Les eleccions andaluses sacsegen la política valenciana, abans de les eleccions del mes de maig. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha tancat la porta a pactar amb Ciutadans si acaba arribant a acords amb Vox a Andalusia. Amb vista a futurs pactes postelectorals, ha manifestat que té la prioritat de repetir el pacte del Botànic, si bé ‘els ciutadans tenen l’última paraula’, ha indicat, que vol dir sempre que el resultat ho faci possible. També ha dit que li agradava ‘el perfil més liberal de Cs’, però que si pacta amb l’extrema dreta serà molt difícil d’entendre-s’hi. El PSPV ja va explorar l’opció d’un acord amb Ciutadans després de les últimes autonòmiques, quan les negociacions amb Compromís i Podem s’havien blocat, però finalment va acabant signant l’acord del Botànic. Durant la reunió del grup parlamentari socialista, ha volgut marcar distàncies entre la situació del País Valencià i la d’Andalusia, on els socialistes van perdre el govern. ‘Aquí no hi ha pulsió de canvi’, ha dit en una conferència de premsa. Després de reivindicar que el govern actual havia significat un canvi al País Valencià, ha remarcat: ‘L’alternativa a aquest govern no és una governança vinculada a l’extrema dreta.’ D’altra banda, aquest dissabte, 12 de gener, Casado anirà al País Valencià per a fer costat a Isabel Bonig com a cap de cartell a les eleccions autonòmiques del maig. No obstant això, no és clar qui encapçalarà la candidatura a l’Ajuntament de València. L’eurodiputat i ex-conseller valencià Esteban González Pons ha aparegut en algunes travesses, però ell ha deixat clar que s’estima més de no moure’s de l’eurocambra. Un altre nom que sona és el de l’ex-consellera d’Educació María José Català, actual portaveu adjunta del PP a les Corts.

Summary: Puig descarta de pactar amb Ciutadans si tanquen acords amb Vox a Andalusia


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha fet una crida a participar en la manifestació de l’1 de maig que començarà a les sis de la tarda des de la plaça d’Urquinaona ‘per insistir que la independència, la república catalana, és un mitjà per assolir una societat del benestar i dels drets i les llibertats de tothom’. En una roda de premsa conjunta amb la plataforma Alcem-nos, Paluzie ha posat èmfasi en la necessitat d’un marc laboral català perquè ‘aquest model que aposta pels salaris baixos, la precarietat, la no estabilitat en el treball, permet guanyar una competitivitat falsa’ i en canvi ha dit que s’ha d’apostar ‘per l’educació i la innovació tecnològica’. ‘Aquest és el model de país que volem, de benestar, progrés, igualtat, equitat i cohesió social’, ha reblat. La plataforma Alcem-nos ha llegit un manifest on convida a sortir al carrer contra una ‘regressió neofeixista’ i la ‘consolidació de les propostes austericides’ En una roda de premsa a la plaça de Goya, davant del monument a Francesc Layret de Barcelona, el portaveu de la Intersindical-CSC, Sergi Perelló, ha demanat participar en la manifestació per dos motius. Per una banda ha dit que ‘la república catalana és una oportunitat d’or per poder posar sobre la taula la construcció d’estructures reals de contrapoder que defensin els drets dels treballadors”. Per altra banda, ha dit que la manifestació és una manera de ‘denunciar el rebrot del feixisme que està tenint aquest país i que cal que pugui ser enfrontat per un projecte col·lectiu, per les sinergies entre sindicats, organitzacions civils, i organitzacions polítiques per tallar de socarrel una expressió política que l’únic que fa és acabar amb drets fonamentals i amb els drets laborals i socials d’aquest país’. Durant l’acte s’ha llegit el manifest d’Alcem-nos, que exposa que ‘la lluita per un país lliure només es pot entendre si va estretament lligada a la reivindicació d’una societat realment justa i amb més drets socials’. Entre altres demandes, aposten per la derogació de la reforma laboral i l’article 135 de la constitució espanyola i l”erradicació de la divisió sexual del treball’, així com la fi de la persecució política i judicial dels i les docents i del qüestionament de la immersió lingüística i l’anul·lació de la causa general contra l’independentisme.

Summary: L’ANC demana de participar en la manifestació del Primer de Maig


El PSOE seria la força més votada en unes eleccions al congrés espanyol, segons l’últim baròmetre del CIS, el primer que es fas públic d’ençà de la moció de censura. Els socialistes, amb Pedro Sánchez, tindrien un 29,9% dels vots, 9,5 punts més que no el PP, que quedaria en segona posició empatant amb Ciutadans. Units Podem i les seves confluències baixarien fins al 15,6% de la intenció de vot. Ací hi ha sumats els vots de la coalció Compromís-Podem-EUPV, que obtindria un 2,1% del vot. ERC seria la força més votada al Principat en unes espanyoles, amb un 3,9%. El PDECat, es quedaria amb un 1,3% del vot. Vegeu el quadre de l’estudi:

Summary: El PSOE seria ara la força més votada a les eleccions espanyoles, segons el CIS


Per als socis del PEN català aquests són uns dies difícils, incrèduls, trasbalsats, trists. Aquesta setmana s’ha sabut que la junta actual, presidida per la poeta Àngels Gregori, vol posar una demanda civil contra Carme Arenas, la presidenta anterior, per irregularitats econòmiques que segons la junta han perjudicat l’entitat. Carme Arenas, catedràtica de literatura i traductora, va presidir el PEN català del 2010 al 2018 i en va ser la secretària general del 2001 al 2010, sota la presidència de Dolors Oller. La junta actual ha convocat una assemblea extraordinària l’11 de juny per votar si s’ha de tirar endavant la demanda o no. La junta li reclama la quantitat de 280.000 euros, xifra que sorgeix de comptes sense justificar d’aquests últims deu anys. És el període de presidenta i l’últim any de secretària general, segons que es desprèn de l’auditoria encarregada per la junta a una empresa externa. El nucli del conflicte prové del fet que Arenas va retirar petites quantitats de diners de manera continuada d’un compte fent servir només la seva signatura, tot i que és fixat que n’havien de fer servir dues. I són despeses que Arenas no ha pogut justificar. S’escau que va ser ella qui va impulsar la junta actual, elegida el juny de l’any passat. Presidida per Àngels Gregori, Jaume Subirana n’és el vice-president, la secretària general és Gemma Rodríguez; el vice-president al País Valencià és Manolo Gil; el vice-president a les Illes Balears, Miquel Àngel Llauger; i els vocals són Cinta Arasa, Sebastià Bennasar, Joan Borja i Ricard Ripoll. Els membres de la junta coneixen Carme Arenas, hi han treballat i a alguns els lligava una llarga amistat. Per això la demanda no neix d’enfrontaments personals ni desavinences enquistades i els membres de la junta s’afanyen a dir que el reconeixement de la feina que ha fet durant tants anys no es posa en qüestió ni es discuteix, però que pel bé de l’entitat, cal retornar els diners cobrats d’una forma irregular. En vista d’això, Carme Arenas afirma que va deixar els comptes en positiu i sense deure res. Assegura que entén que amb tants anys de gestió acumulats a l’esquena hi hagi encerts i desencerts, però pensar que els desencerts s’han fet de mala gaita no ho pot tolerar, perquè taquen la seva honorabilitat. Diu que les coses es poden fer de moltes maneres i que han triat la pitjor, i que l’ha ferit el tracte i el menyspreu rebut. A més, considera que les coses no es fan així tampoc, perquè l’entitat va davant de tot. Tant la junta com Carme Arenas posen el PEN per davant de tot. La junta defensa la transparència del procés; Carme Arenas reclama que l’entitat no es posi a tir dels qui li volen fer la pell. Però el fet és que al llarg d’un any ni Carme Arenas ni la junta han estat capaços de trobar una solució discreta i ha estat un torcebraç que ha esclatat amb la convocatòria de l’assemblea extraordinària de l’11 de juny, que en el redactat fa explícit el conflicte i insta els socis del PEN a posar una demanada civil contra Carme Arenas. El transcurs dels fets Poques setmanes després d’haver estat elegida la junta actual i d’haver començat a funcionar, els nous comptables del PEN van advertir d’unes primeres irregularitats que van portar a encarregar una auditoria. L’auditoria es va elaborar a la tardor i es va enllestir el mes de gener d’enguany. Va ser llavors que la junta es va reunir amb Carme Arenas per demanar-li que s’expliqués. Segons fonts de la junta, ella va argumentar que el seu havia estat un mandat ple de dedicació i de treball, però no va explicar les irregularitats ni va poder justificar-les. Tampoc no va voler demanar unes disculpes públiques que li van demanar. En canvi, segons Arenas, en aquella reunió només van parlar els membres de la junta i no la van voler escoltar ni va poder explicar-se. Després d’aquesta reunió, el conflicte va acabar a les mans dels advocats, però sembla que els lletrats van agreujar-lo més que no estovar-lo. Del mes de març ençà que la qüestió és travada i que les parts no s’han parlat. En aquest escenari, la junta va decidir de convocar una assemblea extraordinària per tirar endavant la demanada abans de la convocatòria de la junta ordinària. Divisió interna, atac extern Després d’haver-se fet públic a la premsa aquesta setmana, ambdues parts s’insten a retre comptes als socis en l’assemblea de l’11 de juny. Seran els socis qui decidiran si per majoria donen suport a la junta i tiren endavant la demanada civil contra Carme Arenas o si la majoria de socis es decanta per Arenas i es desestima la demanada. Aquesta situació ha dividit els socis del PEN. La feina de tants anys de Carme Arenas i el seu prestigi fa que membres destacats li donin suport. I també hi ha socis que no estan d’acord en la manera com la junta ha gestionat aquest conflicte. Què faran si s’aprova de posar la demanada? Se n’aniran del PEN? I si la junta no té un suport majoritari dels socis i la demanada no prospera? La presidenta Àngels Gregori ja ha apuntat que seria motiu perquè la junta dimitís en bloc. Però en una situació tan crispada com l’actual serà factible de crear-ne una de nova? D’una altra banda, els mitjans unionistes, aprofitant la feblesa que genera aquesta situació, ja han començat a mirar de desprestigiar el PEN, una entitat a punt de ser centenària, amb una llarga i prestigiosa trajectòria de defensa d’escriptors i periodistes de tot el món perseguits i silenciats. Una entitat amb una història europea al darrere i una història mundial al costat. Les irregularitats econòmiques no tenen res a veure amb el compromís del PEN català i internacional amb els dirigents socials empresonats, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, ni amb exiliats com el músic Valtònyc. Però algunes informacions ho mencionen i ho barregen. Ara caldrà esperar l’11 de juny per saber què decidiran els socis del PEN català, si no és que durant aquestes tres setmanes els advocats d’una banda i de l’altra mouen fitxa o s’esdevé alguna altra novetat.

Summary: El PEN, dividit arran de l’acusació d’irregularitats econòmiques contra la presidència de Carme Arenas


‘Amenaces a Marchena’, ‘Concerts nudistes pels presos’, ‘Frenesí independentista a les festes de Formentera’. Enguany, mitjans espanyols com El Mundo, ABC, El Español i el programa ‘Espejo Público‘ s’han abraonat contra les Festes de Santa Maria de Formentera, una festivitat tradicional que se celebra cada 4 i 5 d’agost. Coneguda per reivindicar la cultura i la llengua catalanes, en el pregó d’enguany –escolteu-lo ací– hi ha hagut mostres de suport als presos polítics i els exiliats i esments a Manuel Marchena, cosa que ha mobilitzat una ofensiva mediàtica en contra seva. Qui organitza la festa, la Comissió de Festes de Santa Maria, és una institució reconeguda i arrelada a la societat civil, amb trenta anys d’història, d’ençà que es fa aquesta festa. Jordi Crespo en forma part i explica que cada any reben crítiques de mitjans espanyols i també de premsa d’Eivissa. De fet, al pregó de dilluns a la nit, elaborat per tots els membres de la comissió, ja s’avançaven als esdeveniments que arribarien l’endemà: ‘Alguns rigorosos mitjans de comunicació, que mesquins, no saben com cridar l’atenció. Difamar i cercar la discòrdia, això és el que fan. No, El Mundo, no ens finança la Generalitat, ens finança la nostra gent i les ganes de treballar per una illa lliure de mentides i calamitats’. I continuava: ‘Quines ganes de sortir de llegir l’article de demà. El Diario de Ibiza ja l’està preparant. Colpistes, etarres… Què serà?’ Però malgrat les previsions, els articles criticant el pregó han estat més nombrosos que no es pensaven. ‘El Mundo sempre està disponible per dedicar-nos una notícia i és el que ens dóna més publicitat, per això els citàvem al pregó. Però la campanya d’enguany no té precedents, fins i tot “Espejo Público”!’ Crespo atribueix el bombardament informatiu a la tensió de la situació política. Un altre element que destaquen els mitjans espanyols és la referència que es feia a Marchena durant el pregó. ‘Polítics dignes estan a la presó. És terrible i encara hi ha discussió. Tranquil, la història ens donarà la raó. Però mentrestant, ni oblit ni perdó. Per aquests jutges, justícia i calabós. Marchena, millor afilia’t a Vox, potser allà trobes una mica d’amor.’ Segons El Mundo i El Español, aquests comentaris són amenaces, igual que el comentari ‘Guiris go home’, un lema també pronunciat durant el pregó. Crespo explica a VilaWeb que el tarannà de les festes no molesta solament els mitjans espanyols, sinó també gent de l’illa: ‘Hi ha una part que no se sent gens representada per aquestes festes i ens titllen d’independentistes. Són els qui discuteixen la catalanitat de la llengua i diuen que no parlen català sinó formenterès.’ Tant El Mundo com El Español assenyalen que la nova comissió –que es va estrenar fa dos anys– havia volgut donar un tomb a la festivitat i fer-la més insular i menys vinculada als Països Catalans, però que ‘finalment va tornar a un discurs purament independentista’. Crespo matisa aquestes afirmacions dels dos mitjans espanyols: ‘Sí que és cert que volíem donar un enfocament més local i parlar més de Formentera en lloc de Catalunya. Però tot sense perdre de vista la defensa dels drets i reclamar la llibertat dels presos i el suport al dret d’autodeterminació.’ Una altra qüestió que també ha cridat l’atenció d’aquests mitjans –els quals han aprofitat per fer-ne mofa– és l’actuació del grup Allsex. El cantant, Genís Campillo, va cloure el concert demanant la llibertat dels presos i interpretant l’última cançó despullat, fet que va defensar com una acció reivindicativa. El Mundo ho aprofita per provar de desacreditar la Comissió de Festes de Santa Maria tot recordant que va rebre subvencions de la Generalitat de Catalunya l’any 2008. A preguntes de VilaWeb, l’entitat no se n’amaga i recorda que, efectivament, el govern català va donar diverses subvencions a entitats de les Illes que fomentessin la cultura. ‘Quin és el problema?’, demanen.

Summary: Els mitjans espanyols posen en el punt de mira les Festes de Santa Maria de Formentera


La coordinadora del Bloc i coportaveu de Compromís, Àgueda Micó, ha dit que la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ‘s’ha equivocat’ atacant el president exiliat Carles Puigdemont. ‘En aquest cas concret, pense que s’ha equivocat en les seues declaracions’, ha dit a CVRadio. ‘És un tema delicat quan parlem del procés d’independència i tot el que ha implicat a l’estat espanyol. Remou molt els sentiments de la gent en un costat i en un altre. S’ha incendiat molt amb aquest tema i s’ha utilitzat, generalment, de manera massa partidista’, ha afegit. Micó també ha recordat que Compromís és una coalició plural i amb diversos lideratges, i ha dit que això permet que hi hagi persones que se sentin representades per unes declaracions o unes altres.

Summary: Micó diu que Oltra ‘s’ha equivocat’ atacant Puigdemont


Avui s’ha presentat a Andorra el col·lectiu Acció Feminista, en el context de la vaga feminista del 8 de març. Unes cent cinquanta persones han assistit a la lectura de manifest, en què es demanava de despenalitzar l’avortament al Principat. També s’ha reivindicat la igualtat entre homes i dones. Respecte de la despenalització de l’avortament, volen que es millori el protocol en els casos de violació i abús sexual, i que la Caixa Andorrana de Seguretat Social doni cobertura a les víctimes de violència masclista. Acció Feminista prepararà les seves propostes en comissions per a presentar-les als partits polítics i emprendre accions. De moment, el manifest s’ha publicat a la plataforma charge.org i ja ha aplegat 1.500 signatures.

Summary: Es presenta Acció Feminista, que demana de despenalitzar l’avortament a Andorra


La Comissió Permanent del Consell General del Poder Judicial espanyol (CGPJ) ha acordat aquest dijous incoar diligències informatives per investigar si en els jutjats i tribunals de Catalunya s’ha accedit indegudament a tractaments jurisdiccionals per fer inspeccions, controls o seguiments no previstos en la llei orgànica del poder judicial. L’òrgan de govern dels jutges ha pres aquesta decisió després que, fa uns dies, a les pantalles dels ordinadors d’alguns jutges i magistrats de Catalunya aparegués un missatge sobre la ‘vigència i aplicabilitat’ de la instrucció 3/2018 de la Secretaria d’Administració i Funció Pública de la Generalitat. S’hi informava de la possibilitat d’accés als elements que conformen les TIC al servei de l’Administració de Justícia per dur a terme activitats de ‘control i seguiment’, incloses les estacions de treball i infraestructures comunes. Segons la informació facilitada a la CGPJ per diferents jutges i magistrats, posteriorment confirmada per la Sala de Govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, el missatge incloïa una menció final que indicava que l’ús de l’ordinador implica una ‘manifestació expressa’ del coneixement dels termes i condicions de la instrucció. I incloïa una pestanya de ‘confirmació de lectura’ que forçosament havia de ser polsada per seguir utilitzant el dispositiu. El Poder Judicial espanyol recorda que els fitxers de dades existents en els jutjats i tribunals de Catalunya són, en bona part, tractaments de dades jurisdiccionals i que, en no poques ocasions, fan referència a les que permeten la identificació de la ideologia, afiliació sindical, religió, orientació sexual, creences o origen racial o ètnic; així com a condemnes i infraccions penals. La comissió afegeix que els únics que poden autoritzar l’accés a les dades són els òrgans jurisdiccionals; i que la possibilitat d’accedir-hi per a l’exercici de funcions d’inspecció i control es limiten a les establertes en la mateixa llei orgànica del Poder Judicial. I no en cap altra norma o acte administratiu, com seria una simple instrucció. A més, s’exclou la possibilitat d’accessos generals o indiscriminats; i s’ha de fer amb coneixement individualitzat del responsable de tractament i sota la seva supervisió. També ha encomanat al Centre de Documentació Judicial (CENDOJ) que realitzi les comprovacions tècniques corresponents per determinar si s’han produït aquests accessos indeguts als jutjats i tribunals de Catalunya i, si escau, l’abast dels mateixos i la forma en què s’haurien produït. Finalment, la Comissió Permanent requerirà a la Generalitat que suspengui provisionalment tota activitat d’inspecció, control o seguiment sobre tractaments jurisdiccionals. I que en quinze dies informi de manera detallada de tots els accessos que s’hagin dut a terme en jutjats i tribunals de Catalunya. La Generalitat respon al CGPJ La Conselleria de Polítiques Digitals i Administració Pública ha respost avui al CGPJ, i ha afirmat que el missatge de la Generalitat que ha aparegut a les pantalles d’alguns jutjats les últimes setmanes, i que el Poder Judicial investiga, només és l’acceptació de l’actualització dels termes d’ús de les tecnologies de la informació i comunicació de l’administració de la Generalitat. Fonts del departament han explicat a l’ACN que des de la transformació del lloc de treball dels jutjats del 2014, quan un usuari s’incorpora al Departament, en la seva primera connexió a l’ordinador, ha de confirmar la lectura de la instrucció 1/2012 sobre l’ús de les TIC. A nivell corporatiu de la Generalitat s’han fet accions d’actualització per que es confirmi la lectura de la nova instrucció 3/2018, de la Secretaria d’Administració i Funció Pública.Des del 7 de juny aquest missatge s’aplicava a les noves incorporacions de personal en la seva primera connexió a l’ordinador. El 8 de juliol es va fer l’activació de forma general a tots els usuaris del Departament de Justícia, que ja havien confirmat en el seu dia la lectura de la instrucció anterior 1/2012. Es va informar a través de les Intranets del Departament, a les àrees funcionals de la Direcció de Serveis, de la Direcció de Modernització de l’Administració de Justícia i de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima. Aquesta actuació s’ha fet per tots els Departament de la Generalitat i usuaris en diferents fases, i a Justícia es va desplegar la setmana passada. A la Subcomissió d’Informàtica de la Comissió Mixta TSJC-Generalitat del desembre del 2014 es va presentar la Transformació de Lloc de Treball, i allà s’indicava que s’havien d’acceptar les polítiques d’ús amb una confirmació de lectura, i que si no s’acceptaven no es podia continuar treballant. Per tant, el departament assegura que és un procediment ja implantat i que s’ha utilitzat per actualitzar la instrucció.

Summary: El Poder Judicial espanyol investigarà si la Generalitat ha accedit indegudament a ordinadors dels jutjats catalans


El líder de Podem anunciarà avui que renuncia al càrrec de diputat europeu, per concentrar-se completament en la campanya electoral espanyola. Iglesias ha convocat una conferència de premsa aquest migdia a Estrasburg, que servirà per a explicar la decisió i activar la seva campanya a la presidència del govern espanyol. Després d’anar-se’n Iglesias, es produeix la circumstància curiosa que dels cinc europarlamentaris que va obtenir Podem a les eleccions quatre ja han dimitit.

Summary: Pablo Iglesias abandonarà avui el Parlament Europeu, per a concentrar-se en el 20-D


El president de la Generalitat, Quim Torra, continua essent diputat al Parlament de Catalunya. Va decidir-ho el ple el 4 de gener i ho va convalidar ahir la mesa amb una àmplia majoria, perquè el PSC va afegir-se a JxCat i ERC en defensa de l’escó de Torra. El parlament es confronta així amb la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC), avalada pel Tribunal Suprem espanyol, que pretenen inhabilitar Torra sense que la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) sigui ferma. Això contradiu el reglament, l’Estatut de Catalunya i la llei de la Presidència de la Generalitat, que recullen que un diputat i el president només poden ser apartats del càrrec amb una sentència judicial ferma. Aquest és el criteri que han defensat també els lletrats del parlament en un informe i que el PSC comparteix. En canvi, la JEC i la sala tercera del Suprem –refusant les mesures cautelaríssimes presentades per la defensa de Torra– volien imposar el seu criteri i fer efectiva la inhabilitació de seguida. Aquest és el mapa de la situació jurídica del president Torra. El recurs de Torra contra el TSJC La sala segona del Suprem ha d’analitzar el recurs de cassació del president Torra contra la sentència del TSJC, que el condemnava a un any i mig d’inhabilitació per desobediència, concretament per haver mantingut la pancarta amb el llaç groc després d’haver rebut l’ordre de la JEC de retirar-la. La sentència que emeti el Suprem pot posar fi a la presidència de Torra –ja seria ferma i fóra inhabilitat per a exercir qualsevol càrrec públic– o bé tombar tota la causa i anul·lar la sentència del TSJC. Una sentència ferma i la inhabilitació consegüent originaria probablement un avançament de les eleccions a Catalunya. La llei preveu que el conseller en cap o vice-president –Pere Aragonès– assumeixi les funcions de la presidència interinament mentre el parlament fa un debat d’investidura d’un nou candidat. Actualment, el govern de JxCat i ERC té minoria a la cambra, i si cap grup de l’oposició no facilités la investidura en un termini de dos mesos, el parlament es dissoldria i es convocarien les eleccions automàticament. L’alternativa del president Torra a aquesta possibilitat és signar la convocatòria d’eleccions abans que el Suprem es pronunciï sobre el seu cas, per a fer córrer el calendari més de pressa. És una decisió amb molts condicionants polítics que haurà de valorar amb un element d’incertesa afegit: que la sala segona no té cap termini establert per a pronunciar-se sobre el seu recurs contra la sentència del TSJC. L’única possibilitat perquè la decisió s’ajornés és que el Suprem acceptés de presentar una qüestió pre-judicial al Tribunal de Luxemburg. President sense escó? Mentre la sala segona del Suprem no s’hi pronunciï, la sala tercera podria resoldre els recursos de la defensa del president i del parlament contra la decisió de la JEC. Si són favorables, declararia nul·la la decisió de la JEC i Torra continuaria essent diputat i president. En canvi, si la sala tercera s’avança a la sala segona i confirma la inhabilitació de Torra com a diputat, arribaria una nova situació. Els lletrats del parlament sostenen que Torra podria continuar com a president malgrat que fos inhabilitat com a diputat. Seria una situació inèdita. Per tant, podria continuar exercint el càrrec fins que s’acabés la legislatura i decidís de convocar eleccions anticipades o bé fins que la sala segona del Suprem el condemnés amb sentència ferma. Els lletrats de la cambra consideren que la decisió de la JEC és un acte administratiu nul, que no es pot declarar una ‘inelegibilitat sobrevinguda’ i que és un organisme incompetent per a resoldre aquest afer. En conseqüència, creuen que cal esperar el pronunciament de la sala segona per a evitar ‘danys irreparables’ i vulneracions dels drets del diputat i president Torra. Sigui com vulgui, si la decisió de la sala tercera és contrària als interessos del president Torra i del Parlament de Catalunya, la decisió hauria de passar pel ple de la cambra en una votació. Abans, la comissió de l’estatut del diputat elaboraria un dictamen sobre la situació del diputat Torra, que se sotmetria al ple. Tant si és desposseït de l’escó com si no, tot fa pensar que Torra continuaria de president fins que rebés una sentència de la sala segona del Suprem espanyol.

Summary: El mapa jurídic de la situació del president Torra


L’Arts Santa Mònica de Barcelona presenta una mostra d’homenatge a Lluís Llach que en repassa la trajectòria de manera innovadora. L’exposició Com un arbre nu esdevé un viatge multisensorial per les cançons de l’artista, sota una mirada musical i també personal. Els objectes que formen part de les seves cançons i les tècniques audiovisuals pioneres cobren especial importància en aquesta experiència, que genera una atmosfera teatral tot jugant amb el so, la llum i la posada en escena. La mostra, que es podrà visitar fins al 26 d’abril, és comissariada pel director de cinema i guionista Lluís Danés, que ha dirigit documentaris sobre el músic com ara Llach a París, Llach: La revolta permanent i Lluís Llach a Verges. L’exposició, coorganitzada per la Generalitat de Catalunya i el Grup Enderrock, també ha programat activitats paral·leles, com ara la projecció de documentaris i films sobre el cantant i també dels seus concerts més importants. A més, es faran recitals acústics amb versions d’algunes de les seves cançons, presentacions, visites guiades i conferències sobre els aspectes menys coneguts de l’artista. La mostra s’ha dividit en vuit àmbits, cadascun relacionat amb un títol del repertori de Llach, sigui una cançó, el nom d’un àlbum o un vers. Jo hi sóc si tu vols ser-hi Jo hi sóc només si tu vols ser-hi, no tinc altra veritat, ni enganys ni cap gran misteri, si tu hi vas, també hi vaig. El primer apartat de l’exposició és dedicat a l’obra de Llach en el sentit estricte del terme. Els visitants poden trobar-hi la seva discografia completa en SG, EP, LP i CD, amb vint-i-cinc àlbums d’estudi, sis directes i tres bandes sonores. També s’han ressenyat les cançons inèdites que no formen part de la seva discografia oficial. Amor particular Com t’ho podria dir perquè em fos senzill, i et fos veritat, que sovint em sé tan a prop teu, si canto, que sovint et sé tan a prop meu, si escoltes Aquest apartat és dedicat al públic de l’artista, als qui l’han acompanyat durant dècades escoltant-lo, sempre conscient de la dimensió política dels seus concerts. Amb cinc columnes publicitàries se simbolitzen les diferents dècades de la trajectòria de Llach i l’última es dedica al públic dels concerts internacionals. També s’hi projecten els directes més emblemàtics i entrevistes al públic. Fotografia: Jordi Play. Alè De tants ahirs que s’esllavissen guardo regals que ni esperava petxines plenes de bells tresors, dolors que em fan mestratge. Aquest espai és un far en què sona una banda sonora amb fragments de les seves cançons més icòniques. És en aquest punt on entren en joc els objectes, que s’il·luminen a mesura que van sonant les cançons. Un repertori que acaba amb Laura, en homenatge a la guitarrista i amiga de Llach Laura Almerich, la seva gran companya musical durant dècades, que es va morir al juny. Fotografia: Jordi Play. L’estaca Si estirem tots ella caurà I molt de temps no pot durar, Segur que tomba, tomba, tomba, Ben corcada deu ser ja. ‘L’avi Siset em parlava de bon matí al portal’, diu ‘L’estaca’, que ha esdevingut una de les cançons més importants de la història de la música al país. La mostra recrea, en aquest espai, un portal com el de la cançó amb una fotografia de l’avi Siset. La cançó, que s’ha cantat arreu del món com a himne contra l’opressió, té moltes versions, i se n’han seleccionades trenta. Una tria que evidencia allò que el mateix artista sempre diu i que es fa evident en moltes mobilitzacions i concerts: que ‘L’estaca’ ja és del poble. El cafè antic Al Cafè Antic el fum s’emporta temors i angoixes nit enllà mentre amb el ritme de les converses roden les boles del billar. Aquesta part de la mostra se centra en la influència del poeta i gran amic de Llach Miquel Martí i Pol en la seva obra, especialment en la creació de projectes com Un pont de mar blava, Germanies i Món-Porrera. Llach i Martí i Pol van conviure, entre més, a Porrera, on hi ha el Cafè Antic. A la mostra, aquest cafè acull els altres vuit autors a qui l’artista ha posat música amb les seves fotografies i poemes emmarcats a les parets: Màrius Torres, Pere Quart, Joan Fuster, Josep Maria de Sagarra, Joan Salvat-Papasseit, Konstandinos Kavafis, Josep Maria Andreu i Federico García Lorca. ‘Martí i Pol va ser molt generós amb mi, però també m’agrada dir que en general tots els poetes van ser molt generosos amb els músics i cantants de la Nova Cançó’, va dir el cantautor sobre la relació entre la seva obra i la poesia. Fotografia: Jordi Play. Viatge a Ítaca Quan surts per fer el viatge cap a Ítaca, has de pregar que el camí sigui llarg, ple d’aventures, ple de coneixences. Aquest espai, protagonitzat per una de les seves cançons més icòniques, és dedicat als qui han ajudat l’artista en el seu creixement personal i musical, i també en la seva dimensió política. Algunes d’aquestes persones són la vocalista, saxofonista i trompetista Mahalia Jackson, el músic Manel Camp, la intel·lectual Maria Aurèlia Capmany, l’escriptor Josep Maria Espinàs, el militant anarquista Salvador Puig Antich i la mestra de música Montserrat Puigdemont, tia de Carles Puigdemont. Seguint l’al·legoria del viatge, cada maleta representa un dels seus referents vitals i artístics, les persones que han influït en la seva vida i obra. Fotografia: Jordi Play. Rar Assassins de raons, de vides, que mai no tingueu repòs en cap dels vostres dies i que en la mort us persegueixin les nostres memòries. Campanades a morts Aquest apartat, que duu el nom d’un àlbum, i no d’una cançó, va més enllà del vessant del Llach cantautor per explorar-ne la part més multifacètica: el cantant líric, el Llach director de la passió de Verges, el Llach escriptor, polític, vinyater, el Llach compositor d’espectacles de teatre i dansa i de films… De fet, l’artista ha impulsat nombrosos projectes durant la seva carrera més enllà de la música. La novel·la Memòria d’uns ulls pintats, la seva tasca solidària al Senegal, la fundació del celler Vall Llach i la seva implicació en política com a diputat de Junts pel Sí en són alguns exemples. Com dibuix fet al vent Com un arbre nu, com dibuix fet al vent, com un arbre nu, jo, l’ocell. Aquest apartat, titulat amb un dels versos de la cançó Com un arbre nu, és el principal atractiu de la mostra, perquè Lluís Llach hi és present. Ho fa gràcies a la realitat virtual i la tecnologia 3D, que aconsegueixen un efecte molt similar a veure’l actuar en carn i ossos. Mitjançant unes ulleres de realitat virtual, els visitants s’endinsen en una antiga biblioteca on se sent aquesta cançó interpretada per l’artista. La sala, el piano i el mateix cantant es poden veure des de totes les perspectives. Aquesta recreació s’ha fet amb una tecnologia puntera a Europa, desenvolupada per l’empresa catalana Labsid. Desenes de càmeres van escanejar el cos del cantant per, posteriorment, aconseguir un acabat realista amb l’ordinador. És la primera vegada que es recrea la interpretació d’un músic del país amb realitat virtual, una tecnologia que fins ara només s’havia fet servir per recrear Leo Messi, David Bowie i Chaka Khan. Fotografia: Jordi PlayFotografia: Jordi PlayFotografia: Jordi Play

Summary: Vuit obres per a entendre la figura de Lluís Llach


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha anat a l’Hospital de Sant Pau a visitar l’únic antiavalot de la policia espanyola que hi ha ingressat. Però no hi ha estat benvingut. En primer lloc, ha hagut d’entrar per la porta d’urgències, en comptes de la principal, per esquivar una concentració de personal sanitari i manifestants. Sánchez tampoc no ha estat rebut per la direcció del centre, ni per membres del Departament de Salut, perquè s’ha interpretat que el president espanyol feia una visita privada a l’antivalots. ‘Ho considerem molt injust’, han dit fonts de Salut a VilaWeb. La consellera Vergés ha criticat el paper de Sánchez per discriminar els ferits: ‘Seguim l’evolució de tothom, cosa que no fan altres, com el ministre de l’Onterior i el senyor Pedro Sánchez, que només ha vingut a veure “los suyos”. Nosaltres no discriminem en el nostre sistema sanitari.’ Sánchez, després de la breu visita al policia ferit, ha tornat a la zona d’urgències per sortir de Sant Pau. Aquesta vegada, però, no ha pogut esquivar l’escridassada del personal sanitari, que abans de pujar al cotxe li ha cridat ‘llibertat presos polítics’ i ‘pocavergonya’. Vegeu-ne imatges ací: Moment on Pedro Sánchez ha marxat de l’hospital de Sant Pau#SpainIsAFascistState #TsunamiDemocratic pic.twitter.com/QyruKa7vZX — Arribas🎗 (@ArribasPena) October 21, 2019 Sortida del President espanyol de Sant Pau pic.twitter.com/KxPJp4prwJ — Climent (@Climentgoc) October 21, 2019 Momento en el que @sanchezcastejon abandona el Hospital de Sant Pau tras visitar a unos agentes heridos en las protestas por la #SentenciaProces. Vídeo para @EFEnoticias: pic.twitter.com/3ipVRq7ZAh — Martí Puig (@mpuigleo) October 21, 2019 Pedro Sánchez ha estat escridassat a la sortida de l’Hospital de Sant Pau per desenes de persones amb crits de “llibertat presos polítics” #SentènciaProcés https://t.co/HVY6MZm6QV pic.twitter.com/nzM4XlivHM — 324.cat (@324cat) October 21, 2019

Summary: El vídeo del personal sanitari escridassant Sánchez mentre fuig de l’Hospital de Sant Pau


El macrojudici contra la xarxa de suport als presos bascs a l’Audiència espanyola ha quedat vist per a sentència poques hores després d’iniciar-se. Segons que informen Naiz.info i el diari Berria, s’ha assolit un acord entre la fiscalia i els encausats: l’acusació ha rebaixat la pena i els acusats han acceptat l’acord. Així, han passat un per un davant del tribunal i han reconegut les acusacions. La fiscalia ha plantejat tres anys i sis mesos de condemna per als advocats Arantza Zulueta, dos anys i set mesos per a Jon Enparantza, per ser membres d’ETA. Com ja han estat en presó provisional, el temps que hauran de passar entre reixes és de cinc mesos. Als altres 45 processats la fiscalia només els ha acusat de participar activament en l’organització, motiu pel qual ha demanat entre dos anys i any i mig de condemna. En conseqüència, cap d’ells haurà d’entrar a la presó. Inicialment es demanaven penes d’entre vuit i vint anys de presó. Una de les acusades, l’advocada Amaia Izko, ha explicat als mitjans que la base de l’acord ha estat ‘que quedin en el passat les estratègies del passat, i que puguem contribuir a obrir portes al futur. La nostra voluntat és contribuir, en la manera que ara ens és possible, a impulsar veritables vies de solució.’ Izko ha afegit que posen el focus on l’han posat sempre: en la resolució ‘urgent i necessària’ de la qüestió dels presos i preses. Las partes han llegado a un acuerdo en el juicio contra 47 personas del País Vasco en la AN #47akHerrian ➡ Es injusto que la amenaza de ir a la cárcel tras ser juzgados en un Tribunal de excepción fuerce un acuerdo que condena a defensores de derechos. pic.twitter.com/7VdVQsIeNH — IRIDIA (@centre_IRIDIA) September 16, 2019 L’últim macrojudici contra l’esquerra abertzale La causa 11/13 era l’última de les diverses que ha conduit l’Audiència espanyola sota la premisa del ‘tot és ETA’, centrada en la pressió judicial d’entorns de l’esquerra abertzale que treballen amb els presos bascs. Així, els processats són, per una banda, advocats de presoners d’ETA i persones que feien d’interlocutors entre aquests presoners i els sindicats, partits i associacions de la societat civil basca després de la dissolució de l’organització armada. I, per una altra banda, integrants dels col·lectius Jaiki Adi, Etxerat i Herrira. Jaiki Adi és una associació de professionals de la salut que assisteixen gent afectada per la violència de l’estat espanyol i francès; ofereixen, per exemple, assistència psicològica a presoners i tractament a gent que han sofert tortures. Etxerat es defineix com una organització d’amics i familiars de presos, deportats i exiliats. I Herrira, el col·lectiu amb més encausats, és una organització creada per denunciar les males pràctiques penitenciàries del govern espanyol contra els presoners bascs. Macrojudici a l’Audiència espanyola: advocats, familiars i psicòlegs de presos d’ETA, entre els encausats

Summary: Acord entre fiscalia i acusats en el macrojudici contra la xarxa de suport als presos bascs


El mateix dia que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, feia una visita al Tribunal Europeu dels Drets Humans, a Estrasburg, l’Associació Catalana pels Drets Civils, que aplega els familiars dels presos polítics i els exiliats, juntament amb nombroses entitats de defensa dels drets humans i associacions de juristes, ha presentat a Barcelona un informe que recull tots els greuges i les violacions de drets que ha comès l’estat espanyol en la persecució política, judicial i policíaca contra l’independentisme. El document es titula ‘España, Catalunya. Més de deu anys de conflicte polític, més d’un any de violacions de drets humans i de repressió’, i l’ha elaborat l’advocat Jordi Palou-Loverdos, expert en mediació internacional i en resolució de conflictes. Un document que té la voluntat de radiografiar la violència institucional de l’estat espanyol contra l’independentisme, per denunciar-la internacionalment. La violació del dret de llibertat, del dret de seguretat personal, contra la tortura i el tracte degradant, del dret d’un judici just, de defensa, de la presumpció d’innocència, del recurs, de la llibertat d’expressió, de la llibertat de reunió i d’associació, i de participació política. Aquesta és l’enumeració dels drets violats a Catalunya aquests últims temps, que l’estudi aplega i documenta. S’hi analitzen resolucions i decisions de tots els organismes dels poders fàctics que sustenten l’estat, a més de resolucions de més tribunals, tant de l’estat espanyol com d’altres estats, i recomanacions de diversos informes de les Nacions Unides. Palou-Loverdos ha consultat víctimes de molts d’aquests abusos i els seus advocats per a elaborar una documentació exhaustiva de tots els casos de vulneracions de drets; hi ha víctimes d’agressions policíaques, familiars, politòlegs, experts juristes, etc. El document dibuixa un panorama ‘de repressió generalitzada, en què s’han aplicat metodologies pròpies del lawfare i del dret penal de l’enemic’. Tracte degradant i humiliant El document detalla els casos i les situacions en què aquest darrer any hi ha hagut vulneracions manifestes de drets fonamentals. Heus-ne ací un exemple, per exemple, en relació amb la violació del dret de la llibertat individual. Es va veure en diversos casos, com ara la detenció d’alts càrrecs i particulars el 20 de setembre de 2017, feta sense garanties processals ni penals; l’entrada i setge policíac a la seu de la CUP sense ordre judicial; l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart per part de l’Audiència espanyola, un òrgan judicial no competent per a instruir la causa contra ells per sedició; la detenció i empresonament d’una part del govern el 2 de novembre i l’exili forçós del president Puigdemont i la resta de consellers. I l’exili posterior d’Anna Gabriel i de Marta Rovira per a garantir la seva llibertat de moviments a Europa, tret de l’estat espanyol. Hi ha també vulneració del dret de llibertat en l’àmbit col·lectiu, amb la criminalització de persones i entitats civils o organitzacions per part d’òrgans de l’estat espanyol pel fet de defensar el dret d’autodeterminació. L’estat espanyol ha atemptat també contra el dret de la seguretat personal i d’absència de tortura, tractes inhumans o degradants. ‘Hi va haver irrupcions en domicilis particulars a primera hora del matí fent ús de lluita antiterrorista, fins i tot entrant en llocs íntims on hi havia familiars en roba interior; es van fer trasllats diversos amb la calefacció molt alta als furgons policíacs ; hi ha declaracions d’alts càrrecs del govern emmanillats davant del jutge  malgrat les peticions reiterades i les seves defenses de la pràctica forense d’alliberar-los de les manilles durant les declaracions judicials.’ I afegeix: ‘Durant els mesos de setembre i octubre hi va haver nombroses identificacions policíaques a ciutadans al carrer pel fet de disposar de material de difusió política, detencions amb identificació, obertura d’expedients administratius i judicials, identificacions i detencions de persones que es manifesten pacíficament i de persones que participen en accions d’estratègia no violenta.’ Un tracte degradant també durant el trasllat dels presos polítics a les presons. Es va fer una política inicial de dispersió, seguint l’esquema que l’estat espanyol havia aplicat tantes vegades amb els presos d’ETA. ‘El conseller Turull va rebre comentaris despectius per part dels funcionaris quan va arribar al centre penitenciari; els consellers Raül Romeva i Jordi Turull van ser obligats a despullar-se abans de fer l’ingrés. En la conducció policíaca del senyor Mundó i del senyor Vila els agents de la Guàrdia Civil que els van traslladar van fer sonar l’himne d’Espanya en els seus telèfons mòbils, rient i fent befa durant el trasllat, amb una clara intenció humiliant. Algunes de les autoritats van rebre també comentaris vexatoris que atempten greument contra la seva dignitat . En uns altres trasllats anaven emmanillats amb les mans al darrere  amb canvis bruscs en la conducció, causant-los cops i fins i tot alguna caiguda. En alguns casos no els van lligar el cinturó de seguretat.’ I, és clar, la violència de l’1-O, la de la policia espanyola contra els votants de l’1-O. És un cas, recorda el document, de tortura contra la població civil, fet ‘amb una estratègia global i un patró d’acció de caràcter militar i simultani a diverses localitats de Catalunya’. Hi va haver 1.066 ferits, amb lesions físiques i psicològiques de diversa magnitud. És tan sols un botó de mostra del relat dels fets que fa l’estudi, fonamentat jurídicament, de Palou-Loverdos. Vegeu-lo ací íntegrament.

Summary: El tracte inhumà, les humiliacions i altres violacions de drets de l’estat espanyol a Catalunya en un any


Albert Sánchez Piñol (1965) va presentar ahir Homenatge als caiguts (Rosa dels Vents) un cuidat llibre que recull la secció radiofònica que Sánchez Piñol va fer per a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, quan el dirigia Antoni Bassas. Dotze anys després, aquelles píndoles radiofòniques de dos minuts de durada s’han aplegat en un recull. Són contes curts, de plana i mitja, però que mantenen els tres actes. Sánchez Piñol els pensava un dilluns, els escrivia el dimarts, els retocava el dimecres i els polia anat cap a l’estudi els dijous, on els llegia en directe per antena. Un Sánchez Piñol combatiu, brillant i directe rep VilaWeb per parlar d’aquest llibre. I una mica de política i família, també. Però sobretot de narrativa. De les connotacions polítiques de la narrativa. —A què es dedicava el vostre pare? —Metal·lúrgic. A casa no hi havia llibres. Els que regalava la Caixa. Arxipèlag Gulag i Passeig per Catalunya. La meva generació tenia aquests llibres. I Viven. Ma mare em deia ‘per què et compres un llibre, si ja en tens dos?’ Ma mare és un personatge, eh? No ha llegit cap línia meva. Ni una. Ella el que vol és que jo surti a la televisió. Punt. Mon pare sí que me’ls ha llegit. Tots. I és molt dur. Molt bon lector. No té escrúpols familiars. —Teniu germans i germanes? —Tenia un germà que es va morir. Tenia 19 anys. Accident de moto. Tragèdia. Any 1992. Estafa de vida. Per mi va ser una ferida neta: no tens ningú a qui poder culpar. Va ser un accident. Hi ha accidents. —Més família: dieu que el vostre avi va estar en un camp de concentració franquista? —A Galícia. Té una història, el meu iaio. Es deia Sánchez Montón i no sabia parlar castellà, gairebé. Això diu molt de les onades migratòries que hem tingut. I era de la Barceloneta. Ell va estar a la guerra del Marroc, que era l’espantosa. El primer dia que va arribar allà, del seu batalló en van matar la meitat. El primer dia. Anys després, a la guerra de 1936, ell estava protegint la retirada a França. Doncs el va enxampar la guàrdia mora, just abans de passar la frontera. A ell el va salvar el capità espanyol, que anava amb un fuet. ‘Vostè, si vol sobreviure, no es mogui del meu costat.’ Van sobreviure només dos republicans. I els dos republicans a la nit eren davant la fogata. El capità amb el fuet, el meu iaio i l’altre. I els de la guàrdia mora, al voltant per matar-los. L’altre es va adormir. Capità capità! Ja li havien tallat el cap. Mon iaio, únic supervivent. I quan va arribar al camp de concentració franquista va dir ‘aquí sí que em moro’. Perquè allà els mataven de gana. Es va salvar pels africanistes. En veure que ell havia lluitat a l’Àfrica el van salvar. Mon iaio té una història, sí. No l’he explicada mai. —Homenatge als caiguts. Així es diu el llibre que presenteu. Expliqueu que era una secció del programa ‘El matí’ d’Antoni Bassas. Per què dieu que aquest programa és una estructura d’estat? —Perquè el poder encara no se l’ha apropiat. Normalment la gent entén com a estructura d’estat allò que el poder controla. No, no. És una estructura d’estat justament perquè el poder temporal no la controla. Cada dia arribaves allà i havia trucat algú diferent pressionant. Això és perquè no el controlen. Paradoxalment, en un país com aquest, és la privada, que està sota control polític. Més que la pública. Què us he d’explicar. Jo vaig haver de plegar de La Vanguardia per les pressions constants d’un director que seguia les directrius del poder. El poder se sentia incòmode amb ‘El matí’ i no se sentia incòmode amb altres mitjans privats, els quals controla i dirigeix. —Insistiu molt que feu narrativa. No pas opinió. —Ara escric justament sobre això. Què són les estructures elementals de la narrativa. Estic fent un totxo que llegiran quatre. Jo faig narrativa, sí. I la narrativa són tres actes (plantejament, nus i desenllaç). Tots els covards són literaris, i tots els militants són narratius. —Perdó? —Josep Pla fa literatura. Qualsevol cosa. Comença un article, paràgraf llarg, fins que s’acaba la pàgina. Aquí no hi ha estructura. Tots els autors que són literaris i no narratius, a favor del poder. Uns covards que estan amb el règim. Pedrolo? Narratiu. Tres actes. Josep Pla? Un fatxa, a favor del poder. Josep Maria de Sagarra? Comença escrivint amb tres actes abans de la guerra. Ve la guerra, li foten clatellot, i comença a fer versets. Rodoreda? Tres actes. Acaba exiliada. Milita pel català i la República. Eugeni Ors? La Ben Plantada. Res de narratiu i a favor de l’ordre establert. Si encares els conflictes, tres actes. Si els defuges, literatura. El conservador no vol conflicte. Diu que no existeix. Tres actes, o sense tres actes: això ens porta a classificar els autors entre compromesos o no. No falla. I el dia que falli, m’ho dieu i rectifiquem. Perquè no és dogma. —Homenatge als caiguts. Com el definiríeu? —És una visió sardònica de la vida a través d’històries inesperades que duren tres minuts. I manté els tres actes. Per això em costaven tant d’escriure. —Per què teniu aquest punt agre de la vida? —Perquè la visc. És desesperant. És terrorífic. I si escrivís ara els contes, no els escriuria més polítics, els escriuria més agres. Ens amarguen la vida. Anem veient de què va tot això. Ens vam creure que hi havia democràcia. És una ficció. Una autèntica ficció. —Vau anar a la Diada? —Sí. Però entenc que molta gent no hi anés. És l’única cosa que ens queda. I no hi penso renunciar. Si els polítics s’han rendit, només faltaria que nosaltres també ens rendíssim. I és l’única cosa que ens queda: la Diada. Si ells abdiquen, és la prova que s’hi ha d’anar. Mentre ningú tingui un pla clar, què hem de fer, renunciar a l’única cosa que ens queda, una demostració de força? Què fem si pleguem d’això? Almenys els forces a alguna cosa. Hem de fer un procés al procés. Els nostres polítics fan allò que nosaltres els diem. És la tesi de Fungus. Faran allò que nosaltres els diguem. Però si no els ho diem, no ho faran! Hi ha una desorientació general. I m’afegeixo a la desorientació, i per tant no vull ser gaire dur. En privat tinc opinions molt dures amb els nostres dirigents. Però no vull explicar-ho. I perquè s’aparta d’Homenatges als caiguts. —Jo us havia llegit articles molt contundents sobre la desobediència civil. —Explicant-la, perquè la gent no sap què és. La desobediència civil és anar a l’ofensiva. És anar que et peguin. És obligar-los a exercir una violència injusta. A deixar-los en evidència. I això es pot estructurar amb una estratègia perfectament coordinada i desenvolupada. No és un moviment espontani. —Tenim en contra la visió, per mi equivocada, que tenim de nosaltres mateixos: som botiguers espantats. —Això no és cert. Només heu de mirar la història de Catalunya: tots són barricades i incendis. Hi ha una cosa que un tal Baroja deia: els mites dels caràcters nacionals canvien amb el temps. Per exemple: abans de la Primera Guerra Mundial els francesos tenien fama de bel·licosos, i els alemanys de ganduls i bevedors de cerveses. La idea que els espanyols són alegres i els va la festa és recent. Els francesos, al segle XVII, es queixen que els espanyols van tot el dia vestits de negre. Això dels botiguers és un invent del pujolisme. Això s’ho va inventar el de l’oasi català, per dir que aquí no passa mai res i uns salvatges que van amb boina, a Madrid, són incivilitzats. I nosaltres som gent de pau. Bah, home, bah. Això són imatges col·lectives que es fan i es desfan. —A Waterloo, hi heu anat? —Si ho volen, hi vaig. Però prou ocupats estan. M’agradaria saber que no estan sols. —I a la presó? —No tinc ganes d’emprenyar. Tot això no sé què té a veure amb Homenatge als caiguts. Si voleu us faig un manifest. Jo estic a favor de la independència. Ho sabíeu, això? Si voleu, un dia parlem de política. Però el tema d’avui dóna: la barreja entre periodisme, narrativa. —Ha! I què fa ara, Sánchez Piñol, el dia a dia? —Faig coses relacionades amb l’audiovisual. Els dels escriptors és un gremi molt covard. Un dels problemes que tenim són les biblioteques. Estic en una indústria que t’agafa un producte teu i el regala. I no et paga. Per això començo a fer coses amb l’audiovisual, sí. —No veieu res per cada préstec que fan a les biblioteques de llibres vostres? No foteu. —Sis euros, vaig cobrar, per un any sencer. I sóc dels que funciona. Tinc donada l’ordre al banc que els torni. No els vull per a res. Sis euros en un any! Impressionant. Si fas una descàrrega il·legal, és un delicte. Si ho fa un govern, és legal. Però per què ho fan, això? És desesperant. La Unió Europea va dir al govern Rajoy que pagués un cànon. I no el paguen. A Anglaterra, fins fa quatre dies, la segona font d’ingressos dels autors venia de les biblioteques. Doncs aquí, res. Voleu riure? Els de Biblioteques em fan arribar que per al centè aniversari havien pensat que Sánchez Piñol escrivís un conte. A sobre! M’estan expropiant, no em paguen ni un cèntim i ara he de fer un conte? Vaig parlar amb l’agència i els vaig dir: engega’ls tu, que jo no ho faré. I aquella nit vaig pensar-m’ho. Faré un conte. I me’l pagaran. I els el vaig fer. Està publicat. Però els paios l’han amagat. —Com es diu el conte? —’L’home que va cremar l’última biblioteca.‘ El protagonista és un heroi perquè allibera els llibres, que eren tractats com esclaus. —Ha, ha! —És clar que vaig cap a l’audiovisual, si em fan fora. I en canvi, els guions, si surten… —En aquest llibre dieu que heu tingut molta cura del disseny. —Estic content de molt poques cobertes dels meus llibres. I aquesta, en canvi, li dóna una alegria. Un aire de modernor. També importa, un disseny. Perquè me n’han fet d’espantosos. Són colors forts, però si t’hi fixes, són colors mats. Com els títols. Jo tinc teories sobre això: els títols de dues paraules acostumen a ser nefastos. Funcionen els títols de tres o més de tres. O d’una paraula, si està molt ben triada. Per exemple, Nada. Una paraula. La pell freda. Tres. Si dic La pell, no funciona. Quan veig que algú fa un títol de dues paraules, dic, aquest comença malament. No sap per on va. La casa. Res. La casa daurada. Millor. Un gran expert en títols llargs era Garcia Márquez: El coronel no tiene quien le escriba. —I lletres? Les lletres ‘a’ funcionen més que cap altra? —L’única teoria real en tot això és que si poses el nom a un gat, procura que hi hagi una lletra i. És l’única que entenen. Jo he tingut dos gats: Trotski i Charlie. Trotski es va morir. Charlie li vaig posar pels vietnamites. Els Charlies anaven de negre. I el gat era negre. —Éreu trotskista? —Jo era extrema esquerra. Ara ja no. Ara sóc de dretes. Bé, no. No en sóc perquè no em deixen.

Summary: Albert Sánchez Piñol: ‘Ens vam creure que hi havia democràcia. És una ficció’


Aquest 15 de novembre, dia plujós, la llum a Girona era tèrbola. A estones s’ennegria, a estones es feia feix de llum neta. I el riu Onyar, cabalós, generós d’aigua i humitat, amunt. A sobre la catedral, la magnífica i neta i lluminosa església de Sant Domènec, que acull l’Aula Magna Modest Prats de la Universitat de Girona. Allà, el poeta, assagista, dramaturg, prosista, traductor, pintor i gastrònom Narcís Comadira era investit doctor honoris causa de la Universitat de Girona. Rebia els aplaudiments de l’acadèmia i els amics, d’escriptors i gent de lletres i cultura. Rebia els honors de la seva universitat, perquè tot i no haver fet mai cap tesi ni haver-se doctorat, és la universitat que va ajudar a fundar, que va ajudar a bastir i que va ajudar a consolidar. Les seves paraules d’ingrés van impactar els assistents: eren plenes d’art i lucidesa, que no van defugir la dificultat, que van aportar coneixement i emoció, cultura universal. Comadira va fer un cant a la poesia i el seu compromís insubornable amb la cultura, eixos centrals d’un país i d’una societat que avui els ha perduts com a referents. Comadira estava rialler i divertit, tot i que anava amb bastó a causa d’una ciàtica ben inoportuna. Entrant a l’Aula Magna se’l veia una mica incòmode amb tanta solemnitat: tothom dret, aplaudiments, caminar per sobre d’una catifa vermella. I ell, sorneguer però sense hostilitat, demanava a cau d’orella al seu acompanyant i padrí en la cerimònia, Xavier Pla: ‘I ara hem de fer veure que ens expliquem coses?’ Vora dues-centes cinquanta persones omplien l’església. Rectors d’universitat, ex-batlles, ex-consellers, diputats, escriptors i personatges de les lletres gironines i catalanes: Joaquim Nadal, Anna Pagans, Montserrat Tura, Lluc Salellas; escriptors com Josep M. Fonalleras, Toni Sala, Miquel Berga, Antoni Puigvert, l’editor Xavier Folch, l’ex-presidenta del PEN català Carme Arenas, el llibreter Guillem Terribas, professors de la universitat com Mita Casacuberta, Imma Merino, José Antonio Donaire… Els poetes, gatets morts de la cultura catalana Xavier Pla, director de la Càtedra Josep Pla i professor de la Universitat de Girona, li va exercir de padrí i va escriure l’elogi a Narcís Comadira. Va començar citant Mircea Cărtărescu, que al seu torn citava Salinger per parlar del valor de la poesia. El personatge de l’americà explica que, segons una paràbola budista, l’objecte més valuós del món és ‘un gatet mort, perquè no vol posar-li ningú preu’. A partir d’aquesta escena, Cărtărescu assegura que ‘la poesia és el gatet mort del món consumista, hedonista i mediàtic en què vivim’, perquè no es pot imaginar ‘una presència més absent, una grandesa més humil, un terror més dolç’ que la poesia. I Xavier Pla, tirant del fil, assegurava: ‘Avui, els poetes ja no tenen estàtues al carrer, com tantes n’havia tingut un Jacint Verdaguer, ni tampoc tenen la repercussió social d’un Salvador Espriu o el carisma entre els joves que alguns van arribar a tenir durant la segona meitat del segle XX, com ara Pere Quart o Joan Brossa. Avui, els poetes es refugien en edicions limitades, s’acomoden a les xarxes socials i en els blocs literaris, s’agombolen apressadament en els recitals. Però potser han comprès com ningú altre “l’alegria de l’anonimat, l’alegria de l’autosuficiència d’escriure”. (…) Sembla que s’ha acabat el temps en què algú podia arruïnar tota la seva existència a la cerca d’un adjectiu misteriós, com ho feia Josep Pla, o a la follia d’aconseguir escriure un vers perfecte, com pretenia Josep Carner. Els poetes antics, i no tan antics, escriu Cărtărescu, creien sincerament que la bellesa podia ser la salvació del món, però avui bé podríem dir que no sabem ni què és la bellesa ni tampoc què és el món i potser ja no sabem ben bé ni què vol dir el verb ‘salvar’. La modernitat havia implicat creure que una civilització s’havia de centrar en la cultura, que la cultura s’havia de centrar en l’art, que l’art s’havia de centrar en la literatura, i que la literatura s’havia de centrar en la poesia. A l’època de T. S. Eliot, de Paul Valéry, de Carles Riba, de Luis Cernuda, d’Umberto Saba, la poesia era el centre, el moll de l’os del nostre món cultural. Avui, torna a dir Cărtărescu, que també és un gran poeta, no hi ha ningú més discret, més admirable i més trist, en un cert sentit, que un poeta, “l’últim artesà en un món de còpies sense original”; com va deixar escrit Jean Baudrillard, “l’últim ingenu en un món d’arribistes”.’ En primer terme, Xavier Pla i tot seguit Narcís Comadira i el rector de la UdG, Joaquim Salvi. I elevat en aquest punt, Pla va continuar centrant el discurs en Comadira: ‘Els poetes són, qui ho dubta?, els meravellosos gatets morts de la cultura catalana. Avui som aquí per reconèixer essencialment un poeta, discret, tenaç i admirable, Narcís Comadira, a qui podríem atribuir l’epítet de l’últim artesà, i la seva poesia, presència absent, grandesa humil, terror dolç de la literatura catalana. No és una figura retòrica. Avui m’és impossible de resumir tota l’activitat que Narcís Comadira ha portat a terme durant més de cinquanta anys. Nascut l’any 1942 a la ciutat de Girona, veritable “matèria i memòria” bergsoniana de la seva vida i de la seva obra (…).’ ‘És per reconèixer el valor de la seva poesia, de la seva pintura, del seu teatre, del seu assagisme (cultural, periodístic, gastronòmic, deixeu-me destacar aquí dos assajos: Forma i prejudici. Papers sobre el Noucentisme  i Les paraules alades. Papers sobre el sentit de la lletra ), per la seva activitat com a traductor (la seva traducció dels cants de Leopardi és un dels esdeveniments culturals dels últims vint anys, les més antigues traduccions d’Ungaretti i de poesia italiana contemporània, les traduccions del seu poeta estimat W. H. Auden, o el Càntic dels càntics, juntament amb el professor Joan Ferrer); el seu teatre, d’alta qualitat literària, que ha suposat, també, “un dolorós exercici expurgatori de vells fantasmes familiars” en paraules de Xavier Albertí (…).’ ‘Per a mi, el nom que millor exemplifica la poètica de Comadira és el de Giacomo Leopardi, amb la seva capacitat reflexiva, una lírica de tendència elegíaca, el conreu poc o molt sistemàtic de la ironia i l’exercici del dubte, la preocupació per la mort i, sobretot, per la captació sempre impossible de l’instant feliç.’ I va acabar parlant de la seva obra en prosa. Finalment va proposar d’atorgar-li el grau de doctor honoris causa ‘per la seva estreta vinculació i complicitat en la creació i consolidació de la UdG com una institució catalana d’excel·lència. Per l’alta qualitat de la seva obra poètica i pictòrica, per la seva àmplia trajectòria com a assagista, dramaturg, traductor i crític, i pel seu insubornable compromís amb la llengua i la cultura catalanes.’ Narcís Comadira. Els temps convulsos del país, de presos polítics i exiliats, no són favorable a la creació Tot seguit van investir Narcís Comarida i ell, assegut, amb veu clara i pausada, va llegir les paraules d’ingrés. Bona part del discurs, la va dedicar a la poesia, però d’entrada va ser ben explícit sobre els temps que corren: ‘Encara tinc projectes de pintura i d’escriptura. Faig encara algun poema i estic intentant escriure un text nou per al teatre. De tota manera, aquesta pròrroga necessitaria una tranquil·litat ambiental que no tinc. Les circumstàncies del meu país, Catalunya, no són pas òptimes per a la creació. Amb presos polítics i exiliats, amb una justícia que ha esdevingut tortura i una incertesa paralitzadora, la situació no és pas gens favorable a la creació. Però procuraré que aquesta pròrroga a la meva trajectòria sigui coherent i digna. De tota manera, moltes vegades, aquestes situacions de dolor profund són un estímul per a la creació seriosa. Espero que aquest sigui el cas.’ Després d’haver explicat per què no s’havia decidit a fer la tesi, que havia de versar sobre algun tema concret que relacionés pintura i poesia, Comadira va fer una defensa del noucentisme i del concepte de cultura avui banalitzat: ‘Però, un vessant d’estudiós sempre, l’he tingut. I he escrit sobre poesia i sobre pintura. Sobre el noucentisme majoritàriament. Perquè el noucentisme, malgrat la seva mala premsa, no deixa de ser el moviment fundacional del nostre país com a país seriós i modern. Moltes coses que es van fer entre el 1906 i el 1917 encara perduren i són encara el fonament del funcionament ple, sempre frustrat, de la nostra realitat civil i cultural. La reforma de la llengua, el diccionari, l’Institut d’Estudis Catalans, la Biblioteca de Catalunya, el Museu d’Art de Catalunya, l’Escola de Bibliotecàries, etc., tot això són realitats del noucentisme que encara perduren. Els nostres avantpassats noucentistes tenien una idea de país en què la cultura era primordial. La cultura de debò, la de la perduració de la tradició com a fonament del progrés i del canvi i no pas aquesta visió d’ara, generalitzadora, espúria, en què qualsevol intent d’ambició intel·lectual és bescantat, en què tot és cultura, des de l’esport a l’entreteniment. I en la qual la creativitat es confon amb l’espontaneïtat sense disciplina.’ La cerimònia va ser a l’Aula Magna Modest Prats de la UdG, a l’església de Sant Domènec. En aquest punt va entrar en acció el seu estimat poeta Josep Carner i Comadira va llegir el sonet ‘Joc de tenis’ per exemplificar la Catalunya civilitzada que somiaven els noucentistes, un model anglès de civilització, els afanys del qual es van perdre arran de la desfeta del 1939: «Anaves damunt l’herba de la prada i volava el teu braç adolescent i pel filat de la raqueta alçada travessava la llum del sol ponent. La pau dominical tan desesmada i ta faç d’angeleta i el rabent joc seriós m’encisen la diada. D’un pastor reformat, pàl·lidament, et veia filla, entorn del presbiteri collies roses, contes de misteri amaves i el blancatge i els infants. Jo, oficial, de Singapur venia, alt, vermellenc, et feia cortesia. Carros de fenc passaven odorants.» ‘Per a mi, el que té més interès del poema és aquest desig profund, revelador, i tan precoç, de tenir un país civilitzat en alt grau. Que la noieta catalana que jugava al tenis, en algun poblet de la costa o de muntanya, un diumenge al captard, inspirés a Carner aquesta imatge de país civilitzat sempre m’ha emocionat.’ I el vers del sonet que més commou Comadira és el darrer: ‘Carros de fenc passaven odorants’. I amb aquest vers el poeta ens explica la cultura com un fet universal, acumulatiu, ple de diàlegs i ramificacions internes. I així el vincula amb un paisatge de Constable que es titula El carro de fenc: ‘Els carros de fenc formen part de l’escenari anglès d’aquest somni pàl·lid i intencionat del poeta. Són la imatge de la feina feta, de l’herba dallada i aplegada, de la plenitud’. I tot seguit fa una altra connexió: ‘És curiós que un poeta italià, trenta anys més jove que Carner i que segur que no el va llegir mai, Giorgio Bassani, acabi també un dels seus poemes amb aquesta imatge seductora dels carros de fenc.’ L’últim vers de Bassani diu: ‘els carros / calents d’herba obscura i de roselles amargues al capvespre.’ ‘El poema es titula “Després de la Fira de Sant Jordi” i va ser publicat el 1942. Jo el vaig traduir trenta anys després. Jo també vaig fer servir aquesta imatge dels carros, una mica com homenatge a Carner i a Bassani. Però sobretot per la fascinació que exercia en el meu imaginari. Vespre de finals de juny, herba dallada, feina acabada, olor intens i confortable de plenitud. El meu poema es titula ‘Juny’ i va ser publicat el 1972. El final diu així: ‘Pel juny polsós d’antics estius es perden / carros tebis de fenc i de records…’ Comadira encara va citar i desenvolupar un altre poema de Josep Carner per parlar, en la postguerra, de ‘recuperar el passat immediat i vèncer el descoratjament, rapisser del record i la frisança.’ El poema és ‘Cor fidel’, escrit el 1950. Cor fidel «A una dolor que va al dellà del seny fa només l’Impossible cara tendra.– El pur palau esdevingué pedreny: els murs són aire, el teginat és cendra. I, lladre d’aquest lloc desposseït, palpant, caient, a poc a poc alçant-se, el descoratjament roda en la nit, rapisser del record i la frisança. Jo sé d’on ve l’inesgotable foc que animarà la morta polseguera.– Veig l’últim monument en l’enderroc. Jo pujaré, sense replans d’espera, cap al camí de l’alba fugissera pel tros d’escala que no mena enlloc.» I exposa Comadira: ‘En aquest món devastat, el descoratjament roda de nit robant la memòria i robant la frisança de la recuperació. Però el poeta no es rendeix, puja sense replans d’espera pel tros d’escala que en aquella ruïna no porta enlloc, però que gràcies al foc inesgotable que el poeta sap d’on ve, allò que semblava impossible, tornar a la vida la morta polseguera, serà realitat. I ho serà perquè el dolor és gran, insuportable, i l’Impossible només es mira amb cara tendra el dolor forassenyat. El text del poema no ens diu d’on ve aquest foc, però Carner ja ens ho ha dit d’entrada en el títol del sonet. Ve del cor fidel. Tot és possible si el cor és fidel.’ Continua: ‘Comparar aquests dos sonets, escrits amb quaranta anys de distància, m’emociona profundament i en aquesta ocasió que sóc aquí per moltes coses però bàsicament perquè sóc poeta, m’ha complagut citar in extenso Josep Carner que és el meu primer mestre en la poesia i en el coneixement de la vida.’ Després, va obrir el capítol d’agraïment als mestres que l’han marcat, en especial Modest Prats, Gabriel Ferrater i José Maria Valverde. També va recordar els de quan va estudiar a Montserrat i d’abans. La poesia, una màquina verbal de produir emoció A partir d’aquí, Comadira s’endinsa en la raó de ser de la poesia: ‘La poesia és, per a mi, una màquina verbal destinada a produir emoció. És la llengua sotmesa a una forma estricta, significativa. La poesia ho pot ser tot i no fa que passi res, com va dir el poeta Auden. Res en el món real, s’entén. Perquè en el món interior dels lectors pot produir autèntiques sacsejades, terratrèmols emotius, enamoraments profunds per tota la vida. Marques de foc a l’ànima, com vaig explicar en aquella meva autobiografia poètica de fa uns anys.’ ‘Sembla que els poetes acostumem a preguntar-nos per a què serveix la poesia. Jo mateix, en un poema titulat “Lyngenfjord” vaig escriure: «Fredor d’abisme, impassible pes de muntanyes, silenci mineral entre les branques retortes de bedolls grocs i arrupits. Aigües de plom a la consciència calmosament, ja tota curiositat sadollada, a un paradís de roques i de líquens. I ara que encara, incomprensible, crema la flama solitària en la cruel tenebra d’ànima i carn, ¿què les paraules? ¿Ja solament ferralla? ¿I què la poesia? ¿És forta però no ajuda?» Busquem per a què serveix la poesia perquè busquem per a què serveix el llenguatge, és a dir, per a què servim nosaltres mateixos.’ ‘No volem no servir per a res, és clar. Volem que allò que som, llenguatge, llenguatge encarnat en una llengua concreta, tingui un sentit. Ens esgarrifa la falta de sentit.’ I aquí arriba un dels moments més intensos del discurs de Narcís Comadira: ‘A vegades veig el riu del no-res que baixa crescut i ens amenaça. I m’afanyo posant sacs de sorra, poema a poema, per contenir la massa espessa de les aigües anorreadores de la meva llengua i, per tant, del llenguatge i per tant del sentit de la vida. Només serveix per a això, la poesia? És aquest, en el moment que vivim, el seu únic servei? Cada poema un sac de sorra?’ ‘El món és ple d’horror. L’odi que creix i campa entre els humans, lluny i a prop nostre, em fa pensar en unes altres paraules del poeta Miłosz: “La poesia pertany sens dubte a la tradició de l’humanisme i se sent indefensa davant de la barbàrie. Si en l’habitació del poeta hi ressona el crit dels torturats, el sol fet d’escriure no és una ofensa al sofriment humà?”‘ ‘Jo també em faig la pregunta. Però continuo escrivint. Perquè crec que, en el fons, la paraula, la poesia, és sempre una mostra de pietat.’ Després d’aquest moment, Comadira va parlar del teatre, de la pintura, de la traducció. Va donar les gràcies a la universitat i a la seva esposa, Dolors Oller, assagista i professora de literatura catalana. I va acabar dient: ‘Estimar la universitat és estimar la intel·ligència i estimar la intel·ligència és estimar la humanitat.’

Summary: Narcís Comadira, poeta malenconiós contra el riu del No-res


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha dit avui que la situació del vaixell Lifeline, amb 230 migrants a bord i a la deriva, no és ‘tan greu’ com el cas de l’Aquarius. Borrell ha justificat així que, de moment, Espanya no s’hagi ofert a acollir aquesta embarcació: ‘L’Aquarius s’estava enfonsant i era un problema de vida o mort. L’urgència d’actuar no és la que era en el cas de l’Aquarius.’ No obstant això, Metges Sense Fronteres i membres de la tripulació van explicar a Onda Cero que l’Aquarius no patia cap risc d’enfonsament. Borrell ha insistit que la solució ha de ser europea, malgrat que la cimera de diumenge va acabar sense acords. Divendres, és previst que el Consell Europeu abordi la política migratòria de la Unió Europea. VIDEO | Borrell afirma que la situación del Lifeline, con 230 inmigrantes en un barco a la deriva, no es tan urgente como la del 'Aquarius' ► https://t.co/Nb2Cx2VvCq pic.twitter.com/AAeWPT3mo4 — Antena3Noticias (@A3Noticias) June 25, 2018 El vaixell humanitari Lifeline atracarà finalment al port de la Valletta. Així ho ha anunciat el primer ministre maltès, Joseph Muscat, que ha demanat a la resta dels estats de la UE que participin de l’acollida dels migrants. A més, ha assegurat que obrirà una investigació contra el capità del Lifeline per suposadament haver incomplert ‘instruccions de les autoritats italianes d’acord amb les lleis internacionals’. El vaixell feia cinc dies que era a la deriva davant de les costes de l’illa. Ni Malta ni Itàlia li volien obrir els seus ports. El ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, que va comparar els migrants del Lifeline amb ‘carn’, ha celebrat la decisió de la Valletta. ‘Aquest vaixell fora de la llei serà finalment requisat. Per a les dones i nens que realment fugen de la guerra, les portes estan obertes. Per a la resta, no’, ha piulat. El missatge va acompanyat de l’etiqueta ‘stop invasió’. E due!👍Dopo la Ong Aquarius spedita in Spagna, ora tocca alla Ong Lifeline che andrà a Malta, con questa nave fuorilegge che finalmente verrà sequestrata.Per donne e bambini davvero in fuga dalla guerra le porte sono aperte, per tutti gli altri no!#stopinvasione — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) June 26, 2018

Summary: Borrell diu que l’Aquarius s’enfonsava per justificar que Espanya no aculli el vaixell Lifeline, a la deriva amb 230 migrants a bord


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha explicat una conversa breu que va tenir anit amb Felipe VI al Palau de la Música durant el sopar d’inauguració del Mobile World Congress. ‘Li vaig dir el mateix que dic en públic. No és cap qüestió personal que no participés en la rebuda, però li vaig dir que ha d’entendre que la situació és anòmala i difícil. I que la gent està molt dolguda’, ha dit al Món a RAC-1. Colau ha explicat que no va prendre part a la rebuda a Felipe VI com a protesta per la repressió posterior a l’1-O: ‘Calia un gest polític.’ Tanmateix, ha afegit que com a amfitriona, una volta va arribar al Palau va saludar a tothom i va ser en aquest moment que va intercanviar unes paraules amb Felipe VI. Podeu escoltar-la ací: ‘Vaig dir al rei que el discurs del 3 d’octubre es va rebre com una gran falta d’empatia. Ell va ser molt educat i em va dir que defensava la constitució. Jo vaig insistir que la constitució es pot defensar de moltes maneres’, ha detallat. El delegat del govern espanyol, Enric Millo, ha piulat que la conversa entre ambdós dirigents va ser molt interessant. ‘En vaig ser testimoni directe. Desitjo que ajudi a normalitzar la relació institucional’, ha escrit. @elmonarac1 l'Alcaldessa va tenir una conversa molt interessant i positiva ahir amb EL Rei Felip VI. En vaig ser testimoni directe. Desitjo que ajudi a normalitzar la relació Institucional. — Enric Millo (@EnricMillo) February 26, 2018 Sense conversa durant el sopar La batllessa també ha explicat que durant el sopar no va intercanviar paraules amb Felipe VI ni Soraya Sánez de Santamaría perquè les dimensions de la taula no ho permetien. Segons ella, en aquesta mena d’esdeveniments és més habitual parlar amb els comensals que es tenen al costat. En aquest cas, era el president del parlament, Roger Torrent, a qui tampoc no es va dirigir Felipe VI. Colau ha dit que el sopar va ser ‘relativament tens’, però que hi havia d’anar perquè, més enllà de les opinions personals, han de prevaldre les relacions institucionals i la cordialitat. A més, ha explicat que no es va parlar de la situació política de Catalunya.

Summary: Colau explica la conversa que va tenir amb Felipe VI sobre el malestar per l’1-O


Quan falten dos mesos justos per a l’Onze de Setembre, l’Assemblea Nacional Catalana enllesteix els preparatius per a presentar –segurament la setmana entrant– els detalls de la mobilització. Ara com ara, se sap que la manifestació es farà a Barcelona i que serà una concentració en forma de +, el símbol de la suma, disposada al passeig de Gràcia i al carrer Aragó. La manifestació s’organitzarà amb el sistema habitual de les inscripcions i l’ANC vol tenir-lo a punt d’ací a pocs dies. L’objectiu és fer una mobilització multitudinària en la recta final cap al referèndum de l’1-O i que engegui la campanya pel sí a la independència. L’ANC porta el pes de l’organització de la mobilització, en col·laboració amb Òmnium Cultural. El dispositiu és coordinat per Francesc Cara, responsable de mobilització i membre del secretariat, amb el suport d’Enric Blanes i Adrià Alsina en la comunicació. Cara feia referència al símbol que dibuixarà la manifestació: ‘S’arribarà a una cruïlla on decidirem cap on volem dirigir el nostre futur’, deia. Previsió de possibilitats diverses Però l’ANC és conscient de la incertesa del moment polític i de la imprevisibilitat de l’actuació de l’estat espanyol per a mirar d’impedir el referèndum. Per això, si calgués, canviaria l’enfocament de la mobilització. ‘No descartem d’anar a defensar alguna de les institucions d’autogovern’, diuen. De fet, el full de ruta de l’entitat, aprovat el mes d’abril passat, ja preveu diverses situacions possibles. La inhabilitació del president, del govern o del parlament, que implicaria la intervenció de l’autonomia o del govern en bloc, activaria l’Assemblea d’Electes de Catalunya. En una tal circumstància, la manifestació de la Diada prendria un altre caire. En una entrevista a VilaWeb, el president de l’ANC, Jordi Sánchez, deia: ‘Si toca anar al carrer i quedar-nos-hi per defensar les nostres institucions, ho farem. I si hem d’estar a la porta del parlament perquè els nostres diputats s’hi reuneixen per aprovar el que hagin d’aprovar, hi estarem. I si la comunitat internacional ha de veure que a Barcelona la ciutadania de Catalunya està al carrer defensant un parlament i un govern per recollir un mandat democràtic provinent de les urnes, hi estarem. Això és el que podem dir ara de manera inequívoca. El com i el quan dependran de molts factors, entre els quals –i no és menor– com actuï l’estat.’ De moment, la idea és que la Diada serveixi per a esperonar la campanya del referèndum: si calgués, es faria una manifestació alternativa o bé mobilitzacions complementaries a la del dia 11. La setmana vinent, doncs, ja es podran comprar les samarretes i probablement ja s’activarà el registre d’inscripcions. La ‘performança’ i els moviments concrets que es demanaran als assistents no s’anunciaran fins més endavant. La samarreta La samarreta és d’un groc fluorescent molt viu, fàcilment identificable des de l’aire. És un homenatge a les armilles dels voluntaris, ‘sense els quals –diuen els responsables de l’ANC– aquest camí hauria estat impossible’. Aquest disseny és un evolució de la bafarada del sí, de diversos colors, que ja es pot veure en els domassos penjats en molts balcons de pobles i ciutats catalans: el costat dret de la bafarada es converteix en el sí traduït a diverses llengües, com ara l’occità, el francès, l’anglès, el xinès, l’àrab o l’urdú. Ja tenim la samarreta de l'11-S 👕 #LaFestaPelSí pic.twitter.com/d8WSMmJKKW — Assemblea Nacional (@assemblea) June 28, 2017 La samarreta es distribuirà la setmana que ve en un lot que inclourà una motxilla i un ventall; tindrà talles d’home i talles de dona i costarà quinze euros. També hi haurà samarretes amb talles de nen, aquestes sense lot, que costaran vuit euros. Des d’ara ja es poden encarregar per internet ( les podeu trobar a la botiga de VilaWeb) A la part de darrere, la samarreta té un to commemoratiu i recorda totes les mobilitzacions multitudinàries de l’Onze de Setembre, des del 2012. Amb un disseny de Jordi Calvís, ha estat confeccionada i estampada íntegrament a Catalunya. El record de totes les mobilitzacions de la Diada dels últims anys que han empès fins a la situació actual també és present en el primer vídeo de la convocatòria d’enguany que ha fet públic l’entitat:

Summary: L’ANC engega una Diada diferent, amb inscripcions i preveient alternatives


El cap de llista d’En Comú Podem, Jaume Asens, substituirà l’actual vice-president segon del govern espanyol, Pablo Iglesias, al capdavant del grup parlamentari d’Unides Podem. Així ho ha anunciat el mateix a Twitter, on ha dit que ocuparà el càrrec ‘amb l’agenda progressista i de diàleg per bandera i amb la convicció que hi ha un horitzó plurinacional pel qual val la pena lluitar’. Serà un orgull presidir el grup confederal d’Unidas Podemos-@EnComu_Podem–@EnComun_Gal prenent el relleu de @PabloIglesias. Amb l'agenda progressista i de diàleg per bandera i amb la convicció de q hi ha un horitzó plurinacional pel q val la pena lluitarhttps://t.co/cCwD1gKrRK — Jaume Asens (@Jaumeasens) January 28, 2020 Asens compartirà la direcció del grup parlamentari amb Pablo Echenique, que serà el nou portaveu de la formació després del nomenament d’Irene Montero com a ministra d’Igualtat.

Summary: Jaume Asens presidirà el grup parlamentari d’Unides Podem


A Podem li ha esclatat una crisi interna que té una ona expansiva molt gran, tot i que els qui l’han causada asseguren que se’n derivaran uns danys molt limitats. Diuen que aquests danys es restringeixen a l’àmbit local i que no han tocat pas la columna vertebral de la formació, que són essencialment Pablo Iglesias i Íñigo Errejón. La crisi s’ha originat a l’òrgan de direcció de Podem a la comunitat de Madrid, on han dimitit deu càrrecs, començant pel secretari d’organització, Emilio Delgado: tots per disconformitat amb la direcció del secretari general, Luis Alegre. Però el fet que l’un i l’altre siguin pròxims a Errejón i a Iglesias, respectivament, i l’agressivitat informativa amb què han enfocat aquest afer diaris com El País i El Mundo han contribuït a estendre la idea que el nucli de Podem s’havia esquerdat. Potser els dos caps visibles del partit treballen ‘braç a braç’, tal com deia ahir Errejón, però és evident que a Podem hi ha tensions fortes i punts de vista molt diferents, per exemple, sobre la manera com encarar la negociació amb el PSOE sobre la investidura. La detonació de la bomba madrilenya L’esclat va començar dilluns, quan Delgado va anunciar que plegava de la direcció de la comunitat de Madrid: ‘L’absència de direcció política de l’òrgan autonòmic és paralitzant i, sincerament, no la mereix ni la nostra organització a Madrid, ni totes les persones que van donar suport a Podem amb la seva participació i el seu vot.’ I es queixava que el líder madrileny de Podem, Luis Alegre, ‘desaparegués’ del dia a dia de l’organització i que ‘hagués estat incapaç de treballar un full de ruta estratègic’. Era el començament de la detonació, perquè dimecres nou membres més del consell ciutadà autonòmic de Madrid seguien l’exemple de Delgado: Loreto Arenillas, Sarah Bienzobas, Cristina Castillo, César Mendoza, Leticia Sánchez, Jazmín Beirak, Olga Abasolo, Pablo Padilla i Clara Serra. L’òrgan de direcció passava de trenta-cinc membres a vint-i-tres, sumant-n’hi dos que ja havien plegat la setmana passada. Podem de Madrid s’acostava al punt d’haver de ser dirigit per una gestora, cosa que passaria si el consell es quedés amb menys de divuit integrants. Aquesta crisi arriba en un moment molt dolent per a Podem, just després de la negativa del partit al congrés espanyol a donar suport a l’acord d’investidura entre el PSOE i Ciutadans; i arriba en ple compte enrere cap al venciment del termini, el 3 de maig, perquè el parlament espanyol esculli un nou president espanyol. Altrament, noves eleccions. Han estat justament dos dels mitjans que més han defensat el pacte entre els socialistes i Ciutadans que han atiat amb més força les desavinences a Podem, i les han connectades amb una possible tensió interna entre Iglesias i Errejón. Una tensió que ells mateixos s’han afanyat a negar, mirant d’exhibir bona sintonia a les xarxes socials. Hay algo que nunca nos perdonarán @ierrejon : no ser como ellos. Es un honor ser secretario general con vosotros a mi lado compañero — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) March 9, 2016 S’hi afegia el diputat a les Corts d’Aragó Pablo Echenique, antic rival d’Iglesias a la direcció de la formació. .@pnique "Amar no es mirarse el uno al otro; es mirar juntos en la misma dirección" Pero por la Patria, lo que haga falta @Pablo_Iglesias_ — Íñigo Errejón (@ierrejon) March 9, 2016 També procurava no esquitxar l’estructura estatal un dels dimissionaris de Madrid, Pablo Padilla, que afirmava en un article: ‘Aquesta decisió no respon a cap fractura a dimensió estatal’ i ‘els motius se circumscriuen al territori de Madrid i els problemes, a l’òrgan de la comunitat de Madrid’. Juan Carlos Monedero, cofundador de Podem, diu que tot aquest soroll és causat pels mitjans afins a ‘la gran coalició’, però alhora reconeix diferències dins la formació: ‘N’hi ha que volen entrar aviat en la gestió, tot i que les circumstàncies no siguin òptimes, i n’hi ha que volen continuar consolidant posicions que puguin representar el canvi, i no tenen tanta urgència per a subordinar-se a polítiques que no són les pròpies.’ La tensió amb els Podem no espanyols Hi ha una dimensió que ha passat més per alt, però que és molt significativa. El salt qualitatiu que fa Podem, quant a resultats electorals, es cou fora d’Espanya, en bona part, i també a la ciutat de Madrid. Són els bons resultats d’En Comú Podem, de Compromís-Podem i també d’En Marea i de Podem al País Basc que han permès a la formació de Pablo Iglesias de tenir el pes que té ara al congrés espanyol. I és la candidatura de Manuela Carmena (que no és de Podem) que ha permès el canvi a l’Ajuntament de Madrid. I tots aquests actors tenen discursos que creen tensió i que en alguns casos modulen d’una manera diferent el discurs oficial de la direcció estatal. Ada Colau, Manuela Carmena i Joan Baldoví són tres personificacions de l’èxit de Podem. Però no són de Podem. La relació entre Compromís i Podem –en grups diferents a l’hemicicle– no ha estat mai fàcil, i aquests últims dies encara s’ha refredat més. Baldoví criticava ahir la decisió de Podem de cancel·lar la reunió que havien de fer tots dos partits per parlar de recuperar la negociació amb el PSOE i IU. En declaracions a VilaWeb, deia: ‘Amb un no no s’arriba enlloc.’ I va dir que estava disposat a reunir-se amb els socialistes tot i l’acord que tenia amb Ciutadans. ‘L’única línia roja és el PP –recordava Baldoví–. Sempre hem dit que no seríem mai en un govern on hi hagués Ciutadans.’ Ara l’executiva de Compromís haurà de decidir si participen en una reunió on hi hagi Ciutadans. Les desavinences sobre com encarar la negociació amb el PSOE ja van tenir un capítol polèmic amb Manuela Carmena, quan va dir que Podem hauria hagut de permetre la investidura de Pedro Sánchez. I encara s’hi va afegir el col·lectiu Anticapitalistas, un dels impulsors de Podem, del qual forma part la dirigent andalusa Teresa Rodríguez, que va demanar que es donés per perduda tota possibilitat d’acord amb el PSOE, que es preparés el terreny per a unes eleccions i que ‘el discurs del canvi’ fos molt més nítid. La crisi oberta de Podem se circumscriu a la comunitat de Madrid, i Iglesias i Errejón intenten contenir-la perquè no taqui el nucli estatal de la formació. Però les tensions internes són múltiples. I encara caldria afegir-hi la de Catalunya, on alguns membres, com ara Albano Dante-Fachin, proven de moure fitxa per a accelerar la renovació de la cúpula catalana, pendent de primàries d’ençà de la dimissió l’any passat de la secretària general, Gemma Ubasart.

Summary: Madrid i les tensions territorials obren esquerdes a Podem


La Crida Nacional per la República manté el torcebraç amb el PDECat: es referma en l’exigència que les adhesions a l’organització siguin individuals i preveu d’esdevenir un ‘instrument polític organitzat’ que pugui concórrer a les eleccions. El debat intern de les ponències política i organitzativa es va tancar ahir i no arribarà cap esmena viva al congrés constituent del dia 26. Les esmenes romanents no han obtingut el 3,5% de suports exigit per a ser debatudes, segons fonts de la Crida. Durant tot el procés de discussió telemàtica, les bases de la Crida no han qüestionat amb prou força interna cap dels pilars ideològics i organitzatius redactats pel nucli fundador, tot i que en la primera part del debat es van incorporar més d’un centenar d’esmenes, tal com va avançar VilaWeb. Per tant, no es preveu que l’organització faci marxa enrere en la negativa que el PDECat s’hi pugui incorporar en bloc i en la previsió de presentar-se com a partit polític en les eleccions. Aquests han estat, fins ara, els dos elements de fricció més importants amb el partit que encapçala David Bonvehí. Després del congrés de la Crida, el PDECat haurà de decidir com encaixa amb la Crida. La comissió delegada integrada per Bonvehí, Míriam Nogueras i els presos del partit haurà de fer una proposta als associats. Per ara, a més, els estatuts del partit prohibeixen la doble militància. La Crida la permet. Precisament, ahir el Ministeri d’Interior espanyol va autoritzar el registre de la Crida com a partit. El tràmit va començar fa mesos amb la previsió que l’assemblea decidiria si havia d’esdevenir un partit o no. Diverses fonts del nucli fundador insisteixen que la definició de l’organització com a ‘instrument polític organitzat’ ja implica esdevenir un partit, tenint en compte que les opcions legals per a presentar-se a les eleccions són molt limitades. De moment, la Crida s’ha registrat com a tal, amb els dirigents Ferran Mascarell, Gemma Geis, Saloua Laouaji i Ramon Maria Piqué com a representants legals i membres de la direcció executiva. Fins ara, ha funcionat com a associació. El president del grup parlamentari de JxCat, Jordi Sànchez, és l’home fort de la Crida. Ja ha exercit aquest paper durant tot el procés de gestació. Carles Puigdemont n’és el president impulsor, al costat del mateix Sànchez i del president de la Generalitat, Quim Torra. Segons fonts de la Crida, el nucli fundador treballa en una candidatura de consens que incorpori els diversos sectors que hi participen, i això implicaria que també hi hagués dirigents del PDECat. El termini màxim per a presentar candidatures s’acaba dimecres vinent. Així, la llista de Sànchez i Puigdemont es treballa a la presó dels Lledoners i a l’exili. Diumenge i dilluns el grup parlamentari viatjarà a Waterloo per a reunir-se amb Puigdemont. Un cop acabada la discussió interna, la Crida es referma, per tant, en la ‘voluntat de ser una eina d’acció política que també pugui participar en les cites electorals’. L’assemblea de la formació haurà de decidir a quines convocatòries i circumscripcions electorals es presenta i aprovar el sistema de tria de les llistes. Un cop descartat que la Crida concorri a les municipals, fonts de la formació admeten que també és molt difícil que es presenti a les europees, on el PDECat ja ha decidit d’anar-hi com a JxCat. Sigui com sigui, serà la nova direcció de la Crida que haurà de proposar a l’assemblea les eleccions a què es vol presentar. Per ara, s’hi han adherit més de 16.000 fundadors.

Summary: La Crida manté la pugna amb el PDECat i la intenció de presentar-se a les eleccions