L’aeroport del Prat va batre l’any passat el seu rècord de passatgers, amb 44,1 milions, un augment de l’11,2% respecte de l’any anterior. Són dades fetes públiques ahir per Aena, i són un indicador més que consolida Barcelona com un dels principals aeroports europeus, en un moment en què s’han anunciat noves rutes intercontinentals que connectaran el Prat amb destinacions d’Àsia i d’Amèrica amb vols directes. El director comercial d’Aeroports de Catalunya, Òscar Oliver, ens parla en aquesta entrevista del potencial de Barcelona, de l’efecte que pot tenir el retorn d’Ibèria –per mitjà del grup IAG– en els vols de llarga distància, de les implicacions per al Prat de la transició cap a un estat independent… —S’acaba d’anunciar el nou vol directe entre Barcelona i Hong Kong des d’aquest estiu vinent. Quina importància estratègica té? —El 2015 hi va haver 62.000 passatgers que van volar indirectament entre Barcelona i Hong Kong, via Frankfurt, Heathrow, Milà… És una demanda no coberta que teníem fins ara. Si valorem la presència d’empreses catalanes a la Xina, a l’àrea de Hong Kong, és evident que és una connexió molt interessant per a nosaltres. I ens interessa d’una manera molt clara per als creuers del port de Barcelona perquè comença a haver-hi una demanda de passatgers que vénen de la Xina a Barcelona. A més, Cathay Pacific és una de les companyies amb més bona reputació del món, amb molt bona qualitat de servei.’ —Quines noves connexions i rutes es trobaran els passatgers del Prat aquest 2017? —Al desembre hem tingut el vol directe a Lima de la TAM; el d’Islamabad i el de Lahor recuperats per la PIA; el de Washington de United Airlines… I el 2017 hi haurà les noves rutes del desplegament de Norwegian: San Francisco, Los Angeles, Fort Lauderdale (Florida) i Nova York. Tenim el vol directe a Seül, que ha de començar el 28 d’abril amb tres freqüències setmanals; el vol a l’estiu a Chicago amb American Airlines, etc. El mes de març, si tot va bé, Azores Airlines farà el Barcelona – Ponta Delgada – Boston. —I hi haurà l’entrada d’IAG, amb Iberia, a Barcelona justament ara que Norwegian anuncia vols intercontinentals.. —Sí, diuen que estudien de fer de Barcelona una base d’operacions molt potent, no en clau d’Ibèria sinó de grup IAG. Ara parlem amb ells. És cert que tenen un debat intern per veure amb quina companyia del grup operaran a Barcelona. En el fons, hi ha la idea de crear una nova companyia ‘low cost, long haul’, és a dir, una companyia de nova generació per a fer rutes de llarg recorregut. —Ja és el que Norwegian vol fer a Barcelona. —Sí, una mica, sí. Volen crear aquesta nova companyia, des de zero. Però, tenint en compte que volen començar a operar el mes juny, és clar que això no es pot fer en sis mesos: calen llicències, permisos d’operació… No és automàtic. Per això abans del juny començaran a operar a Barcelona amb una de les companyies que ja formen el grup IAG, però no revelen encara quina és: pot ser Air Lingus, potser Ibèria… Però en tot cas no serà Vueling. I té lògica, perquè Vueling continuarà fent d’alimentador i distribuïdor del vols de llarg radi que puguin operar: Air Lingus, Ibèria o, finalment, aquesta nova companyia de nova generació. Parlant en termes econòmics, i no pas polítics, la jugada d’IAG a Barcelona pot ser molt potent. —Per què? —Imagineu-vos: diuen que disposaran de dos avions de llarg recorregut per a fer aquest mes de juny el vol a San Francisco, a Los Angeles, a Buenos Aires, a Santiago de Xile i a l’Havana, i van dir que també a Tòquio, tot i que crec que això no serà pas enguany. Si sumem això al fet que tenen una companyia com Vueling que captarà trànsit en connexió i distribuirà el trànsit que vingui d’aquestes destinacions més llunyanes, doncs tot plegat fa un projecte potentíssim. Òscar Oliver. —No hi ha una possible operació de boicot d’IAG a Norwegian? —Jo crec que aquesta operació desmunta les teories de la conspiració, segons les quals IAG voldria foragitar Norwegian fent-los la competència i després ells també acabarien marxant del Prat… —És que ja n’hi ha hagut precedents, amb el cas de Spanair, per exemple. —Sí, estem traumatitzats. Però des de fa un temps tinc tendència a valorar les coses des d’un punt de vista econòmic, estratègic i operatiu. No vull fer política. És veritat que en el sector aeri internacional hi ha amb companyies de més països que hi intervenen, acords bilaterals, drets de trànsit… Jo prefereixo agafar-me a allò que és tangible. —I què hi ha? —Puc dir que les converses que hem tingut amb Ibèria i IAG han estat d’una franquesa i una transparència molt grans, que hem compartit informació molt confidencial, que ens hem ajudat a l’hora de transmetre informació. No he tingut la sensació que sigui una maniobra per a foragitar companyies de l’aeroport del Prat. Al contrari, a mi m’agrada que hi hagi aquesta competència. Quants vols hi ha de Barcelona a Nova York cada dia? Tres o quatre, i ara amb Norwegian quatre o cinc. I són operats per companyies diferents que competeixen entre elles lliurement. Quin mal hi ha que tinguem Norwegian operant a San Francisco i Los Angeles i Ibèria o Air Lingus fent la mateixa ruta? És una competència sana i me la crec. És un projecte que hem de veure com es materialitza el mes de juny. —Però fins a quin punt l’operació d’IAG pot afeblir realment la de Norwegian, que és clara, anunciada i seriosa? —De debò que no crec que això afebleixi Norwegian, que té un avantatge competitiu sobre una companyia tradicional com és Ibèria. Si agafes el compte d’explotació de Norwegian, els costos de funcionament i estructura de la companyia de perfil de baix cost i els compares amb els costos d’una companyia com Ibèria, crec que qui farà l’esforç més gran per a intentar competir amb Norwegian serà Ibèria i no a l’inrevés. Norwegian parteix d’un avantatge important perquè ja té una certa trajectòria a l’aeroport de Barcelona. —També sobta l’interès d’IAG per voler fer ara aquestes rutes al Prat, quan Norwegian anuncia els seus plans. S’hi haurien pogut interessar abans. —Les companyies ho fan contínuament. Però quan són unes altres companyies que no són Ibèria no ens hi fixem tant. Norwegian competeix amb Vueling, Ryanair amb Vueling i amb Easyjet… —Per què Norwegian juga fort a favor de Barcelona? —Vaig veure que era una decisió molt personal del CEO de la companyia, Bjorn Kjos. Que n’estava convençut. Va ser ell que va venir a veure’ns, al comitè de rutes. Vam fer un dinar a l’aeroport mateix i ens va explicar el projecte. Totes les institucions que hi érem representades ens vam mirar dient-nos ‘d’on ha sortit aquest senyor?’. Era allà, fent-nos un mapa i dient-nos que volarien aquí i allà. Devia ser l’any 2013, i han complert tot allò que ens va explicar aleshores. I hi ha hagut la decisió d’altres CEO de companyies aèries, l’opinió dels quals ha pesat molt a l’hora de crear una nova ruta a Barcelona. —Com és? —Perquè en el fons quan es crea una nova ruta, triomfa el producte i el producte és Barcelona, és Catalunya i no tant si la infrastructura és meravellosa, que també és important. El fet diferencial és si el producte que hi ha darrere s’aguanta. I Barcelona s’aguanta. —L’aeroport del Prat creix molt. El 2016 hi va haver més de 44 milions de passatgers. I això tenint la competència en desigualtat de condicions amb Madrid. —Madrid és competidor, sí, però hi ha tot un seguit d’aeroports que són fins i tot més competència, com ara Milà, Munic, Gatwick, Istambul… —Però si Aena es decanta molt més per Madrid que no per Barcelona sí que hi influeix. —Sí. Però tenim aquest invent del comitè de rutes, integrat per la Generalitat, l’Ajuntament, la Cambra de Comerç i l’aeroport. I ha arribat a un nivell de recursos molt potent, que podem posar a disposició de les companyies aèries en forma d’incentius. Aena mateix ofereix uns incentius a les companyies aèries, uns descomptes, per a la creació d’una nova ruta aèria. —I no us trobeu amb traves d’Aena, a l’hora d’afavorir més Madrid que no Barcelona? —Durant tot el recorregut del comitè de rutes, des del 2005 fins ara, l’actitud i la cooperació d’Aena ha anat sempre creixent i positiva. No és igual treballar amb Aena ara que fa deu anys. Aleshores costava molt més. Jo crec en una gestió individualitzada dels aeroports, i Aena vol una gestió en xarxa. I ja ens coneixem. Ells saben què penso i jo sé què pensen ells. En el comitè de rutes sabem que hem de fer funcionar bé Barcelona. I puc dir que la gent d’Aena que hi ha aquí a l’aeroport de Barcelona està convençuda de la necessitat que l’aeroport vagi endavant, i col·laboren i cooperen. Podem tenim mil discussions però a la pràctica tots acabem anant alhora. És clar que hi ha dificultats, però moltes vegades són tècniques. —De quina mena? —Doncs, per exemple, que volem volar a la Xina i resulta que el vigent acord bilateral entre Espanya i la Xina s’ha esgotat quant a capacitat i s’ha de revisar. En aquest cas, l’actitud de l’aviació civil del Ministeri de Foment ha estat bona. Perquè no només és bo per a Barcelona que vinguin a volar aquí companyies xineses; també podran anar a volar a Madrid, a Alacant o a València. És un cas molt clar, en què que tothom hi surt guanyant. —A què es deu el canvi d’actitud d’Aena? —Crec que s’han adonat, d’una manera inconscient, que a l’estat espanyol no hi ha d’haver un sol hub, sinó dos. És com passa a Alemanya amb Frankfurt i Munic. Els fets purament econòmics, de creació de rutes, el creixement sostingut de Barcelona aquests últims anys justifiquen que a l’estat espanyol, si s’ha de parlar de hubs, ja es parli d’una dualitat, i no d’un de sol. Comencen a tenir aquesta percepció. Però no m’obsessiona competir amb Madrid, no és la meva referència. —Com afectarà a l’aeroport del Prat una transició de l’estat espanyol a l’estat català en què Barcelona seria capital? —En aquest escenari cap dels aeroports de Catalunya no podria deixar de funcionar. I això vol dir l’operativa en terra de l’aeroport, però també cal tenir en compte un seguit d’elements que qui sigui, en l’àmbit polític, haurà de considerar. Un tema és la gestió de l’espai aeri del futur estat català; hi hauria d’haver alguna institució com una agència de navegació aèria i això s’ha de fer amb bona coordinació amb Eurocontrol, que és l’organisme europeu que coordina la gestió de l’espai aeri, el cel únic europeu. Una altra qüestió que a mi em preocuparia molt és preservar la seguretat aèria, la del transport aeri. I això vol dir seguretat en terra, a les terminals, i seguretat en les operacions a l’aire. —Què entenem per seguretat aèria? —Que un avió que s’enlairi o aterri al Prat estigui en condicions tècniques òptimes per a fer-ho. O que un avió que aterri o s’enlairi del Prat no sigui a la llista negra de la UE. D’això ara se n’encarrega l’agència estatal de seguretat aèria i l’agència europea de seguretat aèria. Cada estat és sobirà dins la UE però tots depenen de les agències europees. —Hi hauria d’haver un model d’agència de navegació i seguretat aèria? —Potser sí. O dues agències diferents. Però hi ha un tercer element que és l’aviació civil. Un futur estat català hauria de veure què passa amb els acords bilaterals que hereta de l’estat espanyol i com els revisa, com els renegocia. Hi haurà un moment de transició en què hi hauria d’haver una bona cooperació amb l’aviació civil espanyola. Per mi aquests tres temes són cabdals, i s’han de tenir presents. I algú haurà de decidir si veritablement hi ha una gestió individualitzada dels aeroports o no.

Summary: Òscar Oliver: ‘S’haurà d’esforçar més Ibèria que no Norwegian per a competir a Barcelona’


Van usar el seu poder en l’entitat per fixar-se sous “desorbitats” en plena crisi BARCELONA, 28 (EUROPA PRESS) La CUP ha demanat quatre anys de presó per a l’expresident de Caixa Catalunya i exministre Narcís Serra, pel presumpte delicte d’administració deslleial en el cas dels sous “desorbitats” dels consellers de l’entitat bancària en plena crisi econòmica. En un escrit al qual ha tingut accés Europa Press, la CUP, acusació popular en aquesta causa que ha investigat el Jutjat d’Instrucció 30 de Barcelona, ha reclamat la mateixa pena pel mateix delicte per a qui era director de l’entitat, Adolf Todó. La formació política ha reclamat també que Serra, Todó i 40 acusats més de ser cooperadors necessaris –llavors membres del consell d’administració de l’entitat, per als qui sol·licita tres anys de presó– indemnitzin conjuntament Caixa Catalunya amb un total de 7 milions d’euros. Com a qualificació jurídica alternativa de delicte continuat d’apropiació indeguda, la formació política reclamaria tres anys de presó per a Serra i Todó i dos anys i sis mesos per a la resta d’acusats, segons exposa en el seu escrit. La CUP acusa Serra i Todó de dissenyar una estratègia a llarg termini per garantir-se “per a ells mateixos i per als seus col·laboradors un desproporcionat guany patrimonial a càrrec de l’entitat”, i ho van fer valent-se del seu poder omnímode –diu l’escrit literalment– en la gestió de l’entitat. Entre altres decisions, van obligar l’entitat a pagar a Todó una retribució fixa anual de 600.000 euros –que després fins i tot seria augmentada– en una època de “crisi galopant” –anys 2009 i 2010– en què l’entitat rebia fons del FROB. PREJUBILACIONS També van oferir a Todó la possibilitat de prejubilar-se a partir dels 60 anys cobrant fins als 67 anys una pensió mensual del 90% de la retribució fixa rebuda l’any immediatament anterior a la jubilació, que era de 812.000 euros. A més, es van fixar dietes de 1.625 euros per l’assistència a l’assemblea general, al consell d’administració i a la comissió de retribucions, i de 1.300 euros per acudir a la comissió executiva, la d’obres socials, la d’inversions –entre unes altres– i 2.438 euros per al president de la comissió de control. Per la seva banda, Serra va rebre només en concepte de dietes 24.801 euros el 2004; 92.909 el 2005 i 135.707 el 2006, i ho va fer “fent ús del seu poder de decisió en l’entitat, utilitzant la seva influència política”.

Summary: AMP.- La CUP demana quatre anys de presó per a Narcís Serra pels sous de Caixa Catalunya


La cadena de televisió HBO ha precisat que no ha autoritzat l’ús de la imatge de ‘Joc de Trons’ de la campanya electoral de Ciutadans. El partit va difondre fa uns dies a les xarxes socials un fotomuntatge de la candidata per Barcelona el 28-A, Inés Arrimadas, convertida en Daenerys Targaryen, un personatge principal de la saga. A través de Twitter i com a resposta a la pregunta d’un usuari que adjuntava el cartell electoral de Cs i plantejava si la plataforma denunciaria l’ús de la seva propietat intel·lectual, HBO ha dit: ‘Som conscients que ‘Joc de trons’ desperta passions però no hem autoritzat l’ús de la nostra propietat intel·lectual per a campanyes polítiques de cap mena’. El cartell de Ciutadans reprodueix objectes i vestimenta de la sèrie així com la tipografia del títol de la sèrie. A banda, hi afegeix ‘estrena 28 d’abril’ amb ‘Inés Arrimadas vice-presidenta del govern’ i ‘Espanya en joc’. Hola, Josep. Gracias por el feedback. Somos conscientes de que Juego de Tronos despierta pasiones, pero no hemos autorizado el uso de nuestra propiedad intelectual para campañas políticas de ningún tipo. — HBO España (@HBO_ES) April 22, 2019 Ciutadans no és l’únic partit que ha utilitzat el reclam de ‘Joc de trons’. El PP va llançar un vídeo inspirat en la sèrie amb el missatge: ‘Espanya no és “Joc de trons”. És un país modern que no necessita més guerres’.

Summary: HBO diu que no ha autoritzat l’ús de la imatge de ‘Joc de trons’ de la campanya de Cs


La Direcció General de Mitjans de Comunicació ha demanat al candidat a la batllia de Barcelona Manuel Valls informació sobre ‘La Súper 96’, una emissora sense llicència on el polític va concedir una entrevista el 9 de gener. En una carta enviada a Valls, la Generalitat recorda al polític que l’any 2017 va obrir un període d’informació prèvia a un procediment sancionador contra l’emissora i per això l’insta a ‘facilitar’ en el termini de deu dies tant l’adreça dels seus estudis com el nom dels responsables de la ràdio, o en el seu lloc, el de les persones amb qui va concertar l’entrevista. ‘La Súper 96’ emet a Barcelona per la freqüència 96,6 Mhz i no disposa de la llicència corresponent atorgada pel Consell Audiovisual de Catalunya (CAC). En la petició a Valls, la Direcció General de Mitjans de Comunicació l’anima a col·laborar aportant informació que pot ser ‘molt necessària per determinar el responsable editorial’ de l’emissora, que com altres ràdios sense llicència ‘en moltes ocasions actuen mitjançant entitats interposades amb finalitats fraudulentes’. La Direcció General de Mitjans de Comunicació recorda a Valls que entre les seves competències hi ha ‘la facultat d’inspecció, control i sanció en matèria de prestació de serveis mitjans de comunicació audiovisual, incloses les emissions no emparades per cap títol habilitant’. En aquest exercici, segueix la missiva, a finals del 2017 el director general de Mitjans de Comunicació del Departament de la Presidència va obrir un període d’informació prèvia a la instrucció d’un procediment sancionador a l’emissora ‘La Súper 96’ per ‘investigar les circumstàncies dels fets i dels subjectes presumptament responsables de la prestació de serveis de comunicació audiovisual de radiodifusió sonora sense disposar de títol habilitant’. La carta indica a Valls els canals a través dels quals pot fer arribar la informació, ‘en cas’ que en disposi, tant electrònicament, com per correu postal, com presencialment a les dependències de la Direcció General, i li demana que ho faci en un termini de deu dies.

Summary: La Generalitat demana a Valls informació de l’emissora pirata que el va entrevistar


Albert Boada, ex-regidor de la Crida per Sabadell i membre de la CUP, ha estat expulsat del Tribunal Suprem espanyol perquè duia una samarreta amb la inscripció ‘Llibertat presos polítics’. Boada ha explicat a VilaWeb que la policia l’havia forçat a sortir abans de començar la sessió d’avui a les deu del matí. Era la primera vegada que hi anava de públic, per donar suport als presos polítics i també als testimonis que hi declaren i que han estat cridats per les defenses, com ara David Fernàndez, Rubèn Wagensberg i Jordi Armadans. Boada ha entrat a primera hora del matí amb normalitat a l’edifici del Suprem, acreditat com a públic. Duia la samarreta i, damunt, una jaqueta. Ha entrat a la sala de vistes, s’ha situat darrere els familiars i s’ha tret la jaqueta. En aquell moment, se li ha acostat un individu vestit de paisà que li ha ensenyat la placa de policia i li ha dit que l’acompanyés a fora. Ell no ho ha volgut fer i aleshores s’hi han afegit cinc agents de policia, alguns dels quals uniformats, que l’han agafat pel braç i se l’han endut de la sala. Una vegada fora, li han dit que ja sabia que dins de la sala no es podien portar ni llaços grocs ni samarretes amb missatges polítics. Ell els ha respost que ningú no li ho havia dit i l’han expulsat de l’edifici del Tribunal Suprem. Li han dit que l’expulsaven per desordres públics i que no podria tornar a entrar al Tribunal Suprem en cap moment d’aquest judici. Tot seguit, se n’ha anat amb un grup d’amics i coneguts que eren fora del bar Supremo, molt a la vora del tribunal, i els agents de policia l’han seguit fins allà, advertint-lo que no podia romandre a prop del tribunal. Ha volgut formular una queixa, i li han dit que al Suprem no podia queixar-se, que ho havia de fer al Consell General del Poder Judicial. I així ho farà, tan bon punt hagi pogut parlar amb un advocat. 🔴 Albert Boada, exregidor de la @CridaSabadell, ha estat expulsat de la sala del #JudiciFARSA al Tribunal Suprem per portar una samarreta de #LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/cG8hbukjTa — CUP Països Catalans (@cupnacional) April 25, 2019

Summary: Expulsen de la sala del Suprem un home que duia la samarreta de ‘Llibertat presos polítics’


Avui se celebra la Bressolada, la festa de les escoles de la Bressola amb què volen fer visible la tasca de foment del català que fan aquests centres educatius a Catalunya Nord. Enguany, la celebració, marcada per l’Any Pompeu Fabra, coincideix amb el començament de la campanya ‘A Catalunya Nord, el català a l’escola‘. Aquesta iniciativa vol denunciar la situació precària en què es troba l’oferta educativa en català i traslladar la preocupació al ministre d’Ensenyament francès, Jean-Michel Blanquer, mitjançant les cartes de la ciutadania. La Bressola hi dóna suport i s’uneix a la crítica, subratllant la manca de sensibilitat del govern francès en aquesta qüestió. Parlem amb Eva Bertrana, directora de la Bressola, sobre la situació de la llengua, la història de l’associació i la Bressolada d’enguany. —Quin és l’estat del català en l’ensenyament a Catalunya Nord? —Hi ha molta més demanda que no oferta, des de fa molts anys. Hi ha diverses modalitats d’oferta: pel que fa a l’escola pública, hi ha l’opció de fer mitja hora o una hora per setmana en algunes escoles que ho accepten. També hi ha les intervencions fetes per l’Aplec de dues o tres hores per setmana i l’oferta de l’anomenada escola bilingüe, que és la matèria de català reforçada amb tres hores a la setmana, afegides a una altra matèria que sovint és història i geografia en català. Aquest màxim de sis o set hores setmanals justifica que en diguin ensenyament bilingüe. Són set hores setmanals sobre un total de vint-i-sis. —No és pas bilingüe, no és equilibrat… —No, però en diuen així: ‘ensenyament bilingüe a l’escola pública’. Després hi ha les dues escoles històriques d’Arrels que fan immersió al cicle infantil i immersió parcial a primària. També entren en el servei considerat bilingüe. I a més, hi ha la Bressola, que ofereix immersió total des dels dos anys fins al final de l’ESO. Com que la immersió total no és acceptada pel Ministeri d’Educació francès, en el seu moment vam haver d’escollir entre prioritzar l’ensenyament públic o prioritzar la llengua i la immersió. La Bressola va optar per la llengua i la immersió. Fem part de les escoles immersives associatives que administrativament depenen de l’ensenyament privat de l’estat francès, com les escoles confessionals. —Evidentment, no hi ha un model com el de la Bressola que sigui públic… —No pas. Un cas semblant al nostre són les ikastoles al País Basc Nord, les escoles bretones, les escoles occitanes i les escoles alsacianes, que tenen el mateix estatut que nosaltres: hem optat per la immersió total a l’escola. Quan parlem d’immersió, vol dir que el francès és del tot omnipresent en la vida fora de l’escola i, per tant, per compensar-ho, només podem fer l’escola únicament en català. És l’única manera que hi hagi un equilibri. Ho fem amb l’objectiu, evidentment, que l’alumne sigui bilingüe. —Amb quantes hores de francès? —A partir de tercer de primària integrem tres hores de francès com a matèria. —Teniu més demanda de l’oferta que podeu donar? —A la Bressola tenim unes llistes d’espera tan llargues que cada any hem de refusar alumnes, i ens fa molt mal al cor fer-ho. Això vol dir refusar els qui serien nous parlants d’aquí a uns anys, però no tenim prou locals, no tenim possibilitat d’obrir més escoles per raons essencialment econòmiques. El ministeri no dóna els mitjans humans i econòmics perquè les escoles públiques puguin desenvolupar l’ensenyament en català a les escoles en aquestes tres modalitats: iniciació, iniciació reforçada o model bilingüe. No tenen els mitjans necessaris per a cobrir la demanda de les famílies. Segons una enquesta que va fer el 2015 el Consell Departamental dels Pirineus Orientals, la Generalitat i l’Associació Aplec, que gestiona justament els professors de l’ensenyament públic, quedava demostrat que hi ha més d’un 75% de la població nord-catalana que està a favor que s’ampliï l’oferta del català a l’escola. La realitat, però, és que només un 25% hi té accés, en tota la varietat de modalitats, sabent que hi ha una gran part d’aquest 25% que només fa una hora de català a la setmana; és a dir, que els alumnes canten una cançoneta d’iniciació i poca cosa més. Què vols fer amb una hora? El model bilingüe o immersiu, a més, només cobreix un 8% de la mainada nord-catalana, mentre que la immersió total només en cobreix el 3%. —Això vol dir que només el 3% de la població nord-catalana gaudeix d’un model d’èxit com és la immersió lingüística. —Sí, el que ofereix la Bressola. És un model més reforçat, fins i tot, que el del Principat. Aquí sí que fem la immersió al pati, al menjador… Impulsem la llengua fins i tot en els espais fora de l’aula. No és una immersió només a les quatre parets de l’aula. Evidentment, el programa de l’educació nacional s’imparteix en català i la particularitat de geografia i història es fa amb visió catalana. Això no és al programa francès i ho hem afegit. Els registres col·loquials, familiars, alimentaris, etc., es treballen al moment del menjador i durant el dia a dia. Cal comptar que el 90% del nostre alumnat parla únicament francès a casa. Hem de cobrir la mancança de la tradició familiar. —Tenint en compte que tantes famílies parlen francès a casa, crida l’atenció que siguin tants els qui preferirien que els seus fills s’eduquin en català a l’escola. —Sí, que passi això és genial. Aquesta enquesta va ser una sorpresa agradable per a molts de nosaltres: veure que hi havia una demanda important del català i que el català era benvist. No hi havia una hostilitat de la població cap a la llengua del país. Va ser la repressió de l’estat francès que va fer que s’aturés la transmissió familiar de la llengua. A partir dels anys cinquanta, es va aturar la transmissió familiar i ara hi ha una presa de consciència, la gent diu ‘jo vull que el meu fill parli el que a mi no m’han donat’. Són moltes generacions… —A què es deu aquesta presa de consciència? —Hi ha diverses raons. Hi ha el factor del retorn a les arrels. En altres àmbits, com l’alimentari, s’han posat de moda coses com el quilòmetre 0, els productes locals, etc., i això forma part d’una globalització que consisteix a saber qui ets per afrontar el món. Hi va haver una repressió molt brusca amb els famosos panells de les escoles dels anys cinquanta, que deien ‘sigueu nets i parleu francès’. En aquell moment, la població i els pares d’alumnes amb poca formació es van sentir molt petits i els va semblar que feien mal als nins i nines si els continuaven parlant en català. Aquest aspecte ha desaparegut completament. Han circulat molts estudis científics que diuen que el bilingüisme permet a l’infant una obertura a totes dues llengües. D’altra banda, l’entrada de l’estat espanyol a Europa l’any 1986 va fer que la gent comencés a veure que teníem a trenta quilòmetres una Catalunya pròspera culturalment i econòmicament. La gent d’aquí va deixar de girar tant l’esquena al sud i es va recuperar aquesta identitat catalana que, en part, s’havia perdut. I hi ha un altre aspecte, que és que l’escola francesa va reeixir fent desaparèixer la llengua, però la identitat profunda, el sentiment de catalanitat, no s’ha perdut mai. És paradoxal, però la llengua tendeix a desaparèixer a partir dels anys cinquanta mentre que, en paral·lel, comença a créixer el sentiment de catalanitat i de pertinença als Països Catalans. —París no fa cas d’aquesta demanda? —A París no ens segueixen. Les llengües regionals com la nostra, el bretó, l’aranès, el basc i l’occità, no són oficials ni reconegudes. Tot això costa molt i el Ministeri d’Ensenyament diu que és important el que fem però no ens dóna mitjans. Al País Basc Nord tenen una mica més de mitjans. En comptes d’un 25%, em consta que és gairebé el 40% de l’alumnat que té l’ensenyament en basc. Allà hi ha hagut més pressió de la població. Catalunya Nord ha estat, potser, un país més rural i més adormit durant més temps, encara que a poc a poc es va despertant. —La duresa de l’estat francès amb aquesta qüestió no trontolla mai? —El mot ‘igualtat’ de la divisa de llibertat, igualtat i fraternitat, es refereix a tota la República i aquesta va ser la intenció: ‘Hem d’evitar tot allò que en diferencia perquè tots som francesos i tots som republicans.’ S’ha confós la igualtat en el sentit social amb la igualtat en el sentit identitari i territorial. França no respecta la diversitat dels seus pobles. No la reconeix. —La Bressola ja té més de quaranta anys… —Neix el 1976 seguint l’exemple de les primeres escoles en llengua basca a Baiona, al País Basc Nord, que es van crear el 1969. I arran del moviment del Maig del 68, de la presa de consciència de la identitat d’uns militants d’esquerra. Assabentats que al País Basc s’obria la primera escola moderna en llengua basca, els fundadors de la Bressola van decidir de portar-ho a casa. El 1976 es va fer una ‘escoleta’, una classe amb set alumnes. Va anar creixent a poc a poc els primers anys perquè fins i tot la classe política ho va tolerar pensant que era un deliri i que tancaríem. —Però no vau tancar. —No van tenir sort. Les escoles no van tancar i la cosa va anar creixent. Al final, la classe política local va haver de fer front a una realitat i van haver de començar a donar locals més o menys dignes per a acollir la mainada, alguns serveis… Així va començar la Bressola dels anys vuitanta, amb dues escoles a Perpinyà i el municipi de Nyils i amb certes ajudes municipals. El reconeixement de la Bressola no va arribar fins al 1995, quan, veient la dimensió que agafaven tant la Bressola com altres escoles com la basca, la bretona i l’occitana, el ministre de l’època va proposar un concert amb el ministeri. Ens van dir que si optàvem per la immersió, a l’escola pública no ens podrien acceptar, però podríem signar un concert d’escola privada que respectaria el nostre caràcter propi. —Ara quantes escoles teniu? —Set d’infantil i primària, repartides pel territori nord-català, sumades al Col·legi, com en diem nosaltres, que és fins a l’ESO. Esperem que d’aquí a un parell d’anys, si arriben a bon port les negociacions, puguem anunciar l’obertura del Liceu, que cobreix els tres anys de Batxillerat. Així, tancaríem la volta de tota l’escolaritat en català. —Malgrat els inconvenients, doncs, l’evolució és positiva? —Sí, tenim més complicitats de les famílies i vam superar els mil alumnes. La Bressola té un pes en la societat nord-catalana. Parlem de mil alumnes, que són dos mil pares, quatre mil avis, cosins… Hi ha una complicitat i un acompanyament social de la Bressola al qual s’han d’afegir forçosament els polítics per coherència. En aquest sentit, anem avançant. El blocatge per part nostra encara ve pel jacobinisme francès, el ministeri… —Quines esperances teniu que l’estat faci un pas endavant? —Hem tingut governs de tota mena: d’esquerra, de dreta, de centre, Mitterrand, Hollande, Macron… Però és tan profund el jacobinisme que això no evoluciona. La grandesa de ‘la França’ és tan profunda que això no pot evolucionar. No hi ha cap govern que hagi fet un pas important cap al reconeixement de les llengües regionals de la República Francesa. —Avui se celebra la Bressolada. Què significa per a vosaltres i quines novetats hi ha enguany? —Aquesta és la quinzena Bressolada. L’objectiu era tenir un cert pes visual i reunir, una vegada l’any, tot l’alumnat, les famílies i la comunitat educativa per fer festa. És una festa moderna que segueix les tradicions catalanes. Enguany, coincideix amb l’Any Pompeu Fabra i no podia ser que la Bressolada no ho tractés. Fa cinc mesos que els nins assagen una cantada feta per un antic mestre de la Bressola al voltant de la figura del lingüista. També hi haurà castells, una tropa de pallassos del Principat… És un dia de festa popular de deu del matí a sis de la tarda. No ens dediquem a fer ‘escoleta’ dins de l’aula i prou. Com a mínim, un dia a l’any, traiem l’escola al carrer i fa goig veure dues mil persones unides al voltant de la Bressola, la llengua i la cultura catalana. —La Bressola s’ha posicionat en contra de l’empresonament dels dirigents independentistes i dels atacs a l’escola catalana d‘aquests últims mesos. Com viviu aquesta situació? —Nosaltres, de l’estat francès no esperem ni esperàvem gran cosa. Som en una lluita de formigueta. Som conscients que això és així i tot allò que puguem avançar són petites victòries. De cara al Principat, evidentment, va ser una sorpresa la reacció repressiva i judicial de l’estat espanyol que es vanta de ser un estat democràtic. En el fons, no és millor que l’estat francès pel que fa a la mentalitat. Si comparem la repressió d’un estat amb la d’un altre, és flagrant la manera de reaccionar de l’estat espanyol contra el seu poble, si és que el considera propi. Com a nord-catalans amb sentiment de pertinença al poble català, aquests atacs al Principat els hem sentit en primera persona. No han atacat uns germans, no han atacat uns veïns, ens han atacat directament! Haguéssim pogut ser nosaltres, perquè nosaltres, fa tres-cents anys, també pertanyíem al Principat. Evidentment, no podíem fer res més que reaccionar donant el suport més absolut al poble de Catalunya, que està tocat en la seva integritat: els polítics, els professors, el teixit associatiu, els cantants… Estem pendents vint-i-quatre hores de què passa al sud. —Creieu que a la inversa hi ha aquesta sensibilitat? —No. Cal fer molta pedagogia. Una cosa que lamentem és que als llibres d’història i geografia, els Països Catalans i Catalunya Nord no hi apareixen. Les divisions administratives i històriques són les que són, però que Catalunya Nord va ser part del Principat i, gosaré dir més, que Catalunya va néixer a Catalunya Nord, això no s’ha transmès als nins. Cal fer molta pedagogia en aquest sentit. És evident que hi ha una presa de consciència de pertinença al poble català més gran aquí que no pas a la inversa per manca d’informació. Molta gent del sud que ens ve a visitar ho descobreix quan arriba aquí. En aquest aspecte, el govern de Catalunya podria donar un cop de mà, perquè és important. Cal integrar Catalunya Nord en alguna part del programa escolar.

Summary: Eva Bertrana: ‘A Catalunya Nord, el sentiment de catalanitat no s’ha perdut mai’


La portaveu del Govern, Neus Munté, ha comparegut en conferència de premsa després del consell executiu per a refermar la decisió del govern de no personar-se contra CDC en el cas Palau després de les declaracions judicials dels ex-responsables de la institució, Fèlix Millet i Jordi Montull. Al mateix temps ha acusat la batllessa de Barcelona d’actuar de forma ‘poc transparent i honesta’, que va demanar al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, una altra reunió del Consorci del Palau després d’haver-la filtrat a la premsa. ‘Un cop hi hagi sentència es prendran totes les accions necessàries per al rescabalament dels diners’, ha dit Munté per a explicar que el govern no es personarà contra CDC. Aquesta decisió diu que s’ha pres per unanimitat i que la posició del govern és única, però ha reconegut que dins del govern hi poden haver discrepàncies: ‘Són sanes, però el portaveu del govern no les ha de fer públiques’.

Summary: El govern no es personarà contra CDC i acusa Colau d’actuar de forma ‘poc transparent i honesta’


Les eleccions espanyoles de diumenge a Catalunya han vist com l’independentisme (ERC, Junts per Catalunya, CUP) aconseguia gairebé el mateix nombre de vots que fa sis mesos (ERC, Junts per Catalunya i Front Republicà). La diferència entre els vots independentistes del 28-A (1.634.986) i els del 10-N (1.642.063) és poc significativa. S’ha crescut tot just de 7.077 vots. En canvi, l’independentisme ha passat del 39,2% dels vots al 42,4%. Una pujada notable, de 3 punts. Això s’explica perquè l’unionisme (PSC, Comuns, PP, Ciutadans, i Vox) en aquests sis mesos ha perdut 323.965 vots. Ha passat de 2.406.981 a 2.083.016. Del 58,05% dels vots al 54,03%. Una baixada significativa, de 4 punts. El PSC tot sol ha perdut 171.675 vots en mig any. Sembla, doncs, que la sentència i la repetició electoral ha fet quedar l’unionisme, en part, a casa més que no pas mobilitzar l’independentisme, que manté xifres similars. Resultats a les deu ciutats més grans Si s’observen els resultats de l’independentisme a les deu ciutats més poblades de Catalunya, es pot veure que dues tenen un percentatge d’independentistes semblant al 42,4% del Principat. Són Barcelona (40,3%) i Reus (40,9%). Una té un percentatge superior, Lleida (46,6%), i la resta són clarament per sota. Però s’observa com l’independentisme creix en percentatge a totes les ciutats. Entre 2 i 4 punts. Estancament en nombre de vots absoluts Però si ens fixem en els vots absoluts aconseguits per l’independentisme a les deu grans ciutats torna a passar com a la resta del país. El creixement en percentatge no es tradueix en creixement significatiu en nombre de vots. En la majoria dels casos, l’independentisme ha mantingut posicions i només ha pujat centenars de vots amb tres excepcions (Barcelona, Terrassa i Sabadell) on l’augment arriba als 5.995, 1.495, i 4.018 respectivament. I en un cas, Lleida, perd dos vots.  Independentisme o espanyolisme: els territoris on se supera el 50% ERC, partit gran ERC és el partit guanyador de les eleccions a tres de les deu grans ciutats. És el partit més votat a Barcelona, Lleida i Reus, feus tradicionalment socialistes. Són segona força, darrere el PSC, a quatre (Terrassa, Sabadell, Tarragona i Mataró) i tercers a Badalona i Santa Coloma de Gramenet, on els passen davant també els comuns. ERC supera Junts per Catalunya i la CUP a totes les grans ciutats. Augment de Junts per Catalunya i CUP, pèrdues d’ERC Però si mirem la fotografia en moviment, veiem com en aquestes eleccions ERC ha perdut vots en totes deu grans ciutats, ha baixar respecte de fa sis mesos. Si l’independentisme aguanta en conjunt és gràcies al fet que la CUP i Junts per Catalunya han augmentat en vots. Tots dos partits pugen a les deu ciutats. En molts casos els vots que perd ERC, els guanya la CUP. A Barcelona, per exemple, ERC perd 29.580 vots i la CUP en guanya 28.284. I Junts per Catalunya, 7.291. Barcelona Aquesta tendència s’observa en totes deu ciutats: un independentisme que augmenta en nombre de vots, o aguanta resultats gràcies a la millora de CUP i Junts per Catalunya, que compensen les pèrdues d’Esquerra Republicana, partit que continua essent el gran. Ací podeu veure els gràfics de les altres nou ciutats. L’Hospitalet de Llobregat Terrassa Badalona Sabadell Lleida Tarragona Mataró Santa Coloma de Gramenet Reus

Summary: L’independentisme continua creixent a les ciutats més grans del Principat


Les pintures murals del monestir de Sixena són les de més riquesa iconogràfica de la col·lecció d’art romànic que conserva i salvaguarda el Museu Nacional d’Art de Catalunya. El valor es manté tot i l’estat, atès que van resultar molt malmeses durant la guerra del 1936-39, perquè el monestir es va cremar. Sortosament, el restaurador Josep Maria Gudiol i Ricart les va poder salvar, arrencant-les i portant-les al museu barceloní. El valor artístic excepcional, tant per la temàtica com per la tècnica, prové del fet que són considerades pont entre el final del romànic i el principi del gòtic. Són la baula que vincula les pintures procedents de les comarques del Pirineu, d’una marcada influència bizantina, amb el corrent artístic que després s’imposa, que enllaça amb la il·lustració de manuscrits, de la miniatura anglesa que també marcava l’època als altres territoris. Aquestes pintures, de valor universal, es conserven gràcies a la quietud i unes condicions ambientals òptimes. Els experts asseguren que qualsevol moviment les pot danyar irremeiablement. I veus internacionals de prestigi inqüestionable, com la del restaurador de la Capella Sixtina, Gianluigi Colalucci, són contundents quan asseguren que ‘seria ideal que les pintures de Sixena lluïssin al seu lloc, però, per desgràcia, són obres que han afrontat una història i unes vicissituds tals que avui ja no és possible moure-les, tècnicament parlant.’ És per això que va ser tan important la decisió que el jutjat de primera instància d’Osca va prendre el 25 de gener d’enguany, perquè va deixar sense efecte la petició d’execució provisional del trasllat de les pintures murals de Sixena (vegeu-ne la interlocutòria). Això significava que les pintures no s’haurien de moure provisionalment abans que no se’n sabés la resolució final, com pretenia el govern de l’Aragó i l’Ajuntament de Vilanova de Sixena. Aquesta decisió no és el final del litigi, que tot just és al jutjat de primera instància i que encara pot ser recorregut, primer a l’Audiència Provincial d’Osca i finalment al Tribunal Suprem, però evita que les traslladin (i inevitablement es malmetin) per ordre judicial abans que no se’n dicti la resolució final, que possiblement arribarà al Suprem. El litigi per les obres d’art de Sixena és complex, perquè s’esdevenen en paral·lel dos processos judicials. L’un és sobre els objectes del monestir de la vila que la comunitat de religioses va vendre a la Generalitat i al MNAC (Museu Nacional d’Art de Catalunya). Fa molts anys que dura, de la dècada dels noranta del segle XX ençà, quan el monestir va deixar de formar part del bisbat de Lleida i va passar al de Barbastre-Montsó. Afecta el Museu de Lleida. L’altre procés judicial és el de les pintures murals dipositades al MNAC, que va començar el 2013. El periple judicial de les pintures murals de Sixena Sobre aquestes últimes, la primera decisió que va prendre el jutjat de primera instància 2 d’Osca, amb Silvia Ferreruela Royo, va ser de donar la raó al govern de l’Aragó i a l’Ajuntament de Vilanova de Sixena i sentenciar que el MNAC les havia de retornar al monestir el 2016. Aleshores, el museu hi va recórrer en contra i el govern de l’Aragó en va demanar l’execució provisional. Aquest és un recurs que el jutge pot atorgar si s’hi recorre en contra per afavorir els interessos dels beneficiats en primera instància. Si és concedida, hom ha de lliurar els objectes en litigi al demandant que guanya, que només els tindrà provisionalment, a l’espera de la resolució definitiva. Però la provisional s’esdevé, en general, quan les obres en litigi són en perill i aquest no era pas el cas, ans el contrari. Però tampoc l’era el de les peces del Museu de Lleida, i una altra jutgessa va concedir la provisional al govern de l’Aragó. De manera que les instàncies museístiques i polítiques temien que Ferreruela fes això mateix, encara que certament era una barbaritat. Per evitar-ho, el MNAC va aportar una gran quantitat de documentació tècnica que demostrava la fragilitat de les pintures i la necessitat de no moure-les per no malmetre-les. En aquesta documentació hom van incloure les veus d’alguns dels millors experts en restauració pictòrica, com l’informe de la doctora Simona Sajeva, de la Sorbona de París, una de les màximes autoritats en conservació de pintura mural, qui deia que era impossible de traslladar-les sense danyar-les irremeiablement. També a mitjan desembre s’hi va pronunciar l’ICOM-Espanya (Comitè espanyol del Consell Internacional de Museus), que expressava ‘preocupació sobre el fet que es pugui efectuar un moviment d’obres d’art tan delicades sense comptar encara amb una sentència ferma (no recurrible) que asseguri que no haurà de revertir-se’. Aquesta documentació del MNAC i de la Generalitat contrastava amb l’aportació esquifida i poc documentada del govern de l’Aragó sobre el trasllat de les obres, trasllat que consideren que no fa perillar les pintures, i sobre les condicions de la sala capitular del monestir de Sixena per a albergar-les, que no aporta cap dada tècnica ni conté el suport al trasllat de cap institució museística ni professional de prestigi expert en pintura mural. Les pintures murals de Sixena al Museu Nacional d’Art de Catalunya. Després de l’aportació de tota la documentació, la jutgessa va determinar el 25 de gener que no es traslladessin les obres d’art abans de la resolució final del conflicte. I aquesta decisió sobre l’execució provisional ja no es pot recórrer, de manera que els anys vinents la via judicial continuarà avançant però les pintures no seran exposades. Ara el litigi és a l’Audiència Provincial d’Osca, que també pot arribar a fallar a favor del govern de l’Aragó i de l’Ajuntament de Sixena. El fet és que tots dos jutjats encarregats comparteixen edifici, i fonts pròximes al judici creuen que la instància provincial no desautoritzarà la decisió de la Ferreruelo. Si és així, el MNAC i la Generalitat recorreran al Tribunal Suprem espanyol, que és l’últim òrgan judicial. Però si el litigi de les pintures murals de Sixena hi arriba, el panorama pot canviar considerablement. D’entrada, el judici ja no serà a Osca, un territori molt condicionat i aviciat, sobretot perquè el govern de l’Aragó s’ha mogut per raons polítiques i no pas culturals, artístiques o patrimonials. D’altra banda, el Suprem espanyol crearà jurisprudència amb la seva sentència, de manera que s’haurà d’ajustar a raons merament tècniques. Si és així, coneixedors del cas asseguren que és difícil que falli a favor del govern de l’Aragó. I tot apunta que acabarà revocant la sentència del retorn de les pintures, perquè si dictaminés a favor del retorn de les pintures murals a Sixena faria trontollar bona part del patrimoni artístic dels museus de l’estat espanyol. Responsables del MNAC i de la Generalitat tenen el convenciment que guanyaran el litigi si arriba al Tribunal Suprem espanyol. També saben que, si això no passés, possiblement seria una sentència no-executable, perquè el moviment de les pintures n’implica la degradació. Fonts consultades donen un doble argument per a defensar que no es toquin: certament són molt delicades i el museu disposa de les condicions de conservació òptimes. Per contra, el govern de l’Aragó i l’ajuntament de Vilanova de Sixena pretenen tornar-les a col·locar en un edifici deteriorat, a quatre vents, en unes condicions d’humitat molt difícils de gestionar, amb arcs de ciment, un material molt perjudicial per a la pintura mural, i sense unes condicions tècniques de conservació mínimes (tenen un calefactor gairebé domèstic amb el qual pretenen de mantenir-hi una temperatura adequada). A banda, el MNAC és un museu públic que posa a disposició d’experts i estudiants l’estudi d’unes pintures que dialoguen en el si de la col·lecció que és el conjunt de pintures murals romàniques més importants del món. Per tant, les pintures de Sixena són dins un context que les permet d’entendre. Si això no fos prou, han sofert tot un seguit de vicissituds i fa tants anys que les hi van traslladar, que la seva història i la de tota la col·lecció de pintura mural romànica ja han configurat una nova realitat pel seu passat acumulat, que és de referència internacional i té un relat. Tota aquesta realitat també és un bé a preservar, sobretot amb les pintures de Sixena, perquè el monestir del segle XIII que les contenia ja no existeix com a tal. És un valor que no es pot recuperar. El MNAC ja contempla una possible solució per al Monestir de Santa Maria de Sixena, la mateixa que s’ha triat a Taüll per a les pintures murals de Sant Climent i Santa Maria. S’hi ha fet un mapping de realitat virtual de gran qualitat (premiat als Estats Units) que ha fet que més de cent vint mil persones visitin el municipi cada any, cosa que n’ha dinamitzat el turisme i la vida. Es pot visualitzar la pintura tal com és al MNAC, veure-la com seria acabada, en diferents idiomes, etc. Aquesta és la proposta que volen traslladar a Sixena quan el diàleg sigui possible.

Summary: Litigi per la pintura mural de Sixena: on som?


El Síndic de Greuges ha traslladat a la Junta Electoral espanyola la prohibició emesa per la Junta Electoral Provincial de Barcelona d’utilitzar les paraules presos polítics i exiliats als professionals de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. En el seu escrit, que també s’ha presentat al Defensor del Pueblo, Ribó argumenta que l’expressió és reconeguda al dret internacional i s’ajusta a la realitat dels líders empresonats per la qual cosa considera que no atempta contra els principis d’igualtat, pluralitat i neutralitat política. El Síndic també defensa la professionalitat i el criteri tècnic dels treballadors dels mitjans públics de la CCMA i considera que seria positiu incloure fórmules ‘més flexibles’ que no pas les adoptades per la Junta Electoral espanyola. Pel Síndic haurien de ser fórmules que respectessin el dret fonamental a la llibertat d’informació, reconegut a l’article 20 de la constitució espanyola i 10 del Conveni europeu, garantint un marge ‘d’apreciació’ als professionals de la informació en relació amb l’ordenació de les emissions de la informació electoral, sense condicionar la neutralitat informativa i el dret de l’electorat a decidir la seva opció política de manera ‘lliure i informada’. El Síndic eleva a la JEC la prohibició de l’expressió 'presos polítics' als professionals de la @CCMA_cat https://t.co/XLoOoruheI — Síndic de Greuges (@sindicdegreuges) April 2, 2019

Summary: El Síndic vol que la Junta Electoral espanyola rectifiqui la censura a la CCMA


Aquest vespre és previst que el Parlament de Catalunya declari la independència en aplicació de l’article 4.4 de la llei del referèndum d’autodeterminació. Aquest punt de la llei indicava que la victòria del sí el dia 1 d’octubre implicaria la declaració d’independència l’endemà passat de la proclamació oficial del resultat del referèndum. El president Carles Puigdemont compareixerà a les sis de la tarda al ple del parlament i la república catalana ja serà una realitat. La declaració d’avui ha d’anar seguida del desplegament de tot un reguitzell de decrets, de lleis i de creació d’estructures que han d’assegurar la constitució i el bon funcionament del nou estat. La declaració ja ha rebut les amenaces de l’estat espanyol, que anuncia l’aplicació de l’article 155 de la constitució –suspensió de l’autonomia– o mesures com ara l’estat d’excepció, que permetrien al govern de Rajoy de prendre actuacions repressives contra els governants i electes de Catalunya o, fins i tot, la dissolució del parlament i la convocatòria d’eleccions avançades. És clar que, una vegada proclamada la independència, l’estat espanyol haurà perdut qualsevol competència i ja no serà govern a Catalunya. És en aquest xoc de legitimitats i de legalitat antiga i legalitat nova on es disputarà la independència real. D’entrada, aquest vespre entrarà en vigor la llei de transitorietat jurídica i fundacional de la república, aprovada el 8 de setembre per la majoria absoluta del parlament. La llei fundacional és una mena de carta magna provisional que permet de fer el pas de la legalitat espanyola a la constitució de la nova república. Per tant, l’entrada en vigor de la llei fundacional ja marcarà algunes de les primeres passes del nou estat. Aquesta llei defineix la nacionalitat catalana i estableix qui la pot obtenir. Així doncs, caldrà activar l’expedició de documents d’identitat i de passaports per als ciutadans nacionals de la república catalana. Recuperació de lleis suspeses El govern podrà dictar decrets d’adaptació, modificació i inaplicació del dret previ. Amb aquesta potestat reconeguda a la llei fundacional, el govern podrà decretar la vigència i validesa de les normes aprovades pel parlament que aquests últims anys han estat suspeses pel Tribunal Constitucional espanyol. Per exemple, es podrà recuperar la llei d’imposts als bancs, la llei contra la pobresa energètica, la llei d’acció exterior, la llei de l’Agència Tributària de Catalunya, la llei d’imposts als habitatges buits, la llei d’igualtat efectiva entre homes i dones i la llei de creació d’imposts a la producció d’energia nuclear. Comunicació diplomàtica Acaba de néixer un nou estat al món i cal comunicar-ho als altres membres de la comunitat internacional. El govern ha d’enviar una carta als governs, als ambaixadors i als cònsols per anunciar-los que s’ha proclamat la independència de Catalunya. En aquesta carta, s’hi ha d’expressar la voluntat d’establir relacions bilaterals i la voluntat del nou estat de cooperar en els afers d’interès comú i global. Aquesta missiva genèrica –o una d’específica per a cada cas– s’ha d’enviar també als organismes internacionals amb els quals calgui establir contacte de bon començament. Per exemple, la Unió Europea, l’OTAN, l’Organització Mundial de la Salut, etc. Més endavant es podran revisar els convenis i la pertinença a cadascun d’aquests organismes, segons què decideixi la població i l’assemblea constituent. També caldrà desplegar una estructura diplomàtica mínima per als primers mesos. Caldrà nomenar ambaixadors o representants diplomàtics per a les capitals principals. La retirada Amb un estat independent, no hi haurà cap raó per a tenir electes als parlaments d’un altre estat. Per tant, caldrà anunciar la retirada dels diputats i senadors elegits a les circumscripcions del Principat. En canvi, sí que caldrà designar una comissió negociadora de la desconnexió, que podria incloure els ex-diputats i ex-senadors que ho vulguin, juntament amb experts en les matèries que caldrà negociar amb l’estat espanyol. Un govern republicà L’accés a la independència ha de tenir també conseqüències en la configuració i en la forma del govern. El govern actual té la forma que exigeix la definició de competències del règim autonòmic. Per a ser un govern d’estat, haurà d’abastar tota mena d’afers que actualment no domina. Per exemple, aspectes de la seguretat i de la defensa, control aeri i portuari… Per tant, caldrà fer una ampliació del govern, potser també en nombre de departaments (es diran ‘ministeris’?). Tot això ho podrà fer el president Puigdemont amb uns quants decrets publicats els primers dies de vida de la república. Prendre el control En termes d’efectivitat del control del territori i de la població, caldrà fer algunes actuacions que tenen a veure amb els cossos de seguretat. Concretament, els Mossos d’Esquadra. Un dels aspectes més urgents serà el control de les vies d’accés al país. Parlem dels aeroports, els ports i els passos fronterers per carretera. El control de les duanes és un aspecte primordial per a fer efectiva la independència. En aquest mateix sentit, hi ha algunes infrastructures primordials que exigiran una vigilància especial els primers mesos de la independència. Parlem d’instal·lacions logístiques, de generació d’energia, de seguretat, de telecomunicacions, etc. Les finances imprescindibles El nou estat serà viable si té diners per a funcionar amb normalitat. Per això, caldrà que tan aviat com sigui possible que s’activi el cobrament dels imposts de gran volum. El parlament haurà d’aprovar la normativa fiscal corresponent i caldrà que el govern comuniqui a les entitats que fan el cobrament de les declaracions fiscals que a partir d’aquell moment hauran de fer l’ingrés als comptes de l’Agència Tributària de Catalunya A banda de començar a cobrar els imposts generals, caldrà fer efectius sistemes de finançament exterior. S’ha parlat sovint del crèdit pont concedit per estats tercers i per grups d’inversió per a superar els primers mesos fins que l’Agència Tributària funcioni al cent per cent. Aquesta també serà una de les accions prioritàries de les primeres hores de la independència tenint en compte que l’estat espanyol té blocats en aquest moment els comptes de la Generalitat. Sindicatura Electoral Una de les primeres passes que caldrà que faci la república serà la recomposició de la Sindicatura Electoral de Catalunya, integrada per set membres, que fou malmesa per l’acció repressiva de l’estat espanyol durant el procés del referèndum de l’1 d’octubre. El parlament haurà de nomenar una sindicatura renovada, que serà l’òrgan independent, imparcial i permanent amb autonomia orgànica, funcional i pressupostària adscrit al parlament i responsable de garantir la transparència i l’objectivitat dels processos electorals, els referèndums i els processos participatius que es produeixin els pròxims anys. També caldrà constituir les sindicatures electorals comarcals i la Sindicatura Electoral d’Aran. És una decisió que caldrà prendre durant les primeres setmanes perquè una crisi institucional originaria un buit de poder greu si les sindicatures no s’haguessin constituït i calgués fer unes eleccions. Així mateix, és imprescindible d’elaborar un cens electoral de la república catalana, per al qual caldrà l’autorització prèvia del ciutadà, segons que indica la llei de transitorietat. Un Tribunal Suprem, un fiscal i un Consell de Garanties La declaració d’independència anirà també seguida d’una colla de transformacions institucionals definides per la llei fundacional. Per exemple, el Consell de Garanties Estatutàries passarà a anomenar-se Consell de Garanties Democràtiques. S’ocuparà del control d’adequació a la llei fundacional dels projectes i proposicions de llei que tramiti el parlament fins a l’aprovació d’una constitució de la república. També seran transformats els òrgans del poder judicial. Per exemple, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya es convertirà en el Tribunal Suprem de Catalunya, òrgan judicial superior en tots els ordres. Serà el president de la Generalitat qui tindrà la potestat de nomenar el president del Tribunal Suprem. De la mateixa manera, el parlament nomenarà un fiscal general de Catalunya a proposta del govern. Es crearà així un Ministeri Fiscal que haurà de promoure l’acció de la justícia en defensa de la legalitat, els drets dels ciutadans i l’interès públic. Aquestes són algunes de les estructures que caldrà instituir durant les primeres setmanes de funcionament de la república. Per a qüestions de seguretat jurídica, econòmica, comercial i ciutadana, caldrà crear la Banca Pública de Catalunya, l’Agència de Protecció Social, l’Agència de Seguretat i Intel·ligència, el servei de correus, l’Agència de la Seguretat Aèria i l’Autoritat d’Inversions i Mercats, entre més. Algunes d’aquestes institucions seran exigides per la comunitat internacional si Catalunya pretén obtenir l’acceptació i el reconeixement. I caldrà fer tot això en un clima d’hostilitat de l’estat espanyol, que negarà l’existència de la república i mirarà d’entrebancar-ne la bona marxa amb tots els mitjans.

Summary: Els primers passos que cal fer després de declarar la independència


El desenvolupament de les ciències forenses, més enllà de la seua tradicional aplicació a l’àmbit de l’administració de justícia en la seua jurisdicció penal, avui dia també té un important ús en altres espais com els drets humans i el dret humanitari. Hi ha incomptables exemples desenvolupats arreu el món, particularment aplicats en casos de justícia transicional en països on s’han comès vulneracions dels drets humans. Com a exemple, la missió desenvolupada pel Comitè Internacional de la Creu Roja (CICR) a les illes Malvines-Falkland el 2017 a sol·licitud dels governs de l’Argentina i Regne Unit. En l’exercici de la cerca de la veritat, la medicina forense s’ha convertit en imprescindible per a la gestió de les evidències que, en cas de ser validades administrativament, adquireixen el valor de proves incontestables. D’aquesta manera, en matèria de fosses comunes i desapareguts, la qüestió consisteix a establir la identitat de la víctima, la data de la defunció, definir la causa mèdica de la mort, interpretar-ne l’etiologia medicolegal (suïcidi, accident o homicidi) i contribuir a conèixer les circumstàncies que envoltaren la mort. Així s’estableix en casos contemporanis en tots els llocs del món i d’igual manera, i amb la mateixa metodologia, es pot aplicar a casos de major antiguitat en el temps com ara els exemples previstos en la memòria històrica corresponents al segle xx al nostre país. En aquests casos, la intervenció institucional forense garanteix la formalitat en l’obtenció de proves pericials sense oblidar les proves testificals i les proves documentals, amb el concurs de les quals es poden establir veritats oficials. «El desenvolupament de les ciències forenses avui dia té una aplicació important en el dret humanitari» Els aspectes metodològics desenvolupats en els quatre àmbits d’especialització concernits, és a dir, l’arqueologia forense, l’antropologia forense, la patologia forense i la genètica forense, disposen d’una àmplia bibliografia i l’ús d’estàndards reconeguts internacionalment (CICR i Instituto de Medicina Legal y Ciencias Forenses de Perú, 2017; Instituto Nacional de Medicina Legal y Ciencias Forenses de Colombia, 2017; Serrulla, 2013). Amb tot, no és infreqüent que els equips d’investigació afronten tres problemes al nostre parer fonamentals si es pretén assegurar la garantia de qualitat i l’acreditació dels laboratoris: el desenvolupament de manuals de procediments generals, l’aplicació de protocols específics per a cadascuna de les funcions del procés, el sistema de registre de totes les actuacions i la confecció d’informes de caràcter pericial d’acord amb l’objectiu que es pretén. En l’actualitat, l’antropologia forense, amb diferents definicions, té un àmbit d’integració de totes les altres disciplines concernides i té en compte, a més, la recomanació cada vegada més estesa d’elaborar informes finals d’integració que facen comprensibles i útils els resultats obtinguts per cadascun dels especialistes. L’anomenat «informe integrat» s’aplica en alguns instituts de medicina legal en països com Xile i Colòmbia, la qual cosa ha possibilitat un notable avanç de les diferents disciplines que s’integren en les ciències forenses. Alguns textos, com les Recomendaciones en antropología forense de l’Associació Espanyola d’Antropologia i Odontologia Forense, ja reconeixen la importància de l’informe lliurat i li dediquen apartats específics (Serrulla, 2013). El marc normatiu general El ressorgiment de la memòria històrica a Espanya a partir de l’any 2000 es pot explicar de diverses maneres (Ferrándiz, 2019). Al nostre parer una de les més poderoses s’expressa en una frase que ningú ha desqualificat: «Si les víctimes tenen el dret a la memòria i a conèixer la veritat dels fets, la societat, i amb això tots els professionals, tenim el deure de memòria» (Etxeberria Gabilondo, 2003). A partir de l’any 2000 hi ha un ressorgiment de la memòria històrica a Espanya. Ja abans de la promulgació de la coneguda com a «llei de memòria històrica» en 2007, diverses institucions i particulars s’havien posicionat sobre la necessitat d’una regulació jurídica per a investigar les conseqüències de la repressió del règim franquista. En la gràfica de dalt, nombre de fosses exhumades des de l’any 2000 fins a 2017. En la gràfica de baix, nombre d’individus recuperats en el mateix període. / Francisco Etxeberria i Fernando Serrulla Aquest argument situa la qüestió en la centralitat de les víctimes i obliga les institucions, i tota la societat, a promoure investigacions sobre aquest tema. El dret a conèixer la veritat no prescriu ni té data de caducitat. I és ací on s’espera que les ciències forenses representen un paper rellevant si tenim en compte les característiques de la repressió del règim feixista del general Francisco Franco: 1) la repressió va ser generalitzada i organitzada sense distinció geogràfica i en tot l’àmbit de l’Estat; 2) aquesta va afectar població civil; és a dir, homes, dones, ancians i menors, sense relació amb els episodis de la guerra, i 3) els fets no van ser investigats oficialment mai per les autoritats competents, així doncs, no existeix, encara avui, una veritat oficial sobre aquest tema. Llig l’article complet al web de Mètode Francisco Etxeberria. Professor de Medicina Legal i Forense de la Facultat de Medicina de la Universitat del País Basc (Espanya). Les seues línies d’investigació actuals se centren en la tafonomia, l’antropologia forense de la Guerra Civil Espanyola, els drets humans i el dret internacional humanitari. Fernando Serrulla. Metge i antropòleg forense, actualment treballa en la Unitat d’Antropologia Forese de l’Institut de Medicina Legal de Galicia (Espanya). La seua tesi doctoral es va centrar en l’antropologia forense de la Guerra Civil Espanyola. Què és Mètode?

Summary: El cas dels cervells de la Pedraja


El 25 de juliol de 2014 l’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol va enviar als mitjans de comunicació un escrit en què explicava que el seu pare havia deixat diners a l’estranger –procedents d’activitats il·lícites durant el franquisme– a la dona i als fills per si mai la situació política es complicava i els calien. Uns diners que Pujol i la seva família no havien regularitzat mai amb la hisenda espanyola. La confessió va desfermar una tempesta judicial, política i social a Catalunya. Andorra no en va sortir indemne. ‘A Andorra hi ha gent molt nerviosa.’ Fou una frase que se sentia sovint a les redaccions dels mitjans andorrans aquells dies. Les alarmes es van encendre en molts despatxos i en algun consell d’administració: una part dels diners de la família Pujol eren al Principat. Dècades enrere s’havien dipositat a l’antiga Banca Reig, que més tard esdevindria Andbank. Per aquells comptes hi passarien milions de pessetes sense, a priori, alarmar ni incomodar ningú. Ni a les Valls ni a l’estat espanyol. Però el 2009 el Consell General va aprovar l’acord d’intercanvi de dades fiscals sota demanda amb tercers països i els bancs andorrans van sentir la necessitat de desfer-se dels clients que, per la seva exposició pública, podien tacar-los la reputació. ‘És el nostre pecat original’, reconeixia fa pocs anys una persona de l’entitat presidida per Manel Cerqueda. Andbank els va convidar a anar-se’n i el 2010 els Pujol van endur-se els diners –quatre milions d’euros– a Banca Privada d’Andorra (BPA). Allí s’hi van estar fins que, a començament de juliol del 2014, El Mundo publicava una suposada captura de pantalla de comptes que la família tenia al banc dels germans Ramon i Higini Cierco. Fou la primera sacsejada, que aniria seguida de la carta de Pujol. La fi del secret Malgrat l’impacte polític, mediàtic i econòmic a Andorra, una font que aleshores tenia responsabilitats de govern afirma a VilaWeb que, vist amb perspectiva, el cas s’ha sobredimensionat. ‘Més enllà de Catalunya i Espanya, té molt poc impacte, per no dir gens.’ Ho compara amb el sotrac internacional que vuit mesos després va causar l’esclat del cas BPA. Ara, admet que el govern andorrà sí que va rebre amb preocupació l’afer Pujol: ‘Vam veure que, més enllà de la qüestió fiscal, hi havia una dinàmica a l’estat veí que, sense tenir-hi res a veure, ens podia acabar afectant.’ Així i tot, desmenteix cap intervenció i que ‘mai’ hi hagués pressions d’alt nivell per part del govern espanyol de Mariano Rajoy perquè s’entreguessin dades de l’ex-president de la Generalitat. També hi havia preocupació entre les elits econòmiques per si seguirien casos similars d’algunes altres personalitats amb diners a Andorra; per si quelcom que era un risc que afectava la reputació acabaria posant el país en escac. En els entorns de poder econòmic i institucional, a més, hi havia el temor que Andorra amagués la informació i desfermés la fúria de l’estat espanyol –del qual encara avui s’és molt dependent. Però quan les autoritats de Madrid van requerir informació dels Pujol via comissió rogatòria, van lliurar-la d’acord amb l’intercanvi d’informació que s’havia aprovat cinc anys enrere. Precisament aquest fet és ‘la marca principal’ que ha deixat a Andorra el cas Pujol, explica un polític veterà encara en actiu: ‘És la constatació de la fi real del secret bancari.’ Assegura que va tenir un impacte molt gran per a molts petits evasors fiscals catalans que a Andorra hi tenien 15.000, 20.000 o 50.000 euros. I que pensaven que les Valls encara eren un refugi segur per als seus diners. ‘Quan les autoritats van passar la informació a Espanya, molts van rebre l’evidència que el secret bancari s’havia acabat. Va ser caçar l’elefant alfa.’ A més, el govern andorrà ja havia deixat clara la intenció d’acceptar l’intercanvi automàtic els anys a venir. Si algú com Pujol, a qui hom li presumia moralitat, havia estat enxampat, com no ho havien de ser ciutadans més modests? Ara sí, hi hagué sortida de dipòsits per a acollir-se a l’amnistia fiscal del ministre espanyol Montoro. El cost en la reputació Tanmateix, possiblement se n’ha ressentit més la imatge del país que no pas els bancs. Les fonts consultades subratllen que no es va obrir cap gerra de Pandora ni hi va haver efecte contagi al sector financer. Perquè les entitats ja s’adaptaven al nou context de transparència i cooperació internacional que havia d’arribar els pròxims anys. El govern demòcrata d’Antoni Martí continuava les reformes dels dos governs anteriors per a obrir l’economia, tancar un marc fiscal homologable a la resta del món i instaurar la fi del secret bancari. Però la dimensió mediàtica del cas va distorsionar el procés i va minimitzar els esforços legislatius i executius per a espolsar-se l’etiqueta de paradís fiscal. ‘Ens va descol·locar. Va ser una galleda d’aigua freda, una taca. Tot allò era transportar-nos a coses que s’havien fet en el passat, als anys noranta, i situar-les en el present, quan Andorra havia avançat molt aquests últims anys’, es queixa a VilaWeb una persona amb responsabilitats institucionals les aquestes dues darreres legislatures. De fet, arran de tot plegat la classe política ha hagut de fer no pas pocs esforços per deixar clar als interlocutors internacionals –especialment els espanyols– que el compromís d’Andorra amb els estàndards internacionals era irreversible. No pensa igual l’ex-cap de govern Jaume Bartumeu. Deixa clar que la història d’Andorra no l’ha canviada ni el cas Pujol ni l’ex-president de la Generalitat. Afirma que aleshores la imatge del país, ‘després del retorn de la dreta al govern’ ja era deteriorada. Insisteix que la fi del secret bancari se certificà el 2010: ‘Nosaltres (els socialdemòcratres) vam ser un parèntesi del 2009 al 2011. Som nosaltres que vam treballar perquè es respectés la transparència en l’activitat financera. I alguns volien mantenir Andorra als anys seixanta del segle passat. ‘Potser d’aquí, diu, els nervis.’ Vilipendiats però sense eines per a respondre El deteriorament de la imatge d’Andorra ha anat lligat intrínsecament a la pressió mediàtica, especialment de Catalunya i sobretot d’Espanya. ‘Andorra va rebre molt. Ens van fotre d’hòsties fins al carnet d’identitat, que diuen els qui en tenen’, exclama l’andorrà Albert Roig, ex-director de diversos mitjans a les Valls i ara periodista en excedència. Recorda la munió de televisions espanyoles que venien a cercar ‘carnassa’ i que assetjaven els periodistes locals perquè participessin en tertúlies. Posa com a exemple el dia que la defensa dels Pujol a Andorra va presentar una denúncia per revelació de secret bancari. Els mitjans esperaven l’advocat, Jean Michel Rascagneres. Però qui va registrar el tràmit va ser una pobra treballadora del bufet; que va haver de fer-ho envoltada de càmeres, pocs minuts abans no es tanqués la seu judicial. Durant setmanes, el seu rostre es reproduiria en carrusel en molts platós televisius per la manca d’imatges dels Pujol a Andorra. Roig afirma que hi va haver una forta estupefacció en veure les pràctiques de determinats mitjans espanyols, com hi era considerada Andorra i com hi era vilipendiada com a estat. ‘Durant aquell any el periodisme em va fer molta llàstima. Pensava que potser m’havia equivocat de professió’, confessa. Creu que els mitjans andorrans, en general, no es van deixar endur per aquesta dinàmica roïna. Tanmateix, creu que els periodistes del país no van poder evitar de ser arrossegats ‘pel soroll dels mitjans de baix’ i no van ser capaços d’esmorteir-lo i fer surar la informació rellevant. Explica que una de les raons és que els mitjans andorrans són sota molta pressió bancària. ‘Subsisteixen gràcies als bancs.’ També en l’època en què encara exercia, esclareix. ‘És molt difícil de poder aconseguir tota la informació sobre la pràctica bancària si no és que el banc vol. Sempre ho he dit, i ja em perdonaran els companys: aquí gairebé no tenim periodisme d’investigació. Tenim periodisme de subvenció, de filtració. Fet a la carta, per dir-ho així.’ Té clar que, el 2019, encara és ‘tot per a explicar’. Saber si allò que s’ha judicalitzat és cert; si el govern de Rajoy va coaccionar el de Martí i si la visita del president espanyol a Andorra tenia lligams amb el cas BPA, que va esclatar dos mesos després. ‘A la vida hi ha casualitats, però, si un és malpensat, i crec que als periodistes ens toca, hi ha certes confluències que t’indiquen que alguna cosa hi havia’, diu, contundent. Andorra, víctima de l’Operació Catalunya Si falta res per a saber, és per què el cas Pujol no s’ha pas tancat. Tampoc a Andorra. Avui dia Rascagneres, advocat de la família Pujol, té interposada una querella per revelació de secret bancari contra l’accionista majoritari de BPA, Higini Cierco, i el seu ex-conseller delegat, Joan Pau Miquel. Al seu torn, els accionistes majoritaris del banc insisteixen que el cas Pujol és l’origen de la nota que el 10 de març de 2015 el FinCEN nord-americà va emetre contra l’entitat per presumpte emblanquiment i que en va causar la intervenció i la fallida posterior. Sostenen que va ser una represàlia de l’estat espanyol per no haver aconseguit les dades bancàries de la família Pujol que volia. De fet, l’estiu del 2016, Cierco va denunciar en seu judicial que el 2014 policies espanyols l’havien coaccionat perquè revelés dades bancàries dels Pujol i de dirigents independentistes. Uns fets que possiblement han esdevingut la icona de l’Operació Catalunya, que el govern del PP va bastir contra l’independentisme català mitjançant les clavegueres de l’estat espanyol. Rascagneres diu a VilaWeb que la cronologia dels fets contradiu la tesi dels Cierco: la justícia espanyola ja disposava de les dades dels seus clients en el moment de la intervenció de BPA. I afirma que els accionistes majoritaris fan servir el cas Pujol com a ‘excusa’ d’uns altres fets que no tenen res a veure amb la investigació judicial de la família de l’ex-president. De les paraules de Cierco es va deduir que Miquel havia lliurat els comptes a la policia espanyola el juny del 2014. La filtració possiblement fou l’origen de la informació periodística que va precipitar el cas. Tanmateix, en cas de ser certa, també posava en relleu que la intel·ligència espanyola havia ingerit en un país tercer per vulnerar-ne el secret bancari. Alguns ho han denunciat com una violació de la sobirania andorrana i acusen el govern de Martí de passivitat davant Espanya, malgrat tenir indicis dels fets ja la primavera de 2015. En canvi, Bartumeu, ex-cap de govern –i també advocat de la família Cierco entre el 2015 i el 2016 (en ple cas BPA)– afirma que no té ‘cap evidència’ que la policia espanyola actués a Andorra de manera il·lícita en el cas Pujol. Sí que en té, diu, en el cas BPA. Que el cap de govern Martí i els ministres Cinca i Saboya ‘admetessin, toleressin, acceptessin i afavorissin que la policia o la Guàrdia Civil entrés a Andorra com a cal sogre i obrís arxius d’entitats bancàries sí que és un atemptat contra la sobirania d’Andorra. És l’agenollament de determinats polítics andorrans davant el senyor Rajoy’, sentencia en referència a la intervenció del banc. Certament, constatar la suposada ingerència va incomodar el govern andorrà, tal com reconeixen fonts que van presenciar de prop els fets. L’afer es va gestionar diplomàticament, però de manera discreta. Andorra no tenia –ni té– la força per a fer exigències grandiloqüents. La conseqüència més evident fou el trasllat de Celestino Barroso, l’agregat d’Interior a l’ambaixada d’Espanya i un dels qui presumptament hauria coaccionat Cierco. Va transcendir que havia estat una petició de l’ambaixador espanyol, malgrat els esforços diplomàtics per a silenciar-ho. Malgrat tot, ara com ara, les fonts esmentades asseguren que la relació amb Madrid és bona. Una informació recent del diari Público posa en dubte la versió de les coaccions i insinua que els germans Cierco van tenir connivència amb les clavegueres dirigides pel comissari José Manuel Villarejo. Per protegir interessos propis i aconseguir que Andorra els pagués una indemnització multimilionària arran de l’expropiació de BPA. En tot cas, la defensa dels Pujol a Andorra ja ha inclòs els àudios publicats pel diari en la querella andorrana contra Cierco i Miquel. Es considera una prova que reforça la revelació del secret bancari dels seus clients. L’advocat dels Pujol també té una querella interposada contra els policies que haurien comès les coaccions. En aquest sentit, compara el ritme de resposta de la justícia andorrana –que en dos mesos va cursar les comissions rogatòries de les dades fiscals– amb el de la justícia espanyola. Rascagneres va demanar fa un any d’interrogar el comissari Villarejo o accedir a la documentació decomissada al seu domicili relacionada amb el cas. ‘Encara avui no tenim resposta’, es plany. Cinc anys després, a Andorra pocs discuteixen que el cas Pujol i les clavegueres de l’estat espanyol hi han fet víctimes. Falta esclarir si també hi han tingut col·laboradors. I, sobretot, com va gestionar la banca andorrana aquella ‘deixa’ de l’avi Florenci Pujol.

Summary: Andorra, cinc anys després del cas Pujol


La multinacional Amazon ha anunciat que obrirà el seu setè centre a Catalunya, concretament a Barberà del Vallès, que donarà feina a 230 persones en els pròxims tres anys. Es tracta d’una planta d’última generació i el primer d’Europa que disposarà de la tecnologia Pegasus, un sistema de gestió individual de les comandes a través d’una cinta transportadora i que col·loquen el paquet a través d’un camp robotitzat a la rampa adequada en funció del seu destí. Les noves instal·lacions tindran una superfície útil de més de 28.000 metres quadrats, equivalent a quatre camps de futbol, i gestionaran els paquets rebuts des dels centres logístics d’Amazon abans de ser traslladats a les estacions logístiques, on són recollits pels repartidors. Segons la multinacional, la planta aprofita la tecnologia de les plantes d’emmagatzematge d’Amazon Robotics ja utilitzades en altres centres, on s’utilitzen robots. En aquest cas, en lloc de moure en grans estanteries les unitats robòtiques gestionen els paquets de manera individual. El director de Centres de Distribució a la Unió Europea, Dennis Oates, ha explicat que l’empresa formaran els treballadors en el camp dels robots i en l’especialització del control de fluxos de mercaderies. ‘Estem molt emocionats de veure que els nostres centres són cada vegada més sofisticats a mesura que la tecnologia d’Amazon Robotics evoluciona’, ha comentat. Per la seva banda, el batlle de Barberà del Vallès, Xavier Garcés, ha assenyalat que la instal·lació de la nova planta suposa un ‘valor afegit’ i que ‘denota confiança en la situació estratègica del nostre municipi, la generació de treballs estables i de qualitat’.

Summary: Amazon obrirà un nou centre de distribució a Barberà del Vallès


Fa relativament poc temps que l’hamburguesa és popular a casa nostra. Al segle XX, encara es cuinava el bistec rus, una mena de mandonguilla gegant aixafada. Això de passar per la planxa una peça de carn picada queda molt lluny de la cuina catalana, tot i que si la carn és bona, també és un plat exquisit, però no té la melositat del bistec rus: una bola de textura esponjosa i crosta cruixent. El bistec rus no té un origen clar, però sembla que està relacionat amb la història de l’steak tàrtar. Al Renaixement, la bola de carn crua trossejada que conservaven afegint-hi sal va arribar de l’Àsia als països eslaus i es va convertir en una bola passada per la paella, segurament perquè la carn cuita es conservava molt millor. Dels països eslaus, aquest bistec que van anomenar rus, va passar a Alemanya i els ciutadans que partien del port d’Hamburg per anar al nou continent van exportar aquest plat a Amèrica i es va convertir en la carn dels hamburguesos. Al nostre país, el bistec rus va arrelar i va ser un plat exquisit de la nostra gastronomia. Propietats de la carn Sovint, s’utilitza el terme carn per a designar la carn de vedella, però podem menjar carn de moltes menes: de porc, de pollastre, de conill, de vedella o de bou. La carn, sigui quina sigui, ens aporta proteïnes d’alt valor biològic perquè conté tots els aminoàcids, inclosos els essencials, en la quantitat necessària. Aquests aminoàcids faran que el nostre organisme pugui formar les seves proteïnes. És així com es compleix la dita: la carn fa carn. A més, també ens aporta vitamines del grup B, sobretot la vitamina B3 i la B12, i minerals indispensables com el ferro, el fòsfor, el potassi, el sofre i el zinc. Precisament perquè conté fòsfor i, en canvi, no conté calci, un excés de carn a la dieta pot tenir un efecte descalcificador dels ossos, però només si parlem d’una ingesta exagerada. Carns vermelles Són les carns que, en cru, tenen un color rosat o vermellós. Aquest color els el dóna la mioglobina, una proteïna muscular que conté ferro, la qual cosa fa que les carns vermelles aportin una bona quantitat d’aquest mineral a la dieta, fet que s’anomena ‘ferro hemo’ (que forma hemoglobina). En la seva composició, hi ha un contingut més elevat de greixos i, sobretot, de greixos saturats i de colesterol. Són carns vermelles: —la de vedella, vaca i bou —la de cavall —la del xai adult —algunes parts del porc (carn magra, cansalada…) —l’ànec —els embotits Carns blanques La seva carn no és rosada perquè no conté mioglobina i, per tant, no és tan rica en ferro. Per la seva composició, el contingut de greixos totals, de greixos saturats i de colesterol és més baix que el de les carns vermelles. Són carns blanques: —la carn de pollastre i la de gall dindi —-a carn de conill —el garrinet —el xai jove Quan compreu carn picada a la carnisseria podeu triar el tall que més us agradi i podeu demanar consell a la carnissera segons el plat que hàgiu de cuinar. El bistec rus es pot fer amb talls del porc o de la vedella, baixos en greix. Podeu utilitzar només un tipus de carn o fer-ne una barreja de les dues. També podeu demanar a la carnissera que us desossi peces de pollastre o gall dindi per trinxar-les. La carn d’au no és tan melosa com les altres, però com que el bistec es fa barrejant-la amb altres ingredients, també pot quedar bé. Heu de tenir en compte que la carn picada al moment s’ha de cuinar el mateix dia que es compra. Si feu servir la carn picada envasada, busqueu-la de bona qualitat, que no sigui greixosa (es veuen més trossets de color blanc) i que tingui bon aspecte. Com que està envasada al buit i porta conservants, no cal que la cuineu immediatament. Recepta Ingredients (per a 2 persones) 200 g de carn picada (100 g per persona): la carn pot ser de porc, pot ser una barreja de porc i vedella o pot ser de pollastre 40 g de ceba 1 ou sencer 10 g de farina de galeta maizena per a enfarinar unes fulles de julivert oli de gira-sol Preparació Talleu i trinxeu la ceba en talls petits. Netegeu i trinxeu el julivert. En un bol gran, hi poseu l’ou amb un polsim de sal i el bateu. Poseu la ceba i el julivert al bol i ho barregeu bé. Aneu posant la farina de galeta a la barreja de l’ou batut perquè es vagi lligant, però vigilant que no quedi una barreja espessa. Afegiu-hi la carn picada, la saleu i si us agrada hi poseu una mica de pebre. Remeneu la carn picada amb la ceba i l’ou. Si la barreja és massa densa, podeu batre un altre ou a part i afegir-ne la quantitat que calgui. Si la barreja és massa líquida, hi podeu posar una mica més de farina de galeta. En un plat a part, hi poseu farina de blat de moro (Maizena). Enfarineu-vos les mans i, amb una cullera gran, agafeu una bona quantitat de carn picada i la passeu per la farina del plat amb l’ajuda d’una cullera neta i dels dits enfarinats. La barreja és molt enganxosa i va bé ajudar-se d’una cullera. En una paella de diàmetre petit (20cm), hi poseu força oli de gira-sol, ben bé l’alçada de dos dits. Quan l’oli sigui calent, però que no fumegi, agafeu la bola de carn amb les mans ben enfarinades i n’expulseu la farina. La bola no ha de ser rodona, sinó que ha de tenir la forma d’una hamburguesa més gruixuda i arrodonida. Deixeu que es vagi daurant d’un costat i, amb l’ajut de dues espàtules o forquilles, la gireu perquè es dauri de l’altre costat. Cal que es cogui bé de les dues bandes, perquè aquesta forma arrodonida gruixuda necessita temps perquè no quedi cru per dins. Suggeriments Com ja s’ha dit, la carn picada pot ser la que més us agradi: només de porc o només de vedella, una barreja d’aquestes dues o carn picada de pollastre. Demaneu i trieu la que més us agradi. Si no hi ha cap problema d’intolerància a la lactosa, es pot afegir una mica de llet per a amorosir la barreja i aconseguir el punt de gruix que es desitgi. És un segon plat que necessita un acompanyament que el refresqui, com ara tomàquet amanit, enciam, verdura saltada… Es pot servir amb una mica de salsa de tomàquet o maionesa, mostassa… Comentaris Proposo de fer servir l’oli de gira-sol perquè té un gust més suau i perquè deixa les peces arrebossades més cruixents, però també es pot fer servir oli d’oliva. És imprescindible que l’oli utilitzat sigui net. L’única manera de fregir i arrebossar bé un aliment és fer-ho amb una quantitat important d’oli quan ja ha agafat temperatura: en posar l’aliment, es fa una capa que segella la superfície i l’oli no penetra dins del producte. L’oli de fregir no servirà per tornar a cuinar i caldrà dur-lo a la deixalleria. Si es fa servir farina de galeta sense gluten, pot ser una recepta apta per a celíacs. És un plat deliciós si es menja acabat de fer, però a l’estiu també és molt bo si es menja fred. Si no es consumeix de seguida, és imprescindible que es guardi la carn picada a la nevera encara que estigui cuinada. Valoració nutricional Aquesta recepta, encara que és un plat amb un alt contingut de proteïna i sense glúcids, aporta moltes quilocalories. N’augmenta el valor calòric la quantitat de greixos, per això és molt important fregir bé l’aliment en oli abundant i calent, per tal que l’aliment no n’absorbeixi en excés. És un segon plat que deixa satisfet, per això cal combinar-lo amb un primer plat lleuger basat en verdures.

Summary: Receptes d’estiu: Bistec rus


El president de la Generalitat Quim Torra i el vice-president Pere Aragonès són reunits al Palau de la Generalitat per a parlar sobre la taula de negociació amb el govern espanyol, segons que han confirmat fonts de l’executiu a VilaWeb. Precisament avui, Torra ha enviat una carta al president espanyol, Pedro Sánchez, en què descarta que la primera reunió de la taula sigui dilluns per ‘motius personals d’agenda’ i proposa fins a cinc dates alternatives a partir de demà. Torra també li transmet el seu malestar pel fet que la Moncloa fes pública la proposta del 24 de febrer sense consensuar-ho amb presidència de la Generalitat. Per la seva banda, Aragonès va demanar ahir no entretenir-se amb ‘detalls’ i posar en marxa la taula entre governs. La figura del mediador continua separant Torra i Aragonès. De fet, en la proposta de continguts de la reunió que Torra ha fet arribar a Sánchez, apareix la proposta de mediació internacional com una de les ‘condicions favorables’ per a la negociació.

Summary: Torra i Aragonès es reuneixen al Palau de la Generalitat per parlar de la taula de diàleg


Aquest divendres, 11 de setembre, VilaWeb obre les seves portes als lectors. Durant tot el matí, de 10 a 2, es podrà visitar la redacció i conèixer com es fa el diari, en ocasió dels 20 anys de la seva posada en marxa. A les 11, 12 i 1 el director de VilaWeb Vicent Partal es trobarà amb els lectors que vulguin conèixer millor com funciona VilaWeb i els en farà l’explicació. També la Botiga de VilaWeb estarà oberta des de les deu del matí fins a les dues del migdia. Encara queden samarretes de la Via Catalana, que seran a la venda. Les úniques talles que ja estan esgotades són les de 7/8 anys i 9/11 anys i les M de dona. Tot al llarg de la Diada VilaWeb oferirà un gran desplegament informatiu, incloent-hi la retransmissió en directe de la manifestació, que podreu seguir des de la web i des dels dispositius mòbils. La redacció és situada al carrer Ferlandina 43 de Barcelona, al barri del Raval, molt a prop del MACBA i el CCCB.

Summary: Divendres 11, portes obertes a VilaWeb


Les institucions valencianes, encapçalades pel president de la Generalitat, Ximo Puig, el president de les corts, Enric Morera, i la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, van assistir ahir a la nit dels desens premis Ovidi Montllor, al Palau de la Música. La seva presència era molt més que una simple representació institucional: era la primera vegada que les màximes autoritats acudien al lliurament d’aquests premis dedicats a la música en la nostra llengua; i era, també, la primera vegada que aquesta cerimònia es feia al Palau de la Música, que durant anys ha vetat l’entrada de la música feta en català. Puig, Morera i Oltra van parlar amb VilaWeb d’aquesta ‘tornada a la normalitat democràtica’. En el reportatge en vídeo que us oferim, expliquen també quin paper ha de tenir a partir d’ara el govern en la promoció de la música valenciana, amb mesures concretes: l’obertura als artistes locals de contenidors culturals com el Palau de la Música, la presència dels artistes a la futura Ràdio Televisió Valenciana, etc.

Summary: La Generalitat, per primera volta al costat de la música valenciana


Un Salman Rushdie en forma, sòlid i cordial, es va presentar a la premsa ahir, hores abans de protagonitzar un acte al CCCB (Centre de Cultura Contemporània), sota el títol ‘L’era de l’estranyesa’. Rushdie va començar a respondre les preguntes dels periodistes amb sentit de l’humor, recordant l’última vegada que va passar per Barcelona, quan va assistir a un partit de la Champions al Camp Nou, a l’època Ronaldinho, i li van regalar una samarreta amb el número 10 però amb el seu nom. Després, en una faceta més essencial i que va ser el gruix de la seva intervenció, Rushdie va parlar de la seva darrera novel·la, ‘Dos anys, vuit mesos i vint-i-vuit nits’ (Proa), i de la necessitat de superar la tradició realista en literatura per poder afrontar els conflictes contemporanis. I va acabar la trobada de gairebé una hora amb un punt de disgust amb els periodistes, perquè diu que són els únics que li pregunten per la fàtua que va partir ara ja fa vint-i-set anys. Rushdie, simpàtic, va començar divertit: ‘Deixeu-me dir que estic content de tornar a ser a Barcelona. Ja fa uns quants anys, quan vaig venir, recordo que vaig anar al camp del Barça a veure un partit de Champions. Era l’època del Ronaldinho i després del partit em van regalar una samarreta de l’equip amb el número 10 i amb el meu nom. Si algun dia necessiteu un jugador amb el número deu, ja sabeu on trobar-me, però, és clar, ara que hi penso, el 10 el porta el Messi, oi? Per cert, aquell dia el Barça va guanyar contra el Werder Bremen.’ I feta aquesta entrada empàtica, a l’escriptor se li va demanar per la gènesi del seu darrer llibre, ‘Dos anys, vuit mesos i vint-i-vuit nits’, que Proa ha publicat en català. I va explicar: ‘Els llibres sovint m’arriben com un trencaclosques, en forma de fotografies, i en aquest estadi jo encara no sé com anirà el llibre. Amb aquest, hi havia moments que ho tenia molt clar, però no sabia com s’ajuntarien les peces. De fet, tenia la imatge d’un jardiner, el senyor Geronimo, que no tocava de peus a terra, i d’entrada vaig pensar que tota la novel·la giraria sobre aquest personatge. Però després tenia la història de la princesa jinn, Dúnia, a qui agradaven els humans i s’hi acostava. Ara, com havien d’encaixar aquests dos personatges? Encara no ho sabia. I encara hi havia una tercera cosa: volia veure què passava si agafava aquests contes fantàstics tradicionals i els utilitzava per narrar una història contemporània situada a Nova York. I volia reflectir un món esbojarrat, perquè s’hi ha anat tornant el món, cada vegada més esbojarrat.’ És una novel·la amb molt d’humor, però també tracta un tema difícil i polèmic, el fanatisme religiós. Són compatibles una cosa i l’altra? Davant d’aquesta pregunta, l’escriptor, hàbil amb les paraules, va respondre: ‘No és pas polèmic escriure sobre fanatisme, el que és polèmic és el fanatisme religiós. I la comèdia és una bona manera d’escriure sobre l’horror. Aleshores parlem de comèdia negra. Jo m’ho he passat molt bé i penso que és una novel·la divertida de llegir també. Al capdavall, un llibre ha d’estar al servei dels conflictes contemporanis, de les coses que passen avui i de la manera que passen. I només et puc dir que el llibre ha sortit així.’ Aquest títol, ‘Dos anys, vuit mesos i vint-i-vuit nits’, és un homenatge a ‘Les mil i una nits’, aquest clàssic de la literatura oriental i universal. Quina és la vostra història amb aquest clàssic? ‘Vaig néixer a l’Índia i vaig créixer amb aquestes històries, que eren reals i eren les que t’explicaven des de petit els pares. Després quan m’he fet gran m’he adonat que no és un text per a nens, que fins i tot hi ha històries filosòfiques, però a mi de sempre que m’ha fascinat. I estic molt content d’haver crescut envoltat d’aquest món literari tan ple de fantasia. Ara vivim en l’època del realisme, però com a fenomen el realisme és relativament recent. La major part de la literatura de tots els temps està construïda a partir de faules i de fantasia. L’objecte de la literatura és la veritat i no estic interessat a fer una literatura escapista per fugir de la realitat. Si no que la literatura ens ha de servir per tenir una visió del planeta i de com ens enfrontem a les coses. Aquest llibre s’inscriu en una tradició oposada a l’escapisme.’ Rushdie al llarg de la trobada aprofundirà en aquesta manera contemporània de narrar, que ja no es troba en l’arrel de la tradició realista. I ho va explicar així: ‘La tradició realista arriba al seu punt culminant al segle XIX, quan es produeix una mena de pacte entre l’escriptor i el lector sobre la realitat de la naturalesa. Lector i escriptor comparteixen la mateixa imatge del món. Ara, en canvi, vivim un món completament diferent i les narratives també canvien, són diferents, per aconseguir ocupar un mateix espai entre l’escriptor i el lector, que ja no tenen una mateixa visió del món. I això és el que ha minat la tradició realista. Perquè l’auge de la novel·la va coincidir amb l’auge de les nacions-estat, que es van poder descriure. Però ara hem de cercar noves formes de definir-nos. Moltes de les meves obres tracten de com poden unir-se diferents parts del món. Ja no hi ha caixes estanques, en el nostre món tot té efectes més enllà. I les novel·les han de solucionar això des d’un punt de vista formal, han de resoldre aquesta nova realitat.’ I en posa un exemple molt entenedor: ‘L’onze de setembre del 2001 a Nova York, amb l’atemptat de les Torres Bessones, lliga per sempre la història de Nova York amb la del món àrab. A partir d’aquell moment ja mai més no es podrà explicar Nova York sense tenir en compte el món àrab. Ja no es podrà explicar una cosa sense l’altra, tot i que hi ha una gran distància entre ambdues coses.’ I encara continua: ‘Aquest llibre conté moltes històries que conflueixen, ja sigui amb un resultat final positiu o negatiu. Perquè les narratives s’entrellacen, ja no hi ha una narrativa única que entra en conflicte.’ Aleshores apareixen Buñuel i Goya en el discurs de Rushdie: ‘El surrealisme de Buñuel ha tingut gran influència en mi. La meva literatura prové de la tradició de les històries d’orient i també del surrealisme europeu que encarnava Buñuel, on el món real es presenta d’una manera estranya per veure’l més clar.’ I Goya? D’aquest pintor es reprodueix l’obra ‘El sueño de la razón produce monstruos’, que és de la sèrie ‘Els Capritxos’, núm. 43. La llegenda sencera de l’aiguafort del Prado diu: ‘La fantasia abandonada per la raó produeix monstres impossibles: quan hi va junta, és la mare de les arts i l’origen de les seves meravelles.’ I va explicar Rushdie que d’aquesta peça deriva tot el text del llibre. ‘M’he passat moltes hores al Prado observant aquestes pintures plenes de sàtira i foscor, és una mostra brillant del comportament de l’ésser humà. I no només els Capritxos m’han inspirat de Goya, també retrats com ‘El gos’ i ‘Saturn devorant un fill’. L’esperit de Goya plana sobre el llibre.’ La trobada de Rushdie amb la premsa ha acabat amb cordialitat i bon humor, tot i que ha quedat una mica molest amb les últimes preguntes que se li han fet. La primera ha girat entorn la nova premi Nobel de Literatura, Svetlana Aleksiévitx, i sobre la idea d’etern candidat al Nobel que plana sobre la figura de Rushdie. Ha respost: ‘Que t’etiquetin com l’etern candidat al Nobel no és gaire divertit, tot i que a mi ja m’està bé no rebre’l, quan penso que hi ha tants autors extraordinaris que no l’han guanyat. Borges mateix tenia una frase molt bona sobre el tema. Deia que era un costum que no li donessin el Nobel. I en aquest sentit, ser la sala dels rebutjats ja m’està bé. I sobre Svetlana Aleksiévitx, no la conec però tinc moltes ganes de llegir un text extraordinari que ha escrit sobre després de l’accident de Chernobil. El Nobel també serveix per donar a conèixer grans autors poc coneguts. A mi em va permetre conèixer la poeta Wislawa Szymborska, per exemple.’ I la darrera i última pregunta recordava la condemna a mort que va dictar l’aiatol·là Khomeini contra ell, la fàtua, que el va convertir durant en un escriptor perseguit, que vivia amagat i portava guardaespatlles. Ha sentenciat: ‘Això que em va passar ho podríem comparar amb una malaltia que vaig patir fa vint-i-set anys i de la qual me’n vaig curar fa setze anys. Ja no la pateixo, no vaig amb guardaespatlles, faig una vida completament normal. I només em pregunten per això els periodistes. Potser aviat hauré de deixar de parlar amb els periodistes. O potser seran ells que deixaran de preguntar-me per això.’ Potser, com li va passar a la ciutat de Nova York, que ja no tornarà a ser la mateixa per sempre més des de l’atemptat del 2001, l’escriptor també ha quedat lligat per sempre més a la fàtua que va patir i que va trasbalsar el món sencer. Però en el cas de Nova York, a Rushdie el fet li serveix per parlar de contemporaneïtat, mentre que en el seu cas, tot i ser el mateix, prefereix l’oblit.

Summary: Salman Rushdie a Barcelona: ‘Una novel·la ha d’estar al servei dels conflictes contemporanis’