En el moment d’escriure aquest article, ahir dimecres a les cinc de la tarda, als Països Catalans hi havia un total de 3.619 casos de Covid-19 i 79 morts (Catalunya, 55; País Valencià, 22; les Illes, 2). Però de la mateixa manera que hi ha focus especialment greus, com el d’Igualada, també hi ha zones que viuen l’experiència contrària. Són les àrees del país que no tenen cap mort, com Andorra o Catalunya Nord. On no hi ha cap cas és a l’illa de Formentera, protegida per l’aïllament. Era el cas també de la comarca del Ripollès, que fins ahir no tan sols no tenia cap defunció, sinó tampoc cap cas confirmat oficialment. Però al vespre el president del consell comarcal va anunciar per Twitter el primer cas. Una persona jove, amb patologia lleu, treballadora de l’hospital de Campdevànol, que no viu a la comarca, i que fa l’aïllament fora de la comarca. Segons l’hospital, no ha estat en contacte amb el centre i és un cas importat. Hi ha algunes altres persones confinades a casa, sense ser casos confirmats, segons que informa El Ripollès Digital.cat. Tot plegat, una realitat molt allunyada d’Igualada, a hores d’ara. La doctora Dolors Perpinyà fa una gran part de la diagnosi per via telefònica. ‘Nosaltres aquí no tenim morts, no. I la gent confinada, per precaució, no són casos confirmats. Ara, nosaltres vivim una important paradoxa: al voltant del 20% de la comarca del Ripollès és d’edat avançada, i per tant d’alt risc. Atenció amb això’, explica la doctora Dolors Perpinyà, del CAP de Ribes de Freser. Hi treballen dos metges i dues infermeres, que es parteixen el torn. La major part dels pacients són gent gran. La doctora Perpinyà té trenta-set anys d’experiència i en fa més de vint-i-tres que treballa amb plaça fixa a Ribes de Freser. Nascuda en una de les masies de la vall, filla del veterinari, es mira el confinament d’aquesta manera: ‘Abans la gent a les masies ja hi vivia, de confinada. No en sortia pas gairebé mai. Aquests dies hi penso. Aquí la gent ha respectat molt el confinament. Les botigues no deixen entrar més de tres persones o quatre. Veus poca gent pel carrer. Però nosaltres també vivim la paradoxa d’unes altres zones on hi ha gent confinada a les cases, sí, però alhora gent que treballa a les fàbriques. S’entén poc.’ Al CAP tenen ara poquíssimes visites, que han volgut limitar al màxim per evitar contagis. ‘La majoria dels casos els tracto per via telefònica o per correu electrònic. Alguns m’envien fotos per WhatsApp. Tracto refredats o grips lleus, gent que ens truca per saber si els hem de fer la prova o no. Fem de filtre. Presencials, ahir en vam fer dos i prou. Un per unes angines greus. Vam posar una injecció i cap a urgències. L’altre va ser una reacció al·lèrgica.’ Molta part de la cura, doncs, es fa a les cases. ‘Visitem tots els malalts d’atenció domiciliària que tenim i els nombrosos malalts crònics. Hi ha gent amb Alzheimer, o problemes de mobilitat greus’, diu Mireia Vinyes, infermera de Ribes de fa vint-i-un any. ‘Entrem amb màscara i guants i ara el nou protocol ens obliga a anar amb els pantalons sanitaris.’ ‘La gent truca poc i sense por. He vist poca obsessió. La gent està informada’, diu Perpinyà. La doctora Perpinyà parlant de la finestra estant amb una veïna. ‘Una altra part de la meva feina diària, però, és llegir-me el protocol nou. Cada dos dies ens el poden canviar. Són entre vint i quaranta planes. El d’avui, per exemple, ens diu que ja hi ha dotze laboratoris a tot el país on fan la prova. Si és un cas greu, arriba una ambulància del 061, fan el frotis nasal i laringi i se l’emporten. Però no n’hem hagut de fer cap ni un, de moment.’ Sis setmanes Entre els metges ja fa dies que es comenta que les dues setmanes de confinament es poden allargar fins a sis, pel cap baix, per evitar un col·lapse del sistema que no se sap si es podrà evitar. ‘A la primària, ho podríem entomar. El problema són els hospitals, i no solament per manca de respiradors o llits, sinó també de personal. Jo no estic prou formada, per exemple. Fa trenta anys que fem primària. M’envien a un hospital de trinxera, i poc puc ajudar.’ ‘A mi em passa igual –diu la infermera Mireia Vinyes–. Aquí som bons contenint i separant el gra de la palla. Tens grip, no coronavirus. Saps qui s’espanta i qui no. Servim molt de fre. Pensa que conec pel nom gairebé tots els meus pacients i en conec el caràcter’, diu, abans de saludar una veïna per la finestra i cedir el torn al doctor Pla.

Summary: El Ripollès: la terra sense gairebé Covid-19


El camí que falta fins al referèndum que ha convocat el govern per a l’1 d’octubre –altrament dit el procés– viu uns dies de calma tensa. Les vacances han donat uns dies de treva a la política. I també als òrgans judicials espanyols. L’activitat tornarà d’aquí a dues setmanes i a la vista hi haurà la campanya i el referèndum de l’1-O. Per parlar amb calma d’uns dies que es preveuen convulsos, entrevistem la diputada de la CUP Eulàlia Reguant. Li demanem pels preparatius del referèndum, la llei de transitorietat jurídica –on, de moment, xoquen amb Junts pel Sí–, els comuns i la seva relació amb el govern. —Per què sou partidaris d’aprovar la llei de transitorietat jurídica abans de l’1-O? —Pensem que és important tant entrar-la a tràmit com aprovar-la, en la lògica que és la llei que marca el terreny de joc o les normes postreferèndum, si guanya el sí. Per tant, és important que prèviament a l’1 d’octubre, a l’hora de votar sí o no, tinguem clar què passarà l’endemà. S’ha d’explicar quin és el recorregut posterior un cop guanyi el sí. Saber d’acord amb quines normes ens regirem, com es farà el procés constituent… I amb una disposició que digui que aquesta llei entrarà en vigor l’endemà d’haver guanyat el sí al referèndum. Si surt que no, doncs no entrarà en vigor. —Heu dit que l’entrareu a tràmit encara que Junts pel Sí no es posi d’acord. És una amenaça? —No és cap amenaça. És una llei que s’ha discutit i elaborat conjuntament, i fins ara no hem arribat a un consens de com procedir. Nosaltres diem que és important que es conegui, que entri a tràmit i que la puguem votar. I si Junts pel Sí no hi està d’acord, la presentarem. —Heu acostat les posicions, o la carta de registrar la llei continua sobre la taula? —La carta continua sobre la taula i no la retirem. Entenem que és una manera de dir que volem que això sigui públic, volem que s’aprovi abans i estem disposats a fer-ho de manera directa nosaltres. Ara, l’objectiu és fer-ho conjuntament i crec que en els pròxims dies s’anirà solucionant. —Benet Salellas deia, recentment, que s’ha de poder explicar la llei per demostrar als catalans que el referèndum no serà un altre 9-N. Què ens en podeu dir? —Bé, el primer article ja es va fer públic i Catalunya es declararà una república independent si guanya el sí. Per tant, aquesta és la principal diferència amb el 9-N. —I no n’hi ha cap més? —N’hi ha més, en el sentit que defineix les normes i diu a quines altres del dret espanyol ens subroguem mentre no tinguem una constitució pròpia. En els casos que ja hi ha una legislació catalana, és evident que la legislació serà la catalana, i en molts dels casos que no, ens subrogarem a la legislació espanyola mentre no n’hi hagi una de pròpia. És la cosa més normal del món i la més senzilla. Entenem que, després de l’1 d’octubre, s’obrirà una certa transició, malgrat que la paraula està una mica viciada pel mal ús que se n’ha fet, en la qual passarem de l’autonomia a la república. —Hi ha un gran secretisme al voltant d’aquesta llei. Per exemple, ara no me’n voleu dir res. —No és que hi hagi secretisme, sinó que jo no em sé al detall tots els articles d’aquesta llei. Però regula, per exemple, el dret a la ciutadania, en què certes coses queden modificades respecte de la manera com s’accedeix a la ciutadania espanyola. Ara hi ha un temps d’espera que nosaltres entenem que es pot escurçar. No cal esperar deu anys a tenir la ciutadania. Podem reduir-ho. —A quan es retallaria? —A la meitat. No ho sé, exactament. Però també és evident que aquesta llei, a banda de declarar-nos com a república, defineix qui és ciutadà. Això també ho farà la llei. S’ha volgut fomentar la idea que ha tot d’elements secrets, en aquesta llei, i no és real. No hi ha un secretisme amb una mala intenció, sinó que hi ha hagut tot un procés de feina i de debat, i no calia explicar als quatre vents què discutíem. Però aquesta llei serà pública, evidentment, i tothom la coneixerà abans no sigui aprovada. —I la llei del referèndum? Com es tramitarà, ara que el Tribunal Constitucional ha acceptat el recurs de suspensió de la reforma del reglament? —Es tramitarà mitjançant mecanismes que són a la reforma del reglament. Cal tenir clar que el Tribunal Constitucional ha suspès un article de la reforma, que és el que fa referència a la lectura única. La resta, no. Per tant, el reglament té diversos mecanismes, que ja existien abans, per a impulsar la llei. Per exemple: que dos grups parlamentaris demanin d’entrar un punt a l’ordre del dia, com ja hem fet en ocasions anteriors. Aquesta pot ser una via. Veurem conjuntament quina és la millor. És previst que s’aprovi a principi de setembre. Però és possible que abans que acabi l’agost entri definitivament a tràmit. —Teniu el compromís del govern que es desobeirà si algun moment ho requereix? —Diversos membres del govern ho han anat dient, aquests últims dies. No es tracta que tinguin un compromís amb nosaltres, sinó amb la ciutadania. A qui s’ha de dir que el referèndum anirà endavant tant sí com no és la gent. —La CUP té constància que s’hagin comprat les urnes? —El govern ha dit que té les urnes, aquesta és la constància que tenim. Si algú ens pregunta si les hem vistes, doncs no, no les hem vistes. —Us n’han donat alguna garantia? —Han dit que les tenien. Molt probablement, perquè tothom n’estigui convençut, estaria bé veure-les, però el govern ha dit que les tenien, i de moment és el que hi ha. Hi ha informació que sempre és benvinguda, però si de moment no hi és, tampoc no s’acaba el món. —Benet Salellas també va dir que hi havia un cens. Us han dit com s’ha obtingut? —A mi, no. Per tant, jo no ho sé. Però han dit que hi havia cens. Fa temps, deien que no el tenien, i ara diuen que el tenen. Aquí, probablement, hi ha un debat molt més profund. Si, davant l’envit de l’estat, hem de ser cautelosos o bé es poden explicar les coses tal com són. És un debat existent des dels inicis dels inicis d’aquesta legislatura. I aquí és on som. Qui prepara i ha d’organitzar el referèndum és el govern. I és el govern qui ha de posar els elements sobre la taula. Nosaltres continuarem no solament fiscalitzant el govern sinó treballant perquè el dia 1 la gent vagi a votar i hi hagi una participació com més alta millor. —En aquest paper fiscalitzador que assumiu, hi ha algun aspecte dels preparatius del referèndum que penseu que no està lligat? —Sobretot, la campanya i la mobilització de la gent. —Però això no depèn del govern. —Depèn de tots els actors que hi estem implicats. Durant massa temps, ho hem delegat tot al govern. Durant massa temps, les entitats i la mobilització ciutadana s’han esperat que el govern preparés el referèndum. És evident que ho ha de fer el govern, però no és un referèndum segons l’ús. És un referèndum davant un estat que prova de confrontar permanentment, que prova d’impedir permanentment. Per tant, l’element determinant d’aquest referèndum ja no és si hi haurà urnes o no, que sí que n’hi haurà, sinó com la gent es mobilitzarà i defensarà prèviament el referèndum davant l’estat i, sobretot, com es defensarà el resultat. És un element que cal que comencem a discutir. —No veieu la gent mobilitzada? —A partir del moment que naturalitzem que la Guàrdia Civil cridi gent a declarar i no reaccionem, pensem que hem de reactivar-nos. Com havíem fet temps enrere. És molt greu que la Guàrdia Civil cridés la gent a declarar sense saber exactament per què i ho naturalitzéssim. Ho vam naturalitzar i no vam fer res, més enllà que el govern posés una denúncia. I aquest procés, en un determinat moment, arriba on arriba gràcies a la mobilització de la gent. —La CUP va preparar una protesta davant la caserna de la Guàrdia Civil a Travessera de Gràcia. —Sí, nosaltres ens vam mobilitzar. —Us vau sentir sols? —A nosaltres ens hauria agradat no estar sols i no haver de fer nosaltres la convocatòria. Un cop allà, va venir gent de l’ANC, ‘iaioflautes’ i altres organitzacions. No volíem una convocatòria massiva, però no ens podíem quedar quiets. —El debat sobre si cal fixar un mínim de participació és un recurrent i apareix contínuament. El govern ja ha dit que no. La CUP pensa que s’ha d’establir un topall? —Pensem que és un debat perillós. Ara, pensem que tampoc no podem menystenir la participació. Farem un referèndum que el podem comparar amb molts d’altres. Cert. Però també és evident que cap dels altres es confrontaven directament amb un estat que negava el dret de decidir. Per tant, és molt important, per nosaltres, que hi hagi una participació com més alta millor, que fomentem al màxim la participació i que aconseguim que el sí i el no, sobretot el no, vagin a votar. Per tant, és un debat que encara cal acabar de tancar, però no ens fa cap favor, a vegades, dir que no cal tenir en compte la participació. No ens fa cap favor, a vegades, dir que no cal tenir en compte la participació —Si el moment ho requereix, acceptaríeu d’entrar al govern? —Aquest és un tema que no està sobre la taula. En el seu moment, al començament de la legislatura, la CUP ja va decidir que no entraria al govern perquè hi havia una sèrie de condicions que no es complien. I, de moment, és tot el que hi ha. Cadascú ha de tenir el seu rol i el paper de la CUP és treballar per accelerar i pressionar. Per fer això, no cal Ser al govern, necessàriament. Ara per ara, no ho considerem, i tampoc no ens ho ha proposat ningú. —I si us ho demanessin? —Arribat el moment, la CUP valorarà allò que tingui sobre la taula. —La confiança amb el govern és màxima? —La confiança hi és, igual com hi va ser quan vam votar la qüestió de confiança. Entenent que cal que continuem fiscalitzant, pressionant i proposant. Perquè, més enllà de fiscalitzar al llarg de la legislatura, hem fet moltes propostes. Algunes s’han incorporat i d’altres no. Confiem en les reunions que fem i en els intercanvis que tenim, i així anem treballant. Però, sobretot, ens preocupen les mobilitzacions, i per això és la qüestió en la qual volem pressionar més ara: preparar les mobilitzacions d’abans i després de l’1 d’octubre. Cal que ens posem d’acord i ho comencem a fer visible. També és evident que es fa complicat de treballar amb un govern que presenta querelles per certes coses i per unes altres no. 'Cal que comencem a visualitzar mobilitzacions abans i després de l'1-O per a defensar el resultat' —Us referiu al fet que s’hagi personat en la causa per l’atac d’Arran a un bus turístic? —Sí. Presenta querelles contra les accions d’Arran i no ho fa contra grans empreses que es dediquen a desnonar la gent ni quan tallen els subministraments bàsics a molta gent. Això es pot separar del referèndum o pot entendre’s que, a vegades, dificulta confiar en un govern que es dedica a fer determinades polítiques. —L’entesa sempre ha estat complicada? —Absolutament. Com va dir l’Anna Gabriel, en les polítiques socials, econòmiques i culturals, no ens posarem d’acord. És impossible. Ens trobarem de cara i ens hem trobat sistemàticament de cara. Nosaltres som aquí, i amb aquest govern només coincidim amb la voluntat de fer un referèndum l’1 d’octubre. —Heu hagut de fer els ulls grossos amb el govern? —Hem fet els ulls grossos amb tantes coses i amb tantes polítiques! Hem hagut de votar un pressupost davant un xantatge de manera clara. Vam haver de votar-los perquè se’ns deia que, si no ho fèiem, no hi hauria referèndum. Després, es va suspendre la disposició, i hi haurà referèndum igualment. Hem hagut de fer els ulls grossos, sí, molt. —A la CUP esteu decebuts amb el paper dels comuns en relació amb el referèndum? —Sí. La sensació és que els comuns i Catalunya en Comú ho veuen tot en clau electoral i van fent tacticisme. De moment, s’ho miren tot de perfil. I en aquests moments, estar de perfil és posicionar-se clarament cap a un costat. S’han de poder posicionar a favor del referèndum, més enllà d’una crida a la participació; o bé, si ells internament no s’aclareixen, donar arguments pel sí i pel no. Però no s’ho poden mirar des de la barrera perquè la seva pròpia tradició política pateix. Els comuns es miren el referèndum de perfil, i això és posicionar-se clarament cap a un costat —Confieu que acabin prenent partit? —Espero que sí. Internament, hi ha moviments i hi ha gent que demana que es posicionin. Però el rellotge va corrent i cada vegada s’acosta més l’1 d’octubre i no han fet cap moviment. És preocupant. Ara, queda l’esperança perquè la seva tradició política els hauria d’interpel·lar directament a implicar-s’hi.

Summary: Eulàlia Reguant: ‘Amb el govern, hem fet els ulls grossos amb moltes coses i moltes polítiques’


El govern progressista té més possibilitats de continuar després d’haver-se confirmat el pacte entre Podem i Esquerra Unida. En una consulta presencial i en línia, el 68,42% de les bases d’Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) ha votat a favor que aquesta formació concorri a les eleccions a les Corts Valencianes amb Podem; el 29,71% ho ha rebutjat i l’1,86% s’ha abstingut. Si s’hagués canviat la llei electoral i s’hagués pogut abaixar el límit per obtenir representació al 3%, Esquerra Unida tindria opcions d’entrar a les Corts, però mantenint-se el 5% li era gairebé impossible. Amb el pacte amb Podem, els vots d’EU sumen representació i per tant, augmenten les possibilitats de mantenir la majoria d’esquerres davant el tripartit de dretes de PP, Cs i Vox.

Summary: El pacte de Podem amb EU reforça les possibilitats de repetir el Botànic


El ple de Les Corts ha arrancat aquest dijous, 8 de març, amb un hemicicle en el qual s’ha fet visible l’absència de les diputades de PSPV, Compromís i Podem, que secunden així la vaga feminista i que ha deixat la mitat de la sala sense una sola representant femenina. Tampoc no han ocupat els seus escons les cinc conselleres: Mónica Oltra, Carmen Montón, Gabriela Bravo, Elena Cebrián i María José Salvador. A les seves cadires hi han deixat uns cartells en els quals es pot llegir ‘8 de Març Jo pare’ o ‘Yo paro’. Visca la lluita de les dones #PleCorts #CortsValencianes #VagaFeminista pic.twitter.com/qUlPAIT14v — Josep Nadal (@JRNadal) March 8, 2018 A l’altre costat de l’hemicicle sí que s’han assegut en els seus escons les diputades del PP, a les quals el partit els va donar absoluta llibertat per a secundar o no la vaga, i de Ciutadans. Les diputades autonòmiques de Compromís van remetre un escrit a la mesa de Les Corts en el qual comunicaven que secundarien la vaga i demanaven que se’ls descomptés de la nòmina el corresponent dia d’aturada, destinant-lo a entitats que treballen per la igualtat i contra la violència de gènere. Per la seva banda, les parlamentàries del PSPV també han optat per no entrar a l’hemicicle i destinaran els diners corresponents a la parada a Dones Progresistes, mentre que les de Podem ja van anunciar que donarien també aquesta part del salari a associacions feministes.

Summary: Les diputades de Compromís, Podem i PSPV deixen els escons buit amb motiu de la vaga


Refugiats desembarcant al port del Pireu (fotografia: Oriol Bäbler). ‘Pireás! Pireás! Pireáááás!’, criden els treballadors. L’horitzó i el mar encara són una mescla bituminosa. Els refugiats que no es desperten reben copets i sacsejades. Obren els ulls sense desvetllar-se; desorientats. Unes quantes persones, embolcallades amb mantes, s’aixequen de terra amb parsimònia; com si fossin ombres adquirint volum. Els semblants són cansats i arrugats. ‘Pireás! Pireás! Pireáááás!’, continuen cridant. És impossible de no odiar les matinades… Un refugiat afganès s’intenta reconèixer al mirall del lavabo. Es frega la cara amb aigua freda i després es clava palmellades a les galtes. Quan s’hi torna a veure reflectit, ullerós i macilent, dubta de si mateix. Els altaveus anuncien que el ferri acaba de travessar els espigons de l’entrada del Pireu. Són dos quarts de set del matí. Els molls de formigó, estranyament buits, s’estenen a banda i banda del vaixell. Els treballadors de la naviliera comuniquen a la gent que es prepari per desembarcar. Algun refugiat tocatardà enllesteix l’equipatge amb nervis i celeritat. Enrotlla la manta i la lliga amb cordills a la motxilla. Se sent un ‘ela, ela!’ –’va, va!’, en grec– de retret. Els passadissos no tarden a embussar-se. Les escales automàtiques no poden absorbir tot el tràfec de persones que volen accedir al garatge. Es donen empentes, es profereixen renecs i esclaten discussions efímeres. 14 hores i mitja de viatge poden crear molta ansietat. El ferri fimbra durant les maniobres d’amarratge. Dos edificis d’aparença industrial, probablement magatzems, ocupen part del moll. Les façanes, corcades per la humitat i la deixadesa, proven de dissimular les vergonyes amb unes lones publicitàries. Rere els edificis es veuen les grues d’una petita drassana. Sonen unes sirenes agudes i la rampa del garatge descendeix. Una flaire salina es fusiona amb l’olor de resclosit de la bodega. El vaixell continua maniobrant. Un treballador es col·loca a la passarel·la, suspesa sobre l’aigua, per assegurar-se que l’atracament sigui perfecte. Una munió de taxis, autobusos municipals i gent amb cartells –venedors de bitllets– esperen els refugiats. La quasi absència d’ajuda humanitària converteix el Pireu en una de les zones més sensibles de la ruta. Els refugiats, indefensos, queden exposats a tota mena d’abusos. Els grups solidaris –amb suport esporàdics d’algunes altres organitzacions– són els únics que, amb moltes limitacions, fan tasques d’assistència. Una voluntària d’un grup solidari del Pireu ordenant donacions (fotografia: Oriol Bäbler). La nau queda acoblada al moll amb un cop sec. La fressa de les sirenes ho confirma. Una cadena rovellada separa els refugiats de l’Europa continental. No és el final de l’èxode, però si un moment d’alt contingut simbòlic. L’emoció es canalitza de moltes maneres. Hi ha somriures i alguns plors. Una dona iraquiana xiuxiueja entre llàgrimes ‘Ürubba’ –’Europa’, en àrab– al seu marit. El treballador recull la cadena i els individus dels cartells s’acosten cridant ‘Macedònia’. El caos s’apodera del moll. Un venedor aguantant els seu cartell informatiu (fotografia: Oriol Bäbler). Els preus dels bitllets d’autobús són inflats. ‘It’s not personal, it’s strictly business’, que diria Michael Corleone. Els passatges costen entre 20 i 30 euros més que no pas a la rodalia de la plaça Victòria, punt de trobada de molts refugiats a Atenes. Regatejar amb els venedors és com negociar amb una paret. ‘Hem de portar menjar a casa’, es defensa un. — Quant costa un bitllet? — Depèn del país. — Qui el paga més car? — El sirians tenen molts diners. Refugiats regatejant el preu dels bitllets d’autobús (fotografia: Oriol Bäbler). Una voluntària intenta captar l’atenció dels refugiats amb dos globus enllaçats a una antena de ‘selfie’. Reparteix unes bosses de supermercat amb aigua, fruita i galetes de xocolata. Una família del Kurdistan sirià s’asseu en un muret al peu d’un fanal. L’avi porta el cap cobert amb una kufia –altrament coneguda per ‘palestí’– i una gorra. Està malalt i exhaust. ‘Anem a Berlín, però ens quedarem uns dies aquí perquè es recuperi’, diu la Lamiya, la seva jove. — De quina ciutat sou? — Kobani. L’emblema de la resistència kurda contra la barbàrie de l’Estat Islàmic. El bressol, també, de la família d’Aylan Kurdi i la seva tragèdia. — Com és la vida després del setge de l’Estat Islàmic? — Dura. La ciutat i la gent són lliures, però ens manca de tot: electricitat, aigua, hospitals… és un solar de pols i runa. — No s’ha reconstruït res en un any? — Poca cosa, no hi ha diners ni ajuda. A Turquia –Kobani és pas fronterer– no l’interessa que progressi la reconstrucció. Els refugiats que es queden al Pireu i Atenes són majoritàriament de les nacionalitats vetades a la frontera. Els que disposen de diners agafen un taxi i marxen en cerca d’un hotel. La resta s’esperen a les cues dels autobusos municipals. El seu futur es decidirà als carrers adjacents de les places d’Omònia i Victòria, on pul·lulen els traficants de persones i els falsificadors de documents. En una de les cues, entre rostres avorrits i meditabunds, sobresurt el somriure d’en Makele. Un noi baix i esvelt d’Asmara (capital d’Eritrea). El seu somni es establir-se a Europa i guanyar-se la vida com a corredor de fons. ‘I’m happy Athens. Here medal Zersenay’, explica exultant. Zersenay Tadese –heroi nacional– és l’únic atleta eritreu que ha guanyat una medalla olímpica: un bronze en 10.000 metres a Atenes 2004. Eritrea és un país hermètic que el dictador Isaias Afewerki governa amb mà de ferro des del 1993, any en què es va independitzar d’Etiòpia. En Makele sap poques paraules en anglès, però n’és una ‘resettlement’ i no para de repetir-la. ‘Me resettlement Europe’, diu somrient. La seva intenció és acollir-se al programa de reallotjament de la Unió Europea. Un pla dissenyat per repartir entre els estats membres 160.000 refugiats. D’ençà que fou aprovat, el setembre del 2015, només s’han assentat 583 persones. Al ritme actual el programa tardarà uns 114 anys a completar-se. Onze països de la Unió encara no han fet cap reallotjament. En Makele, però, encara repeteix ‘resettlement’ sense perdre el somriure. Els individus dels cartells guien els clients a fora del recinte portuari. És una caminada d’uns 500 metres a través dels edificis d’aspecte industrial. La propaganda i les pintades del KKE –partit comunista grec– són omnipresents. Els autobusos són aparcats en fileres prop d’un descampat. És un bon lloc per a observar el perfil il·luminat del Pireu. Alguns conductors passen l’estona fumant cigarrets, bevent Red Bull i empipant els gossos del carrer. Els autobusos són neutres, sense decoració corporativa. Alguns semblen vells i atrotinats. ‘Són més fiables que les barques amb què aquesta gent travessen la mar Egea’, afirma un conductor. Un dels autobusos amb destinació al pas fronterer d’Idomeni (fotografia: Oriol Bäbler). Els venedors indiquen als refugiats quins vehicles els corresponen, després els ajuden a carregar els equipatges al maleter. Els fanals emeten una llum tènue, gairebé gandula. El sol es nega a sortir. Un grup d’afganesos proven, sense gaire fortuna, d’obtenir un descompte d’última hora. Supliquen la rebaixa gairebé fins a la humiliació, però el venedor no cedeix. El conductor, fins i tot, amenaça d’abandonar-los a mig trajecte si no paguen el preu acordat. — No cediu mai? — No, cedir una vegada vol dir fer-ho sempre. — Però aquesta gent té problemes? — Tots tenim problemes. Els motors sonen roncs quan s’engeguen. 550 quilòmetres fan molta mandra.

Summary: Exili al continent: el Pireu, el port dels cartells i els abusos


Pepe González Navas (Íllora, Granada, 1951) és fora dels òrgans de decisió del PSC des de 1981 i assegura que no hauria intervingut al congrés del partit si no fos perquè la immersió lingüística n’havia acaparat el debat. Durant la primera legislatura que es va obrir al parlament, González va ser un dels ponents del PSC que va fer la llei de normalització lingüística (1983), al costat de Marta Mata. Ara ha promogut una esmena a la ponència del congrés en què defensa que el català ha de mantenir-se com a ‘llengua vehicular prioritària a l’escola’, però que s’ha de ‘renovar i millorar‘ el pacte lingüístic adaptant els ‘objectius inicials’ del model a la realitat actual. També diu que ‘l’escola ha de contribuir a compensar els dèficits lingüístics de cada comarca, municipi o barri’. En parla en aquesta entrevista, feta al seu despatx de l’Ajuntament de Castellar del Vallès, on és tinent de batlle. —Com vau arribar a ser ponent de la llei de normalització lingüística? —L’any 1980 es van fer les primeres eleccions al Parlament de Catalunya. Tots teníem plena consciència que el tractament de la qüestió lingüística era vital per la manera com s’havia de desenvolupar la llengua al país. Li vam donar un tractament específic des del punt de vista legal. Es va constituir una ponència i ens van dir: ‘No teniu límit de temps. Treballeu amb tota la tranquil·litat del món.’ I contràriament al que passava habitualment, en lloc d’haver-hi un ponent per cada grup, es va decidir que n’hi hagués dos, sobretot dels grups que eren més grans, i que en aquell moment eren el PSUC, els socialistes i Convergència, que era el dominant. ERC era un grup molt petit, aleshores, que va ser molt determinant, i hi havia el grup andalusista, que tenia dos diputats. Va ser una ponència que va treballar amb molta informació. Vam cridar gent de Suïssa, acostumada a treballar amb més d’una llengua de manera simultània. Va venir el defensor del poble del Quebec en temes lingüístics. —Per què vós? —Suposo que, amb bon criteri, el nostre grup va decidir tenir les dues sintonies lingüístiques dins la ponència. La Marta Mata era una experta en temes d’escola i jo, que en aquell moment era molt jove, procedia de la immigració i m’havia incorporat políticament a la Federació Catalana del PSOE. És veritat que després es va fer la unitat d’una manera molt ràpida, però representàvem dues sintonies, dues maneres de fer molt diferents dins el grup. Quan negocies durant tant de temps, moltes vegades s’inverteixen els papers. I és sorprenent, perquè moltes vegades era jo més radical en els temes lingüístics que no la Marta, que se suposava que tenia més complexos. Va passar una cosa que va ser fonamental. —Quina? —Quan vam entrar als mitjans de comunicació, tothom tenia consciència que s’havia d’incrementar el català. Després no ha estat sempre així i es podria ser més crític amb alguns mitjans públics. Però tots érem conscients que els mitjans de comunicació havien de tenir un paper important perquè en aquell moment era tot castellà. També teníem clar que l’administració havia de tenir un paper determinat i que la clau era l’escola. Què fem amb l’escola? —I aquí és quan Marta Mata diu que s’ha d’implantar un model d’una sola línia. —La Marta Mata primer m’ha de convèncer a mi i al nostre grup. —I com ho fa? —Ho fa molt fàcil. Era defensora a ultrança d’una xarxa única d’escoles. Ja teníem un model alternatiu, el del País Basc, on hi havia una escola en èuscar i una en castellà. Aquí teníem molt clar que les diferències lingüístiques entre les dues llengües no eren prou importants, perquè no deixen de ser dues llengües llatines, i que l’aposta havia de ser una única xarxa escolar, amb independència de si l’escola era a Olot, a l’Hospitalet o Cornellà. I dins la xarxa, que a totes les aules hi hagués el mateix criteri, perquè també hi havia una gent que defensava de fer aules en català i en castellà dins la mateixa escola. L’aposta va ser molt forta per part nostra. —Al PSC tothom ho va veure clar? —Al PSC tothom ho va veure clar de seguida, i hem de dir que el PSUC també. Vam fer un bloc d’esquerres defensant aquesta idea. ERC i Convergència estaven amb el model de dues escoles, però tampoc no i van trigar gaire. Van passar uns quants mesos i es va convertir en un element del nucli dur del posicionament comú. Salvada aquesta qüestió, era clar que l’escola havia d’adaptar-se a la realitat de cada zona. Segurament, amb la mateixa filosofia, una escola a Santa Coloma, en segons quins barris, no podia ser igual que una altra zona. Es van definir dos criteris que havien de ser considerats fonamentals: el primer era que tots els nens i nenes havien de sortir de l’escola dominant les dues llengües i el segon, la xarxa única. Després, amb el temps, s’han desvirtuat aquests conceptes. No sóc gaire defensor del concepte ‘immersió’ –ja no ho era aleshores– perquè no respon al que ha passat. —Per què? —Quan dius que vols fer immersió lingüística, te’n vas a Edimburg a estudiar anglès, resideixes amb una família i vius les vint-i-quatre hores del dia en aquesta llengua. Per què s’anomena així? Perquè les primeres experiències es fan a Santa Coloma de Gramenet, a l’Hospitalet i a Cornellà. Continuo en la posició que hem de fer més català a les zones on el català té més dificultats, perquè contràriament al que pensen alguns sectors més radicalitzats, el fet que un nen de Santa Coloma no sàpiga bé la llengua va en contra dels seus interessos. Es parla d’aquest model com si fos dels independentistes, i això sempre serà un error, perquè l’objectiu era tot el contrari: donar eines als qui més en necessiten. Però si un nen viu intensament en català perquè només veu TV3 i a casa seva i al barri només parlen en català, i hem de complir l’objectiu que sàpiga totes dues llengües, potser hem de reforçar el castellà. —Però aquesta realitat ja es vivia abans, no? —Sempre ha passat, això. Encara ara el català juga amb un cert dèficit, perquè la llengua ambiental és molt potent, i els mitjans de comunicació també. Però es tracta també de conèixer bé la llengua d’una manera estructurada, aprendre-la bé i dominar-la. I s’ha d’afavorir el coneixement de l’anglès. Som un país molt deficitari en l’anglès. —Quina valoració feu de l’aplicació del model d’immersió. Ha funcionat? —Ha funcionat raonablement bé, perquè durant molts anys els mestres han tingut un paper fonamental a l’escola. —Hi ha qui denuncia que el model no s’ha aplicat del tot, sobretot a secundària, i que es fan matèries en castellà que s’haurien de fer en català. —Conec casos en què Llengua Castellana es fa en català, la qual cosa no deixa de ser una animalada. És veritat que als instituts tenen els mitjans, les possibilitats i el professorat que tenen. Quan va néixer la llei, teníem el professorat que teníem. A les escoles d’estiu, com les que feia Rosa Sensat, hi anaven molts mestres. Potser la Generalitat els hauria d’haver donat continuïtat, formar més els professors. Si l’exigència és que els nanos surtin de l’escola sabent totes dues llengües, el professorat hauria de saber perfectament les dues llengües. Una altra cosa és si hem de valorar si a totes les zones n’hem de fer el mateix ús. Quan ha començat a tenir problemes aquest model? Quan s’ha començat a polititzar la qüestió. Hi ha gent que ha volgut fer del català una arma d’identitat i després hi ha un altre sector de la dreta, bàsicament, que ha fet el contrari, que ha intentat fer una arma política del castellà. També em sorprèn una cosa, i no m’importa dir-ho. L’operació Rufián em va semblar una animalada. —Però una part de l’independentisme, com ERC, ha fet el pas contrari. S’ha obert al castellà. —De què em queixo? Que cadascú parli com vulgui, i si Rufián parla castellà perquè és la seva llengua d’origen, em sembla collonut. A mi, el que no m’agrada són les operacions en què s’instrumentalitza la llengua. Rufián deia: jo sóc castellanoparlant i sóc independentista, o sigui que veniu a mi. ERC no ho hauria d’haver fet. Quan jo era al parlament i algú parlava castellà, els diputats d’ERC sortien del ple perquè en un lloc sagrat com el parlament no es podia parlar en aquesta llengua una mica maleïda. Fer una operació que es basa en la llengua em sembla molt lleig. I després hi ha una cosa que demostra que hem anat enrere en algunes coses. Al parlament, el castellà el parlaven cinc o sis, mai van arribar a deu. Ara n’hi ha cinquanta. —Qui fa el canvi és Ciutadans, i hi arrossega el PP… —Quan passa una cosa d’aquestes és perquè algú hi dóna peu, i ho intenten rendibilitzar políticament. Si la gent parla en català o castellà no importa gaire, perquè les coses essencials s’han aconseguit. Si analitzem els mitjans de comunicació, a la ràdio la presència del català és força potent. A la premsa, a mitges, i a la televisió domina força el castellà. A l’administració, el català està absolutament implantat. A l’administració de justícia és on encara cal avançar. Van ser els qui van trigar més a democratitzar-se i a adaptar-se a una realitat canviant. Aquí no hem tingut dificultats ni conflicte lingüístic. En els vint anys que fa que sóc en aquest ajuntament no n’hem tingut mai. En això sí que podem retreure moltes coses a Ciutadans. El conflicte real a l’escola ha estat baixíssim. I també hi ha un cert sector de pares que van canviant d’opinió. Abans els pares volien que els seus fills aprenguessin català, i els qui oferien resistència eren molt pocs, molt marcats i molt polititzats també. És cert que des del sector independentista també s’ha abusat de la identificació de la llengua. I no ens convé que la llengua s’identifiqui amb una ideologia, li va en contra. M’encantaria que la gent del PP i Ciutadans parlés en català. —Ara que el PSC aspira a guanyar l’electorat orfe de Ciutadans, no ha fet també partidisme de la llengua presentant el debat d’aquesta manera en la ponència del congrés? —Amb en Miquel Iceta som força amics des del començament. Ell és més jove que jo i durant un temps el tenia al costat quan jo era diputat. Era força brillant. Crec que no hi ha aquesta intencionalitat oberta. És més, crec que si la gent ha votat Ciutadans no ha estat tant per qüestions lingüístiques com per altres raons. No sé quantes renúncies ha fet el PSC i alguns han jugat, amb una certa intel·ligència, a dir que s’havia venut a l’independentisme o al nacionalisme. —Com hauria de quedar el model? —Jo vull que es renovi el pacte lingüístic. El pacte ha estat positiu per a la història del nostre país i per a la recuperació de la llengua i, sobretot, ha estat un element d’integració social. Alguns tenim la percepció que s’ha deteriorat, en aquest sentit, i que l’hem de renovar. S’ha de fer en funció d’uns principis que considerem que continuen essent bons: la xarxa única i el coneixement dels alumnes en sortir de l’escola de les dues llengües. —I el català com a llengua vehicular? —No crec que s’hi hagi de renunciar en absolut. És important. Hem tingut quaranta anys d’escola en català. Això ha afectat d’alguna manera el coneixement de la llengua per part de tothom. I hi ha els processos migratoris. Recordo la campanya ‘Som sis milions’, però ara en som set i mig i tenim gent de procedències de tot el món. Hem de renovar l’acord tenint en compte la realitat actual del país, com si ara haguéssim de muntar una nova ponència. I després, hi ha un element clau que s’ha d’incorporar, i que en Miquel Iceta també exposa, que és que hem de tenir en compte l’anglès. Donar-li més importància si volem que els nanos, quan siguin més grans, es puguin buscar la vida a la resta del món. —A la primera escola de la immersió, el Rosselló-Pòrcel de Santa Coloma de Gramenet, conviuen quinze llengües maternes diferents. S’ha parlat molt del dret d’aprendre la llengua materna, referint-se al castellà, però la realitat és molt complexa. —Defensaré igualment que la llengua vehicular sigui el català. I els drets dels nens estan per sobre dels drets dels pares. El pare no té dret de dir que no vol que al seu fill li ensenyin català, de la mateixa manera que no té dret de dir que no li ensenyin matemàtiques o geografia. Renovar el pacte no és modificar-lo del tot. És conservar allò que hem fet bé. —Per tant, els fonaments que vau definir amb Marta Mata encara són vàlids? —Per mi, sí. Els principis no s’han de canviar. Vull que aquesta societat sigui integrada. Aquests últims cinc anys o sis, alguns han jugat a generar una certa confrontació, però hi ha certes coses que haurien d’estar per sobre. Jo no pensaré igual que tu políticament, ens discutirem i no passarà res. Però qualsevol que estimi una mica aquest país sap que un element d’identitat és la llengua, i jo crec que amb la llengua no es juga. El paràgraf 37 de la ponència del PSC diu que s’han de fer més esforços perquè les llengües ibèriques tinguin més presència en altres comunitats. Per què hi ha més càtedres de català a França que a Espanya? —Potser a Espanya també s’ha fet política amb la llengua. —Sí, és clar. O potser també hem estat poc hàbils en algunes coses, aquí. Per què al senat no es parlen totes les llengües? El senat s’hauria de desmuntar i començar de zero, perquè no serveix per a res. Però si ha de ser la cambra territorial, seria lògic que fos l’expressió de la realitat del conjunt de la península. És veritat que ha faltat voluntat, també per part de l’administració de l’estat… —I del PSOE? —El PSOE no deixa de formar part del mateix col·lectiu i d’una determinada realitat. En algunes coses és més flexible, i des que es va constituir que s’ha definit federalista. Però segurament alguns madrilenys eren més progressistes en l’època i els de Castella-la Manxa no pensaven igual. Està sotmès a unes determinades dinàmiques. Quan el PP comença a Andalusia la campanya contra l’estatut, tampoc no van ser capaços d’aguantar l’estirada com s’hauria d’haver fet. Si el nostre model és federalista, i el PSOE té els òrgans de decisió federals, per què has de renunciar a aquestes conviccions, si a més és la solució bona per a aquest país? Si hem arribat a aquests nivells de confrontació és perquè s’han oblidat aquestes coses. Sí que és veritat que, quan la dreta ha pressionat molt, els socialistes no sempre han estat a l’altura de les circumstàncies. I el PSC? Ha rebut cops per totes bandes. Vaig entrar molt convençut al procés d’unitat del PSC perquè pensava que era l’alternativa a aquest país, i ha anat com s’ha pogut, amb tensions internes moltes vegades buscades des de fora, però continuo pensant que el model és aquest. Després, la ideologia de cadascú és la que és. Ara sóc crític amb els meus, però podem analitzar Convergència, què ha estat i en què s’ha convertit. Quan un pensa en els representants de la burgesia catalana fent l’animal com ho fan ara… I això com s’explica? Algun dia s’asserenarà el país, se superarà el moment de rauxa, tornarà el seny i serem capaços de parlar de tot. —El nou pacte lingüístic que defenseu s’ha d’anomenar immersió o d’una altra manera? —Tu tens uns objectius i la immersió és una eina per a arribar-hi. Si vols que els nanos aprenguin totes dues llengües, evitar el conflicte lingüístic i una xarxa escolar, el vehicle per a arribar aquí és la immersió. Defineixes que la llengua vehicular de l’escola és el català. Li podríem posar un altre nom? Hi ha gent que s’ha agafat la immersió com el gran dogma. I si no és immersió, què és? Doncs serà una altra cosa, buscarem un altre mecanisme. Però és que el concepte d’immersió és fals. És irreal. Tu pots entestar-te que a l’escola tot és en català i al pati els nanos fan el que els dóna la gana. —Hi haurà acord al PSC en la definició de model? —Sí. No en tinc cap dubte. He estat parlant amb gent aquests dies i tothom en té ganes. Ningú dirà que la ponència és molt difusa i que no defineix bé les coses, però tothom té la consciència que s’ha de reescriure i que del congrés en sortirà un acord.

Summary: Pepe González: ‘Els principis de la immersió no s’han de canviar’


El coordinador de la defensa dels presos polítics de Junts per Catalunya, Francesc Homs, ha acusat avui la fiscalia general de l’estat espanyol de ‘dedicar-se a fer de Ciutadans’. ‘És com una extensió de la policia política de Cs. La fiscalia ja fa temps que ha deixat de fer allò que li correspon, que és l’interès real, i fa politiqueria’, ha dit en declaracions a Catalunya Ràdio. Homs ha afirmat que és ‘escandalós i inacceptable’ que després de gairebé quatre mesos de la fi del judici encara no hi hagi sentència. ‘No puc pensar que és perquè han marxat de vacances, em semblaria intolerable’, ha avisat Homs, que ha opinat que quatre mesos en un judici d’aquesta naturalesa és temps ‘més que suficient’ tenint en compte que són set magistrats. Sobre la desconfiança de la fiscalia respecte als serveis penitenciaris catalans, ha recordat que qui tutela la vida d’un pres i decideix si li donen permisos al final és un jutge, i la fiscalia sempre s’hi pot pronunciar. Homs ha dit que no acaba d’entendre ‘aquests escarafalls, aquesta desconfiança que es llegeix entre línies, perquè no té cap fonament’. Homs ha explicat que no tenen cap informació sobre la publicació de la sentència, i ha dit tenir la impressió que no hi haurà lectura pública. Si fos així, ha continuat, seria ‘més aviat excepcional’. ‘No sé si volen fer algun tipus d’escenificació en algun sentit, anava a dir d’escarni’, ha reconegut. Pel que fa al resultat, ha insistit que no acceptaran res més que no sigui la lliure absolució.

Summary: Homs acusa la fiscalia de ser ‘com una extensió de la policia política de Ciutadans’


Amb una població de només 300.000 persones ahir Islàndia va eliminar la totpoderosa Anglaterra -amb més història que present- per 1-2 i es va classificar pels quarts de final de l’Eurocopa de França. Mai abans aquest país atlàntic havia aconseguit arribar tan lluny en el torneig. Després del partit, tot l’equip, amb el seu capità al capdavant, Aron Gunnarsson, va acostar-se a la zona que ocupaven els seus aficionats. Tots plegats i en plena sincronia, van celebrar la victòria amb una dansa espectacular. Per la seva forma recorda a la ‘haka‘ novazelandesa però també podria tenir orígens vikings. El tècnic de l’equip, Heimir Hallgrimsson, va explicar a la premsa que es tracta d’una celebració d’un equip islandès, però no va especificar quin. Vegeu el vídeo:

Summary: Islàndia inventa la ‘haka’ europea


El concurs del cartell de la Festa Major de Gràcia està obert fins al 16 de març per a tothom que hi vulgui participar de manera individual o col·lectiva presentant una única obra original i inèdita. El premi és de 2.000 €. Les il·lustracions es poden fer en qualsevol estil o tècnica que permeti reproduir la foto i imprimir-la a quatre colors. El disseny del cartell haurà d’incloure obligatòriament al menys un detall que evoqui la feina veïnal de les comissions de festes (escales, pinzells, pots de pintura, tisores, ampolles retallades, veïnat guarnint, etc). Llegiu tot l’article aquí. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia

Summary: Novetats al concurs del cartell de la Festa Major de Gràcia 2020


Ingredients: 6 ous molt frescos 180 g farina de pastisseria 180 g de sucre mig sobre de llevat Royal un polsim de sal ratlladura de mitja llimona una mica de mantega Per la cobertura de xocolata: Una tauleta de xocolata Nestle postres 100 g nata per muntar 50 g de mantega Elaboració: Posarem el sucre i els sis rovells d’ou en un bol i els batem ben batuts. Per altra banda, barrejarem amb compte la farina amb el llevat i ho afegirem als rovells i el sucre batuts, juntament amb el polsim de sal i la ratlladura de llimona. Després hi afegirem les sis clares muntades a punt de neu, amb molt de compte perquè no baixin. Untarem el motlle amb mantega i farina i hi afegirem la barreja. El motlle, en forma d’arbre de Nadal, però pot ser de qualsevol altre tipus. El forn ja el tindrem calentó a 180 graus. Enfornarem. No obrirem el forn en els 20 primers minuts de cocció del pa de pessic. Després controlarem la cocció amb un punxó o escuradents. Si surt net ja serà cuit. Tardarà una mitja hora. Dependrà de cada forn. Es traurà el pa de pessic del forn i tan aviat com es pugui es desmotllarà i es deixarà refredar a sobre d’una reixa. Quan sigui fred del tot, es talla per la meitat en horitzontal. Es farcirà amb melmelada de maduixa, taronja o del que agradi més i un almívar que haurem fet amb una mica d’aigua i una culleradeta de rom. Després es tornarà a tapar. Per adornar-ho farem una cobertura de xocolata: desfarem la xocolata amb la mantega al microones. Un cop fosa i brillant, hi afegirem la nata i ho tornarem a posar al microones uns minuts. La xocolata es tirarà per sobre del pastís i s’adornarà amb confits de colors o el que es vulgui.

Summary: La cuina de la Neus: pastís de l’arbre de Nadal


El magistrat instructor de la causa contra el procés, Pablo Llarena, descarta de reactivar l’ordre europea de detenció i lliurament contra el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que té previst participar dilluns en un acte al Parlament Europeu, perquè entén que la seva situació no ha variat. Consultat per l’agència Europa Press, el magistrat, de qui encara depèn la situació de Puigdemont perquè s’instrueix en una peça separada de l’enviada ja a judici, ha explicat que ‘res ha canviat’ respecte de les raons que li van portar a retirar l’euroordre que va dictar en el seu moment contra el president. Es refereix a l’euroordre de detenció i lliurament sobre Puigdemont que va retirar al juliol de 2018, quan, després de ser detingut a Alemanya, el Tribunal Regional de Schleswig-Holstein va contestar a l’estat espanyol que només el lliuraria per un delicte de malversació i no pels de rebel·lió, sedició i desobediència. En aquell moment, Llarena va optar per retirar l’euroordre, atès que d’executar-se, Puigdemont només podria ser jutjat en el Tribunal Suprem espanyol per aquest delicte. Avui, el PSOE, el PP i Cs han demanat al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, que no permeti la conferència de dilluns a la cambra, que es farà juntament amb el president Quim Torra. En una carta, els eurodiputats Iratxe García Pérez, Esteban González Pons i Javier Nart afirmen que Puigdemont va ser el principal ‘artífex’ d’un pla per ‘subvertir l’ordre constitucional a Espanya’ i ha fet ‘ostentació’ de ‘reiterada desobediència’ a ordres del Tribunal Constitucional. Puigdemont no pot ser detingut al Parlament Europeu. Segons el protocol sobre privilegis i immunitats de la Unió Europea, en vigor des del 2009, ‘els locals i edificis de la Unió són inviolables’. És a dir, que la policia belga necessitaria el permís exprés de la institució per entrar-hi. Sense una euroordre, el seu advocat a Bèlgica, Paul Bekaert, afirma a l’agència l’ACN que no pot ser arrestat. ‘És impossible, pot anar on vulgui’, diu Bekaert. En tot cas, el que sí que podria passar dilluns és que el president de l’Eurocambra, Antonio Tajani, veti l’entrada de Puigdemont o prohibeixi la conferència prevista amb Torra. Segons l’article del reglament intern de la cambra, el president de la institució és qui respon ‘de la seguretat i la inviolabilitat de les dependències del Parlament Europeu’. El mateix reglament recull que correspon a Tajani dirigir ‘totes les activitats’ del parlament i els seus òrgans i és qui disposa de ‘tots els poders’ per presidir deliberacions i garantir-ne un desenvolupament ‘normal’. Fonts de l’Eurocambra afirmen a l’agència ACN que la decisió és en mans de Tajani, però que no veuen ‘com es podria prohibir l’acte ni perquè’.

Summary: Llarena descarta de reactivar l’euroordre contra Puigdemont pel seu viatge al Parlament Europeu


El parlament d’Ucraïna ha aprovat avui un projecte de llei impulsat pel president del país, Volodimir Zelenski, que acaba amb la immunitat judicial dels mateixos diputats, com a part de la campanya anticorrupció del nou govern. La mesura, que entrarà en vigor amb l’arribada de 2020, ha rebut el suport de 373 dels 450 diputats que formen el parlament, una majoria previsible donat el domini del partit de Zelenski, Servidor del Poble, en la seu legislativa. Fins ara, el parlament era l’encarregat de decidir en votació sobre la retirada de la immunitat judicial d’algun diputat després d’una petició específica de la Justícia ucraïnesa. La fi de la protecció enfront d’una investigació judicial va ser una de les principals promeses que va fer Zelenski de cara a les eleccions presidencials del passat mes d’abril, que va guanyar de forma contundent. ‘Vam prometre retirar la immunitat, vam prometre que no hi hauria persones amb un estatus especial a Ucraïna’, ha dit el diputat oficialista Alexander Dubinski. Segons Zelenski, el 90% dels ucraïnesos està a favor d’acabar amb la immunitat judicial, però els seus detractors han advertit que ara els diputats quedaran exposats a investigacions políticament motivades. El líder del partit opositor Veu, Sviatoslav Vakarchuk, ha declarat que votaria a favor del projecte de llei perquè creu que tots els ciutadans han de ser iguals davant la llei, si bé al mateix temps ha instat a no abusar de la nova conjuntura.

Summary: El parlament d’Ucraïna aprova la proposta de Zelenski de posar fi a la immunitat judicial dels diputats


El conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch, reobrirà la delegació del govern a França coincidint amb el començament del judici de l’1-O. L’acte de reobertura de la seu a París tindrà lloc dimarts 12 de febrer i comptarà amb la presència del delegat a l’estat francès, Daniel Camós. L’endemà a la tarda el conseller participarà en una conferència a l’Institut de Relacions Internacionals i Estratègiques de França per parlar sobre la crisi catalana. Segons el departament d’Acció Exterior, Bosch també mantindrà altres reunions durant la visita de dos dies a la capital francesa. La reobertura de la delegació a França forma part de la primera fase del pla de desplegament de les delegacions del govern a l’exterior després dels tancaments aplicats per Madrid amb el 155. Aquesta és la primera seu que reobre presencialment Alfred Bosch d’ençà que va prendre el relleu a Ernest Maragall, ara candidat d’ERC a les municipals de Barcelona. Maragall va reobrir les delegacions de Berlín, Londres, Roma i Washington.

Summary: Bosch reobrirà la delegació a París coincidint amb el començament del judici a l’1-O


La cuinera Ada Parellada ha estat objecte aquesta setmana d’una campanya difamatòria a la xarxa per mirar de desprestigiar el seu restaurant a Barcelona, el Semproniana. El motiu de la campanya és haver organitzat un ‘Sopar groc solidari’ el 9 de gener vinent per donar suport als presos polítics. De cop i volta, van aparèixer a TripAdvisor, Facebook i Google comentaris ofensius i molt crítics amb el restaurant de Parellada. Però l’ofensiva ha acabat sortint malament i ha aconseguit l’efecte contrari, és a dir, que la iniciativa del sopar solidari hagi tingut més difusió, que el Seproniana hagi rebut moltes mostres de suport i que TripAdvisor hagi suprimit tots els comentaris fraudulents i ofensius. Ahir a la tarda, els darrers comentaris sobre el Semproniana a TripAdvisor eren calúmnies que no tenien res a veure amb la qualitat gastronòmica del restaurant. Molts usuaris a Twitter en van alertar i van mostrar suport a Parellada. Aquests en són només alguns exemples: SI US PLAU ajudeu🙏🙏🙏 Aquest missatge ens l'ha enviat l'@adaparellada per WatsApp, preocupada, aquest matí… pic.twitter.com/KkoA5GFOIe — Anna Bertran (@AnnaBertran) January 4, 2018 Gràcies per la iniciativa, la coherència i el compromís amb les persones i el país. @adaparellada, gran persona i una immensa cuina!#LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/6krEok0iek — Carles Xifra 🎗 (@CarlesXifra) January 4, 2018 Hola @adaparellada des del #1918CuinadeMar de #VilanovailaGeltrú et fem arribar tot el nostre suport xl #SoparGrocSolidari. Cap boicot ens aturarà. — 1918 CUINA DE MAR (@1918cuinademar) January 4, 2018 Sí a l’@adaparellada i al Semproniana, sempre i incondicionalment. — Eduard Voltas (@eduardvoltas) January 4, 2018 Tot el meu suport a @adaparellada i el #semproniana, un restaurant meravellós. No podran amb tu, Ada! — Adam Martín Skilton (@adammartinsk) January 4, 2018 VilaWeb es va posar en contacte amb TripAdvisor per saber per què no havia filtrat aquesta mena de comentaris. La companyia va respondre que estudiaven en aquest cas, que ja n’havien estat alertats. Finalment van suprimir-los. En poques hores, la campanya no únicament havia fracassat, sinó que havia aconseguit l’efecte contrari. Ada Parellada mateixa va acabar agraint tot el suport rebut: Moltes gràcies per el suport, a tots! I a @TripAdvisor per retirar les crítiques que no són estrictament gastronòmiques. Actuació exemplar! — Ada Parellada (@adaparellada) January 4, 2018

Summary: La campanya difamatòria contra Ada Parellada fracassa i aconsegueix l’efecte contrari


La Carbonera, una llibreria cooperativa al barri del Poblesec a Barcelona, acull aquest mes de març el festival de literatura feminista #Marçlila. Des de l’1 fins al 31 de març han organitzat 15 activitats. Hi ha des de presentacions de llibres a xerrades, passant per vermuts literaris o debats. Amb noms de tant reconeguts en el feminisme com Brigitte Vasallo, Bel Olid o Miriam Hatibi. Aquesta llibreria del carrer Blai s’ha definit sempre amb ADN feminista i per això no es d’estranyar que impulsi aquest tipu d’activitats per donar veu a dones que escriuen, ja sigui literatura, assaig, poesia o còmic. Al març el reserven exclusivament per les dones. Només hi ha llibres escrits per elles a l’aparador, taules, contra la paret en una exposicó. A la vegada, que només conduiran seran dones les encarregades de conduir els actes. Només parlaran autores. ‘Perquè per nosaltres és evident, però pel món potser no. Així que ho direm ben fort, i direm també que sabem que només és un gest simbòlic, però creiem que és necessari igualment’ expliquen. Seguidament us oferim totes les activitats programades: 7 de març a les 19.00- Presentació ‘Les mares que han parit’ amb Maria Rosa Ribes 10 de març a les 12.00- Vermut presentació ‘Porta endins’ 12 de març a les 19.00 – Presentació ‘Un feminisme del 99 %’ amb Vicky Moreno, Laia Facet i Marta Molina 15 de març a les 19.00 – Presentació ‘Dones rebels. Històries contra el silenci’ amb Aina Torres i Blanca Llum Vidal 16 de març a les 19.00 – Presentació ‘La paraula més sexy és si’ amb Shaina Joy. 17 de març a les 12.00- Vermut literari amb Cristina Morales i Natza Farré 19 de març a les 19.00 – Presentació ‘Pell’ amb Mercè Pardo i Laia Aguilà 22 de març a les 19.00- Presentació ‘Camioneres’ amb Bel Olid i Lyona Ivanova 24 de març a les 12.00- Vermut literari amb Luna Miguel i Anna Punsoda 26 de març a les 19.00 – Presentació ‘Soc Feminista i no ho sabia’ amb Ariadna Oltra i Míriam Hatibi 31 de març a les 12.00 – Vermut feminista amb Brigitte Vasallo i Mari Luz Esteban

Summary: #Marçlila, el cicle de literatura feminista a la llibreria La Carbonera de Barcelona


La polèmica per la inhabilitació d’Arnaldo Otegi fa dies que ha traspassat les fronteres del País Basc. Aquesta setmana un piulet al compte de Twitter de l’organització juvenil vinculada al BLOC, Joves PV-Compromís, deia: ‘Vindrà el dia en què la història política espanyola mirarà enrere i sentirà vergonya dels seus actes. Otegi Lendakari’. Després de ser interpel·lada per una usuària seguidora del Partit Popular, la coportaveu de Compromís i vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, es va desmarcar absolutament de la defensa de la candidatura d’Otegi expressada per Joves PV. ‘Tota la vida combatent qui no té empatia amb el patiment aliè. Per això aquest piulet no em representa ni a mi ni a Compromís’, va explicar. Quan ja se sap que la Junta Electoral de Guipúscoa ha ratificat la decisió d’impedir que Arnaldo Otegi aspiri a la presidència, parlem amb Quique Castelló, secretari general de Joves PV, que ho considera un ‘atropellament’ al candidat, a Bildu i al País Basc. —Quina opinió teniu de la reacció de Mónica Oltra al vostre piulet en defensa d’Arnaldo Otegi? —Certament, no solament ha estat un piulet de Mónica Oltra, encara que això haja passat públicament. Més persones de la direcció de Compromís ens van suggerir que esborràssem el nostre piulet. Per damunt del fet que es presente o no Otegi, nosaltres serem al costat de Bildu perquè són els nostres referents al País Basc i això no ho podrà evitar ningú. Com a Joves PV som una organització sobirana i amb independència segons els nostres estatuts, tenim amistat amb Gazte Abertzaleak i pensem que Bildu és el partit democràtic que pot dur endavant un projecte polític, social, econòmic i, sobretot, nacional al País Basc. Manifestem la nostra voluntat que Otegi puga presentar-se a les eleccions basques perquè creiem que és una màxima democràtica que qualsevol persona puga aspirar a presidir el seu país. I nosaltres no som ningú per a evitar-ho. Ni nosaltres ni cap partit que vullga jugar en aquest joc de la democràcia –que a l’estat espanyol es troba en hores baixes oprimint els pobles com ara el País Valencià, el País Basc, Catalunya, Galícia, etc. —Oltra deia que el vostre piulet no la representava perquè ella combatia la gent que no tenia empatia amb el patiment aliè. —Hi ha hagut més classes de sofriment: tortures, assassinats, terrorisme d’estat. Sempre han quedat en un segon pla o no els han donat el ressò mediàtic que sí que ha tingut un sofriment. Hi ha víctimes a tots dos costats i hem de ser al costat de les víctimes de tots dos costats. Però això no justifica que Joves PV considerem un atropellament democràtic el fet que Otegi no es puga presentar. Ni nosaltres ni cap partit que vulgui jugar al joc de la democràcia no som ningú per a evitar que qualsevol persona puga aspirar a presidir el seu país —Tanmateix heu esborrat el piulet. Per què? —Vam tenir un debat entre els diferents caps d’àrea de l’organització i vam considerar que era la millor per a Compromís. Treballem en eixe esperit d’equip que ens ha caracteritzat des del principi de la nostra coordinadora. Alguns deien que comunicativament podíem cometre un error esborrant-lo. S’ha esborrat i s’ha creat un rebombori que crec que és més fruit del piulet de Mónica Oltra que del nostre. Al cap i a la fi, si parles amb qualsevol persona de Joves PV, continuem donant suport a Bildu, a Otegi o a qui siga la seua candidata. O al País Basc, perquè això no és un atropellament a la figura d’Otegi o al partit de Bildu i prou, sinó que és un atac democràtic i una mostra més del paternalisme espanyol i judicial que aguantem, especialment, les comunitats que tenim consciència nacional o que l’anem construint. —Dèieu que més gent dins de Compromís us va demanar d’esborrar el piulet. Amb quins arguments? —També m’agradaria fer un poc d’autocrítica, que sempre va bé, perquè el piulet no solament demanava que Otegi pogués presentar-s’hi, sinó que li donava suport públicament. No ens retirem de res de què hi dèiem, però sí que tenim en compte que Compromís és una coalició de partits amb diferents sensibilitats i alguns no se sentien còmodes veient que una organització donava suport a Arnaldo Otegi. Vam decidir allò que era millor per a Compromís i per al nostre projecte per al País Valencià. —Us preocupa que no tothom dins de Compromís estigui disposat a defensar públicament aquesta candidatura d’Otegi i es multipliquin diferències com aquesta? —No m’amagaré de dir-ho públicament, crec que, si Compromís fes un pas endavant en la seua estructura interna, decidís cap a on vol anar i tingués una direcció, existiria una coordinació, un consens i unes eines que evitarien aquesta mena de rebomboris. Això mateix vam fer saber ahir a la gent que era a la comissió executiva nacional de la coalició i crec que és cap a on hem d’anar. No em preocupa que hi haja diversitat d’opinions, és normal dins d’una coalició com la nostra, però crec que es poden gestionar sempre que tinguem voluntat de fer-ho. Si hi ha voluntat, Compromís decidirà el seu futur, però ho hem de fer ja. Hi ha hagut tortures, assassinats, terrorisme d'estat. Sempre han quedat en un segon pla o no els han donat el ressò mediàtic que sí que ha tingut un sofriment —Quan parleu de ‘pas endavant’ us referiu també a perdre ambigüitats? —Més que ambigüitats, nosaltres veiem molt clar el projecte que volem però no és un secret que hi ha hagut certes tensions en qüestions internes o que ocupen al govern valencià que haurien estat molt més lleus amb una direcció ferma a Compromís —siga federació, partit únic o amb la fórmula que s’esculla. Hauríem estat molt més àgils de reacció i no hauríem originat rebomboris que ens han costat del tot cars a les últimes eleccions. —Joves amb Iniciativa ja ha dit que estava d’acord amb la resposta de Mónica Oltra. Quina és la vostra relació amb ells ara mateix? —Si a ells no els representa la nostra posició, jo evidentment ho respecte, perquè em considere demòcrata, tot i que no la compartisc. Però això no impedeix que puguem continuar treballant per la construcció d’una organització de les joventuts de Compromís que ens unisca i no ens partisca per la meitat. Hi tenim una relació cordial i intentem tornar a bastir els ponts que havíem destruït els últims anys. Ho havien fet totes dues organitzacions, no culparé ni els uns ni els altres. Igual que amb Compromís, tot dependrà de la voluntat que tinga cadascú de fer Compromís, amb Joves amb Iniciativa, Joves PV i Joves Verds Equo també tot dependrà de la voluntat que tinguem totes tres organitzacions de fer Joves amb Compromís. —Una de les reaccions que han tingut més ressò ha estat la defensa que ha fet David Fernàndez de la posició de Joves PV. —No amagaré que ha estat tot un referent i ho serà dins del món de la política. I la veritat és que va ser una sorpresa que un polític de fora del País Valencià ens donàs públicament eixe suport que hem trobat a faltar a casa nostra. Si Compromís fes un pas endavant en la seua estructura interna i decidís cap a on vol anar, tindria eines que evitarien aquesta mena de rebomboris —De qui heu trobat a faltar el suport? —De Compromís. —El BLOC, que és el vostre referent dins la coalició, no us ha expressat el suport? —Llevat de les mostres de suport que cadascú haja volgut fer individualment, formalment no n’hem tingut cap mostra. Potser sí que hauria estat bé que alguna personalitat dins del BLOC ho hagués fet, però no els hem trobat a faltar perquè informalment sí que s’han posat en contacte amb nosaltres. Nosaltres també els hem demanat que no ho feren per no fer més voltes a la qüestió. Ho portarem a l’executiva d’avui per tractar-ho internament, perquè Joves PV no tenim la voluntat que es mediatitze gaire més.

Summary: Quique Castelló: ‘Joves PV serà al costat de Bildu i això no ho podrà evitar ningú’


Milers de persones s’han concentrat aquesta tarda al centre de Palma en defensa de la democràcia, la llibertat i el dret de decidir. Amb el lema ‘Manifestació per la democràcia’, la Coordinadora d’Entitats per la Democràcia, formada per una trentena d’associacions, partits polítics i sindicats de Mallorca, havien convocat la ciutadania per donar suport als drets fonamentals amenaçats a Catalunya i a l’estat espanyol. ‘S’ha suspès de manera arbitrària una part de l’autonomia i es persegueixen càrrecs i representants públics; és una situació inaudita en qualsevol democràcia avançada’, han explicat. La Coordinadora ha denunciat que Mallorca també havia estat víctima de la repressió espanyola, ja que la Guàrdia Civil ha tancat una web que defensava el referèndum i n’ha citat a declarar l’autor i ha clausurat la pàgina de Facebook de la Coordinadora. Defensant (novament) la democràcia. Es Born ple de gent #referendumCAT #Votaran #Palma #1OCT pic.twitter.com/tFxK3jcmK3 — Pere Serra (@Serra0960) 29 de setembre de 2017 Impresionante la manifestación en Palma por la democracia, #AmbTotesPodem en primera fila. Poner unas #urnas para votar no puede ser delito pic.twitter.com/pM2rIHSctU — Amb Totes Podem (@AmbTotesPODEM) 29 de setembre de 2017 L’Estaca al Born pic.twitter.com/78tON7ZHNW — Benjamí Villoslada (@benjami) 29 de setembre de 2017

Summary: Milers de persones es concentren a Palma en defensa de la democràcia i la llibertat


Les autoritats de Wuhan, la ciutat on ha sorgit el brot de coronavirus que ha deixat de moment vint-i-cinc morts a la Xina, ha començat a construir un hospital amb mil llits per als pacients infectats. Està previst que les obres finalitzin el 3 de febrer. La construcció segueix el mateix model que l’hospital que es va fer a Pequín en set dies per combatre la Síndrome respiratòria aguda greu (SARS) el 2003. Vegeu a continuació dos vídeos sobre l’espectacular construcció: Wuhan is following Beijing's #SARS treatment model, building a special hospital for admitting patients infected in the outbreak of pneumonia caused by novel coronavirus pic.twitter.com/Y3Bes5WKQv — China Xinhua News (@XHNews) January 24, 2020 China is building a new 1,000-bed hospital in five days to treat victims of the new deadly coronavirus. Get the latest on the #coronavirus here 👉 https://t.co/j01UaC8ySA pic.twitter.com/Af3YjVciML — Sky News (@SkyNews) January 24, 2020

Summary: La Xina vol construir un hospital en només deu dies de manera espectacular


‘Il est interdit d’interdire’ (‘Prohibit de prohibir’). Aquest és un dels lemes que van fer més fortuna durant el Maig de 68 –també anomenat Maig francès– i que encara avui podem trobar pintat amb esprai en alguna paret recòndita. Avui fa cinquanta anys que va començar aquella revolta que durant més de dos mesos –el juny i el juliol també en formen part– van remoure ideològicament una Europa encara plenament conservadora i resscaosa de la Segona Guerra Mundial. El filòsof Ramon Alcoberro (Pals, Baix Empordà, 1957) ens ajuda a entendre què va significar un moviment com aquell. Va ser una revolució, però sense pólvora. El malestar estudiantil va sorgir arran de les taxes universitàries, però en el fons, venia de més enllà. Hi havia una insatisfacció del sistema, del tradicionalisme, i cercava una nova manera de viure. Tot i que va durar poques setmanes i va acabar com havia començat, amb Charles de Gaulle reelegit president de la República, el pòsit deixat aquells dies de primavera als carrers de París i de més ciutats de l’estat, acabà fent efecte en la societat. —Quins són els fets que donen origen al Maig del 68? —Hi ha tres coses absolutament bàsiques. Primera, el famós baby boom. A final dels anys cinquanta i als seixanta i setanta, hi ha un creixement brutal de la població, sobretot de la joventut. Hi ha la discussió si la joventut és una nova classe, fins i tot hi ha un llibre de Maria Aurèlia Capmany que es titulava així: La joventut és una nova classe? I apareix un grup social que fins llavors no havia estat representat políticament. Segona, és un moment d’expansió econòmica i els obrers comencen a deixar de sentir-se classe explotada per entrar en el món de les classes mitjanes. S’aburgesen una mica. El moviment obrer està bastant desconcertat i apareix la idea que els estudiants poden ser l’alternativa al moviment obrer. Ho comença a dir Daniel Cohn-Bendit i també ho teoritza Herbet Marcuse. —I el tercer factor? —Aquest és molt important, i és que el cristianisme prova d’acostar-se a la modernitat. Després del concili Vaticà II, la societat comença a perdre un seguit de tabús religiosos, polítics i culturals. Hi ha un nou enfocament del cristianisme, l’anomenat aggiornamento, que mira de fer un cristianisme més progressista i un món més laic. —I podem anomenar-ho revolució? —El Maig del 68 és una revolució de model gramscià. No és una revolució de model leninista que es fa en contra del capital. —En què consisteix la revolució de model gramscià? —Vol dir que els elements culturals es transformen sense que es transformi la base econòmica material. És a dir, el Maig del 68 reconeix i posa a la pràctica una teoria que havia explicat Gramsci i que deia que, per a fer una revolució, abans hi ha d’haver una revolució de les mentalitats. Primer, cal canviar allò que el marxisme en diu la suprastructura. No vol un canvi econòmic, però sí un canvi en les mentalitats, en el pensament, en les estructures ideològiques que diríem que fa inviable el món anterior. Durant el cas Watergate, Nixon va demanar a un conseller què podien fer després de l’escàndol. I aquell conseller li va respondre: ‘Una vegada has tret la pasta de dins del tub, ja no es pot tornar a posar a dins.’ El Maig del 68 és això. Treus la pasta de dents, i llavors ja és impossible de tornar al sistema d’abans. Una vegada ha posat sobre la taula unes determinades experiències, com l’alliberament sexual o el cultural, és impossible de tornar al model familiar i religiós que hi havia abans. —Va ser una revolució ideològica, doncs. —Sí. No volia pas canviar el món, volia canviar la vida. ‘Obrers, uniu-vos, no teniu res més a perdre que les vostres cadenes, hem de canviar el món.’ Això és marxisme. Frédéric Rambeau, davant aquesta frase, diu: ‘Hem de canviar la vida.’ Canviar el món és canviar unes estructures econòmiques, i canviar la vida és canviar la manera d’enfocar la vida, de relacionar-te amb la natura, amb la feina i amb tot allò que t’envolta. El Maig del 68, doncs, vol canviar la vida. —I què canvia de la vida? —La vida privada, la sexualitat, la relació amb el poder, els canvis en la família, el dret sobre el propi cos. Tot això no es discuteix pròpiament durant el Maig del 68, però sí que obre el camí perquè quatre anys després, o cinc o sis, totes aquestes qüestions que eren tabú deixin de ser-ho i es puguin discutir. Es va potenciar el moviment en favor de l’avortament, que va ser inclòs en la llei Veil el 1974, igual que la reclamació del divorci per mutu acord, aconseguit el 1975. A partir del Maig del 68, la família ja no va ser igual, les relacions sexuals tampoc, el poder va descobrir que no hi havia només el gran poder econòmic i polític, sinó que hi havia micropoders… El Maig del 68 va ser un canvi de mentalitats. A partir d’aleshores també neix una societat en què els psicòlegs han tingut una importància que abans no tenien. En què les emocions, els sentiments i la vida privada tenen una importància que abans no tenien. —Per què? —Perquè la individualitat ha canviat. Abans, les persones es definien pel seu col·lectiu. Eren obrers, burgesos o comerciants. Això canvia i les persones volem realitzar-nos, i això fa que aflorin les emocions i, si no ens satisfan, ens porten a cal psicòleg. La societat es ‘psicologitza’. Abans del Maig del 68, anar a cal psicòleg era molt estrany. De fet, la Facultat de Psicologia ni existia a Barcelona i no va arribar fins als anys setanta. La família burgesa tradicional d’abans es basava en una hipocresia total en què s’havien de guardar les formes i ningú no es divorciava. A partir dels anys setanta, gràcies al Maig del 68, tot això es fa miques. —I què n’ha quedat, del Maig del 68, que puguem reconèixer avui? —La sexualitat, la família i el matrimoni es fan miques. La manera com s’entenien aquests tres conceptes abans del Maig del 68 no s’assembla de res amb la manera com s’han entès després. I apareix amb força el concepte de la política com a espectacle. La música i el cinema són els nous models culturals i substitueixen l’escultura i la pintura. Igual que el disseny industrial, que apareix en aquella època i ja es mantindrà per sempre. En definitiva, apareix un nou model de cultura perquè les formes de llibertat han canviat. —Parlem dels fets històrics. Quin paper hi té Charles de Gaulle, en els esdeveniments? —Ell era un símbol que estava per sobre de les dretes i les esquerres, i era qui havia salvat França a la Segona Guerra Mundial. De Gaulle era prou intel·ligent per a veure que hi havia coses que eren irreversibles. El Maig del 68 va descobrir una cosa genial: la millor manera de desactivar el moviment era fer que els seus dirigents passessin a ser professors universitaris. D’aquesta manera, França va aconseguir una cosa que no havien aconseguit ni Alemanya ni Itàlia: que els intel·lectuals del Maig del 68, ni que fos per la porta del darrere, fossin incorporats al sistema. Això va impedir que formessin grups armats com la Baader-Meinhof o les Brigades Roges. I aquesta va ser una de les maneres de sortir del Maig del 68, convertir en pop stars gent com Cohn-Bendit, i donar-los llocs simbòlics. Que fossin culturalment visibles i venguessin molts llibres, però que no toquessin el sistema polític. Són els qui després fundaran el diari Libération, els qui envoltaran el Sartre més decadent: André Glucksmann, Cohn-Bendit. Seran els nous pensadors mediàtics. —Però ell, contra l’opinió del seu primer ministre, Georges Pompidou, va preferir l’enfrontament al diàleg amb els qui anomenava la chienlit (el caos, la gossera, la vergonya). —De Gaulle era un home de moltes lectures i sabia molta filosofia. Als seus llibres hi ha referències directes a Plató, Aristòtil, Sant Agustí, Chateaubriand, Bergson, Péguy, però també -i sobretot- als Evangelis. I no són referències banals, ni de segona mà. Va negar-se sempre a empresonar Sartre per molt que li demanessin amb una frase genial: ‘Vostè vol que passi a la història com l’home que va empresonar Voltaire?’. Sabia que el pensament filosòfic era important per a la imatge política i cultural que volia donar França al món i que, a més, els filòsofs, en el curt termini són inofensius. Per això no va tenir problemes a integrar-los a sistema a través de la càtedra. —Per què estaven molests, els estudiants? —Tots els conflictes polítics al món neixen, com deia Mao ‘perquè una espurna encén la pradera’. Al principi hi va haver una protesta contra l’augment de les taxes universitàries que va anar creixent. A més, a inicis del 1968, França tenia 500.000 persones a l’atur i dos milions de treballadors que cobraven el salari mínim. Amb el malestar, els estudiants començaven a pensar que el sistema havia deixat de ser viable. El pioner d’aquesta creença és Guy Debord, que és sens dubte el filòsof del Maig del 68. Va escriure el llibre La ciutat de l’espectacle. Hi teoritzava sobre la cultura com a instrument transformador, però també hi deia que el capitalisme havia aconseguit el triomf cultural, perquè havia convertit la cultura en espectacle. És a dir, va observar que les societats, a partir d’aleshores, serien regides per l’espectacle. I això va arribar al cinema, a la televisió i també a la política. Per això, les pintades que hi ha el Maig del 68 són pensades perquè siguin espectaculars i creïn un xoc de consciències. —I a les protestes juvenils s’hi afegeixen els obrers. —Es van unir a les protestes, però quan van haver millorat els convenis col·lectius van plegar. De fet, ells van aconseguir els augments de salaris més bèsties que hi ha hagut durant tot el segle XX. Per aturar la convergència entre obrers i estudiants, el secretari general del Partit Comunista, Waldeck Rochet, i Georges Pompidou es posen d’acord amb unes pujades de salaris fantàstiques. El Partit Comunista va refusar de seguir una vaga general més enllà de les demandes sindicals. —I aquí és quan s’acaba el Maig del 68. —Sí. I els estudiants veuen que s’acosten els exàmens del juny i se’n van a estudiar perquè no volen perdre el curs. A la majoria els pagaven estudis i no volien dir als pares que havien suspès perquè feien la revolució. —Per això molts deien que era una revolució de nois de casa bona. —Sí, segurament és una afirmació certa. Els universitaris eren una minoria molt minoritària en la societat francesa. No eren una majoria social. I si eres universitari volia dir que hi havia algú que et mantenia, perquè havies d’estudiar cinc anys o sis. I si no et mantenien i volies beques, havies d’aprovar els exàmens. Per això, quan van arribar els exàmens del juny, van plegar. El Maig del 68 es va morir de mort natural, però va deixar oberta, i això és la cosa més interessant, una possibilitat de transformació cultural del món que dura una colla d’anys i que canvia la societat. Una vegada, Sarkozy va dir que les desgràcies de França havien començat el Maig del 68, i André Glucksmann, que n’havia estat un dels líders maoistes, li va respondre: ‘Mireu, senyor Sarkozy, si no hagués estat pel Maig del 68 no cardaríeu amb la Carla Bruni.’ Abans del Maig del 68, cap polític no s’hauria atrevit a tenir una aventura amb una cantant a la vista de tothom. És clar que es podia tenir una amant, però sense que se n’assabentés mai ningú. La moralitat era molt diferent de la que va venir després. A Sarkozy i a Hollande, abans del Maig del 68, se’ls hauria acabat la carrera en cinc minuts. —És a dir, que els obrers i els estudiants es desmobilitzen i així es mor el moviment? —Sí, es convoquen eleccions i com que la gent té por de la cosa desconeguda, torna a guanyar De Gaulle. Tot i que és una victòria pírrica i li dura molt poc. Les eleccions, deia Sartre, van ser una ‘trampa per a idiotes’ i la gent es va desmobilitzar del tot. —Per què va tornar a guanyar De Gaulle? —Perquè els del Maig del 68 sabien què no volien, però no què volien. I això, a la gent, li va fer por. Un moviment que es basa en la protesta pot interessar un grup de persones molt avantguardista i que té molts coneixements, però si la gent no sap què li donaran no et votarà. Això és un clàssic entre molts moviments estudiantils, i no únicament el francès. Tampoc no es van presentar a les eleccions. Entre el moviment hi havia una clara influència anarquista, no hi havia organització i segons el sistema gaullista, per poder-se presentar calia l’aval d’uns quants càrrecs electes.

Summary: Ramon Alcoberro: ‘El Maig del 68 no volia canviar el món, volia canviar la vida’


La formació d’un nou govern a l’Estat ha reobert la porta a la negociació d’un nou model de finançament i és amb aquest objectiu que el president espanyol convocarà la Conferència de presidents autonòmics abans que finalitzi l’any. El president de la Generalitat de Catalunya, ja ha declinat assistir i demana un tracte bilateral mentre que el president de la Generalitat Valenciana i la cap del Govern Balear han anunciat que aniran a fons per a revisar un model clarament desfavorable i que no funciona. El president català, Carles Puigdemont, ha decidit no assistir, així com tampoc liderar cap reivindicació en un nou model, ja que considera que seria contraproduent amb les actuals relacions amb l’Estat. En canvi sí que participarà en les negociacions i farà front comú amb altres governs amb problemes similars, ja que encara afecta a la contribució, inversió i pressupost dels catalans. El front comú de les comunitats autònomes perjudicades pel sistema de finançament, que són Catalunya, les Illes Balears i el País Valencià (i teòricament Madrid) ja fa temps que s’està gestant. La presidenta balear, Francina Armengol i el president valencià, Ximo Puig van signar aquest any l’Acord de Consolat de Mar, amb l’objectiu de trencar l’actual situació de finançament. Aquest setembre Puigdemont i Ximo Puig es va reunir per a fer també front comú per a la millora del finançament. Abans Puigdemont s’havia reunit amb Armengol a Palma i havien acordat posar en marxa un grup de treball sobre el model de finançament sota el lideratge de l’economista menorquí, Guillem López Casasnovas. Tot i això fa cinc anys Catalunya ja considerava necessari establir amb l’estat un pacte fiscal fora del règim comú i una negociació multilateral i particular. La legislatura passada (2011-2015) es va iniciar amb la demanda catalana d’un pacte fiscal en línia del concert econòmic basc, que va tenir el suport de la gran majoria del Parlament (CiU, ERC, ICV-EUiA i parcialment el PSC). En aquell moment la proposta gaudia d’un ampli suport social que va unir a tots els partits polítics (menys el PP), la societat civil i el món econòmic (CCOO, UGT i Foment del Treball) en un gran acte en favor del concert econòmic. Emulant l’acte de 1899 que exigia exactament el mateix. Més enllà de reduir la diferència entre el que s’aporta i el que es rep, en realitat el que es volia era ‘la clau de la caixa’, o sigui, la gestió, recaptació, liquidació, inspecció i disposició de tots els impostos que es paguen. Sobretot perquè qualsevol acord sense ‘la clau de la caixa’, per molt bo que sigui, sempre acaba depenent de la voluntat i la lleialtat de l’Estat, voluntat que l’estat no té. La realitat és ben clara. Per exemple, l’estat havia d’aportar el 50% de la llei de dependència, però mai no ha arribat a aquest percentatge, ni de lluny. El 2014 va aportar el 17%. Davant això l’últim recurs d’un govern autonòmic és denunciar l’estat però això no garanteix res. Hi ha sentencies que reconeixen a la Generalitat de Catalunya com a la titular per a gestionar el 0,7% de l’IRPF destinat a finalitats socials o les beques a l’estudi, però el traspàs porta anys sense fer-se, per exemple. En la mateixa línia, aquest mateix mes la Cambra de Comerç de Barcelona ha denunciat que només s’han executat el 59% de la inversió pressupostada en infraestructures a Catalunya (la mitjana estatal és del 72%), rebent només un 8,2% de la inversió del govern espanyol, tot i tenir el 16% de la població i el 19% del PIB. La inversió més baixa des de 1997. Aquesta baixa inversió és aplicable a tots els Països Catalans. Entre 2009-2011 Catalunya va rebre un 9,5% de la inversió, tot i representar el 18,7% del PIB, el País Valencià el 4,87% tot i representar el 9,8% i les Illes Balears el 0,77% tot i representar 2,5%. Per tant podem afirmar que els Països Catalans, tot i representar el 31% del PIB només van rebre el 15,14% de la inversió total de l’estat, una xifra que parla per ella sola. La demanda d’un model de finançament just ha estat la gran reivindicació del País Valencià, que va assolir el màxim consens el 6 d’octubre de 2015, quan tots els partits de les Corts van aprovar una proposta on s’exigia que es reconegués el dèficit de finançament i que s’establissin mecanismes de compensació. Els darreres mesos el govern valencià ha posat l’accent en aquesta demanda, produint-se fins i tot un gran acte a Madrid amb una delegació empresaris, sindicats i polítics valencians, així com els cinc rectors de les universitats públiques valencianes, sota el lema ‘Per un finançament just’, on es feia visible la reivindicació. La demanda va més enllà del nacionalisme. L’Asociació Valenciana d’Empressaris ha denunciat l’actual model i ha encarregat un estudi sobre el finançament, que conclou que només un 12% del deute s’explica per les polítiques de grans projectes i esdeveniments, sent la majoria del deute degut al mal finançament. A les Illes, fins i tot el que era president del PP, José Ramón Bauzá, va considerar el finançament una injustícia i una perversió que maltractava les Illes econòmicament. Qui se’n beneficia? Actualment, onze de les quinze comunitats autònomes, excloent el País Basc i Navarra que tenen un règim especial, es veuen beneficiades pel sistema de finançament, i per tan s’oposen a perdre recursos, focalitzant la seva critica principalment sobre l’intent de racionalitzar el tema que es reclama des de Catalunya. El grup popular d’Extremadura va presentar una proposta que xifrava en un 12% dels ingressos actuals el que perdria la seva comunitat si Catalunya tenia finançament propi, fet que l’obligaria a fer retallades de 400 milions d’euros. Això sense considerar l’aportació del País Valencià i les Illes Balears. Un estudi gallec d’economistes de prestigi va concloure que sense l’aportació de Catalunya, la despesa pública gallega es veuria reduïda entre 820 i 1.100 milions d’euros, xifra que representaria entre un 10 i un 13% dels recursos de la Xunta. Mentre, el president d’Astúries i president de la gestora del PSOE també considerava que el triomf del sobiranisme posaria en risc les pensions. Però una reforma del finançament ha de comportar necessàriament que alguns guanyin i altres perdin recursos, o serà irreal. Una conferència de tots els presidents autonòmics, amb la gran majoria beneficiant-se del sistema, sembla difícil que pugui canviar significativament la situació dels Països Catalans. Les mancances del sistema actual L’actual model de finançament té paràmetres difícils de calcular, a la vegada que presenta clares mancances. El model té en compte factors com la insularitat, la densitat o la dispersió de la població, així com l’envelliment i tot. Però en canvi no té en comptes factors com la quantitat de nouvinguts o el risc d’exclusió. Per exemple el País Valencià registra una taxa de pobresa i exclusió del 31,7%, però curiosament aquesta dada no és tinguda en compte pel finançament. A la vegada s’ha calculat de manera arbitraria algunes dades. El repartiment de recursos addicionals, com marca ‘El Finançament del Valencians’ de Rafael Beneyto, s’ha fet sobre el pes relatiu del nombre de persones reconegudes com a dependents en un moment en concret (30/4/2009), suposant el País Valencià el 5,67%, quan representa el 10,99% de la població. Això és degut a la gestió del govern valencià d’aquell moment, enfrontat al govern del PSOE, fet que ha perjudicat any rere any. El principi d’ordinalitat tampoc s’aplica, o sigui, que una comunitat que sigui la tercera que més aporta, sigui també la tercera que més rep, encara que perdi capacitat fiscal degut a la solidaritat. Catalunya tot i ser la tercera que més aporta es situa com la desena comunitat que més rep. Fet que s’ha mantingut des de 2010. Tampoc es té en compte el cost de la vida, ja que amb els mateixos diners no tenen el mateix poder adquisitiu en tot el territori. Per exemple, la vida és un 30% per cara a Barcelona que a Badajoz, per tant els euros a un lloc tenen més servei que en l’altre. El sistema tampoc ho corregeix. Si s’ajusta segons el cost de la vida Catalunya es situa en catorzena posició amb menys recursos per capità. L’actual sistema de finançament també provoca situacions sorprenents. En no tenir un control real dels ingressos, la majoria no té accés als mercats de finançament. Les comunitats que aporten diners a la resta, degut a la infrafinançament a que són sotmeses han de demanar préstecs al govern espanyol (en comptes de limitar la solidaritat), amb els propis diners que estan aportant, que després han de tornar a l’estat i en certs casos amb interessos. El País Valencià, que està ajudant la resta, és de les més endeutades i gasta un 20% menys que la mitjana del conjunt de les CCAA. En canvi Cantàbria o Astúries presentaven uns ingressos del sistema de finançament un 32% i un 15% per sobre de la mitjana de règim comú. El País Basc i Navarra tenen un règim especial i recapten i gestionen els seus propis diners, fet que els dona accés als mercats de finançament i gaudeixen de més recursos. Les dues comunitats contribueixen a l’estat pels serveis que aquest presta (ambaixades, defensa, etc.), així com la solidaritat interterritorial, aportant la part proporcional del PIB de 1981, sent del 6,24% al País Basc. La clau és que aquest percentatge no s’ha actualitzat i actualment el PIB basc representa un percentatge més gran en el conjunt de l’estat que la de fa 35 anys. Quant paguen i reben els Països Catalans? Principalment els únics territoris que contribueixen més del que reben són els tres comunitats autònomes de parla catalana (Illes Balears, Catalunya i el País Valencià) i també Madrid, encara que aquest cas es pot matisar molt perquè és seu de moltes companyies que en realitat no hi són però cotitzen. És especialment remarcable el País Valencià, ja que mentre Catalunya i les Illes Balears és d’esperar una major contribució, en ser més riques, en canvi, els valencians estan per sota de la mitjana en renda per capità però continuen rebent menys. L’infrafinançament ha porta al president valencià a denunciar que, mentre hi ha comunitat suprafinançades, als valencians només se’ls transfereix l’equivalent al 80% del que es gasta en sanitat i educació, fent inviable l’autogovern. Si fins el 2001, el País Valencià era la vuitena comunitat per capità, el mal finançament crònic l’ha portat a descendir fins a l’onzena posició, generant actualment una renda per capità inferior a la mitjana espanyola. Per conèixer la diferència entre els recursos que s’aporen i el que reben, es calculen les balances fiscals, i hi ha dos grans mètodes per fer-ho. Un mètode és el flux monetari, on a grans trets és calcula la diferència entre el que recapta i la despesa que s’hi fa en un mateix territori. L’altre el mètode de càrrega-benefici on s’ham d’afegir el benefici de serveis comuns que no es fan al territori, però que beneficien els ciutadans de tot l’estat. En tots dos casos, si un territori rep més del que paga, es troba amb superàvit fiscal, i si paga més del rep, pateix dèficit fiscal. Els dos mètodes tenen mancances, o millor dit, responen a qüestions diferents. El cas típic d’exemple és el Museu del Prado, que genera l’activitat a Madrid, els treballadors dels quals estan majoritàriament a Madrid, fan la despesa allí i fins i tot pot atreure turistes d’altres territoris, però que teòricament, segons la càrrega-benefici, podria beneficiar a tots els ciutadans de l’estat a parts iguals, ja que és una institució estatal de la qual tothom es pot beneficiar. El flux monetari per la seva part no recull com a despesa els serveis comuns, com l’Agencia Tributaria, la Casa Reial, les ambaixades o la defensa, que beneficia la població d’un territori, però que no fa la despesa allà. El flux monetari respon la diferència entre el que es recapta i la despesa que es fa al propi territori. Les primeres balances fiscals publicades pel govern espanyol, l’any 2008 recollien els dos mètodes, i situaven el dèficit fiscal del País Valencià entre el 3,6% i el 6,2,% del PIB, el de Catalunya entre el 6,5% i el 8,7%, o sigui entre 11.000 i 15.000 milions i les Illes Balears, com a comunitat més perjudicada, amb un dèficit d’entre 8,6% i el 14,2%. Aquestes balances fiscals no es van repetir fins que el Ministeri d’Hisenda ha tornat a calcular a partir de 2014 unes balances fiscals pròpies, que han passat a anomenar-se ‘comptes terrritorialitzats’. Creades principalment per a contrarestar el discurs ‘nacionalista’, amb experts afins. Només calcula el mètode càrrega-benefici i encara ho faamb mètodes qüestionats. Alguns càlculs han estat molt criticats i els experts reconeixien el seu escàs valor. Per exemple, en les infraestructures de transport resulta que els catalans es beneficien en una part de la inversió en l’AVE Castella la Manxa – Madrid i en el cas del Museu del Prado s’ha calculat que un 75% del benefici és per Madrid i un 25% proporcionalitat per la resta, sense aclarir perquè justament és aquest percentatge i no un altre qualsevol. Altres factors són que la despesa que suposen els Ministeris, situats tots ells a Madrid, es distribueixen entre totes les comunitats però en canvi els impostos de societats o l’IVA d’empreses es computen al territori (i representen més del 40% del total). L’IVA generat a tot l’estat per RENFE, Telefonica o REPSOL es considerat en aquest sistema com un ingrés de Madrid, ja que és pagat allà. També hi ha el deute, que mentre normalment, en tenir que ser pagat en futur, es reparteix segons els ingressos que aporten les comunitats, en aquest cas s’ha fet segons la població de cada territori. En canvi ingressos que podrien disparar posteriorment el dèficit dels Països Catalans, com ara les exportacions o els impostos que paguen els turistes, no s’ha considerat un ingrés provinent del territori, sinó que s’ha distribuït equitativament per tota la població de l’estat. Aquests càlculs ha provocat, de manera deliberada o no, que el dèficit fiscal de Catalunya, País Valencià i les Illes Balears sigui més petit que en altres balances fiscals. Segons la Generalitat de Catalunya el dèficit fiscal de Catalunya, per flux monetari, és del 7,5% del PIB, 14.623 milions d’euros. En canvi pel de càrrega-benefici el dèficit equival el 5,1% del PIB o 10.030 milions d’euros. Cal esmentar, per dimensionar-lo amb una xifra comprensible, que les retallades en ensenyament van ser de 1.200 milions entre el pressupost de 2014 i el de 2010. Per tant, fins i tot, el mètode de càrrega-benefici, que inclou els serveis comuns encara que no siguin a Catalunya, hi ha 10.030 milions d’euros que van a parar a altres comunitats. El govern espanyol després de fer els seus càlculs situava el dèficit català en 8.800 milions d’euros el 2013 segons es publica el 2016. Una xifra tampoc menyspreable. El dèficit fiscal de les Illes Balears seria de 1.511 milions d’euros (5,84%), o sigui 1.364 € per habitant. Mentre el País Valencià el dèficit seria de 1.416 milions d’euros (1,48%). Un finançament difícil de modificar radicalment Com a conseqüència d’aquestes dades, sembla gairebé impossible que Catalunya, les Illes Balears o el País Valencià puguin sortir del règim comú o que es puguin fer canvis radicals. Ja que qualsevol canvi provocaria que els altres territoris, la majoria, rebessin menys diners i per tant s’hi oposarien. Després de dècades podem considerar, per tant, l’infrafinançament com a crònic. Quan s’han arribat a acords que han beneficiat a totes les comunitats, aquests han estat irrealitzables, ja que és impossible que tothom guanyi amb els mateixos recursos, sempre ha acabat no funcionant per a tothom. I fins i tot, si s’arribés a un bon acord, però es mantingués ‘la clau de la caixa’ a l’estat, caldria ser escèptic, ja que la última decisió és la voluntat del propi govern central. La reivindicació al País Valencià i les Illes Balears pot provocar, per això, una demanda que vagi més enllà del nacionalisme, una reacció encara insospitada si no es soluciona un dèficit fiscal estructural, comparable al que ha succeït a Catalunya els darrers anys. La qüestió és si el govern espanyol n’estarà disposat a assumir els costos.

Summary: El finançament autonòmic. un fracàs pels Països Catalans, difícil de resoldre


Banc Sabadell ha tancat un acord per vendre la pràctica totalitat de la seva exposició immobiliària a una societat filial del fons nord-americà Cerberus Capital Management LP, segons ha comunicat l’entitat presidida per Josep Oliu. La cartera que quedarà fora del balanç del banc té un valor comptable brut de 9.100 milions d’euros i un valor comptable net valorat en 3.900 milions d’euros. L’operació suposa la transmissió de dues carteres d’actius immobiliaris denominades comercialment ‘Challenger’ i ‘Coliseum’ a una o diverses societats que s’hauran de constituir i que estaran participades directament o indirectament per Cerberus en un 80% i Banc Sabadell per un 20%. Amb aquesta operació, Banc Sabadell segueix l’estratègia iniciada per altres entitats com CaixaBank. El Sabadell haurà de destinar 92 milions d’euros en concepte de provisions addicionals. L’operació tancada amb el fons Cerberius suposarà un impacte positiu en termes de solvència de l’entitat que permetrà que la ràtio de capital Common Equity Tier 1 ‘fully loaded’ millori en 13 punts bàsics. En el comunicat enviat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) s’afirma que Solvia, filial immobiliària de Banc Sabadell, seguirà gestionant els serveis d’aquests actius immobiliaris un cop finalitzada l’operació. L’operació queda pendent de les corresponents autoritzacions i, un cop finalitzada, l’entitat presidida per Josep Oliu podrà desconsolidar el valor d’aquest actius del balanç del grup Banc Sabadell. El Banc Sabadell d’Alacant La seu social del Banc Sabadell és, des de l’octubre proppassat, a Alacant. En un correu enviat llavors als treballadors, el banc va assegurar que la decisió l’ha pres vista la reacció que hi va haver entre els clients de fora de Catalunya després del referèndum i de l’anunci de la intenció del govern de portar una Declaració d’Independència al parlament. Tanmateix, els serveis centrals de Banc Sabadell continuen situats a Barcelona, ja que el canvi de domicili social constitueix una acció pràcticament simbòlica, tal com succeeix en altres entitats com a Banc Santander, Bankia o BBVA, la seu social dels quals es troben a Santander, València i Bilbao, respectivament, encara que les seves oficines centrals són a Madrid.

Summary: Banc Sabadell ven la pràctica totalitat del seu negoci immobiliari a un fons d’inversió nord-americà