Fa una dècada que la figura de portaveu del parlament europeu és en mans d’un català, Jaume Duch (Barcelona, 1962). I del febrer del 2017 també és el director general de comunicació de l’eurocambra. És a dir, que ha tingut el control i la direcció de la comunicació institucional d’una de les institucions comunitàries principals durant els anys d’eclosió de l’independentisme a Catalunya i els de tensió màxima. Però Duch, tot i haver presumit alguna vegada de ser un portaveu neutral, cosa que ja forma part de la naturalesa del càrrec, ha aprofitat la seva posició privilegiada, de notorietat i d’home de referència d’una institució com el parlament europeu per maniobrar en favor de les seves preferències polítiques sobre l’independentisme o sobre la demanda d’un referèndum a Catalunya. I aquests interessos són els mateixos que els del govern espanyol i que els dels partits espanyols principals. Per reconèixer-li els favors prestats últimament, Duch va rebre el mes passat l’Orde d’Isabel la Catòlica, que concedeix Felipe VI. El darrer afer polèmic que ha esquitxat Duch ha estat la transcripció i traducció interessada que va fer el servei de traducció a l’espanyol de l’eurocambra (del qual depèn directament) d’un debat que hi va haver al comitè de peticions arran d’una denúncia contra la immersió lingüística a Catalunya. L’eurodiputat d’ERC Josep M. Terricabras es va enfilar fins al capdamunt quan va veure que la nota de premsa sobre el debat passava per malla els arguments en favor de la immersió que s’hi havien exposat. Aquest no ha estat l’únic incident d’un portaveu a qui li agrada fer gala de neutralitat política però que ha esdevingut un dels homes clau de l’ofensiva diplomàtica espanyola contra l’independentisme a les institucions europees. No és amb l’acció del maldestre González Pons o amb els estirabots de representants del cos consular espanyol a la UE o en diversos països on Espanya ha reeixit en aquest combat. És en la col·locació i en el control de càrrecs de perfil tecnòcrata i institucional tant en el parlament europeu com en la Comissió Europea, de personatges amb capacitat de decisió i influència en les accions i en els posicionaments d’aquestes institucions. Ho hem vist en el cas de la cúpula sota sospita de corrupció de la Comissió, amb la valenciana Clara Martínez Alberola en un paper destacat. I ho veiem en el cas de Jaume Duch, portaveu de l’eurocambra presidida ara per un dels principals aliats internacionals de Rajoy, l’italià Antonio Tajani, un altre assot europeu contra l’independentisme català. Tajani aviat no tindrà prou lloc a casa per a desar tots els premis que li ha anat atorgant Espanya aquests darrers mesos. Del primer moment, Tajani va fustigar l’independentisme, criticant-lo sempre que n’ha tingut l’oportunitat, avalant la repressió espanyola a Catalunya i boicotant-ne els intents d’explicar-se al parlament europeu. El 9 de maig vinent el rei espanyol Felipe VI li lliurarà el Premio Europeo Carlos V a proposta del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol; aquest mes d’abril ha estat guardonat amb el Premio Nueva Economía, que va rebre de la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría; i el dia de Sant Jordi l’entitat unionista Societat Civil Catalana li va atorgar, juntament amb Manuel Valls, el Premi al Seny, en un acte presidit també per Sáenz de Santamaría. I Duch? Ell també té premi, i dels lluents: l’Orde d’Isabel la Catòlica premia ‘aquells comportaments extraordinaris de caràcter civil, realitzats per espanyols i estrangers, que redunden en benefici de la nació o que contribueixen, de manera rellevant, a afavorir les relacions d’amistat i cooperació de la nació espanyola amb la resta de la comunitat internacional’. Aquesta és la definició més actualitzada, del 1998, d’una condecoració d’origen colonial que es va empescar Ferran VII per ‘recompensar la lleialtat a Espanya (…) en aquells serveis excepcionals fets en favor de la prosperitat dels territoris americans i ultramarins’. De serveis excepcionals, Duch n’ha fet. Quan tot just li acabaven de donar el guardó feia unes declaracions que no tenien pas res de neutrals felicitant-se pel fet que un debat organitzat al parlament europeu l’octubre proppassat sobre la independència de Catalunya ajudés a ‘aturar l’intent d’europeitzar el procés’. Un debat entre els grups a l’eurocambra organitzat de tal manera que els eurodiputats partidaris de la independència no tinguessin opció d’intervenir-hi. L’independentisme sempre ha estat una cosa que era incòmoda i que era preferible d’evitar en un començament i que calia combatre quan es va fer evident que tenia prou força social a Catalunya per a acabar-se imposant. Feia menys d’una setmana de la seva demostració de força més espectacular, la Via Catalana, i Duch era entrevistat a Catalunya Ràdio. Doncs bé, el portaveu del parlament europeu va decidir que contribuiria al discurs de l’amenaça de la sortida de la UE que aquells dies pregonaven els dirigents dels partits espanyols majoritaris. Les seves opinions personals es poden posar en context a la vista del seu passat polític. Ell va ser un dels líders de les joventuts de la UCD a Catalunya a final dels anys setanta, va ser candidat pel partit d’Adolfo Suarez en les primeres eleccions autonòmiques, quan encara es feia dir Jaime i va arribar al parlament europeu treballant com a assistent d’una diputada d’Unió, Concepció Ferrer. Ací en teniu més informació: Jaume Duch, un portaveu que amenaça, amb un passat clarificador. ‘El tema no és a l’agenda de les institucions europees perquè ningú no pensa que un govern d’una part d’un territori europeu prengui decisions que trenquin la legalitat nacional i, per tant, de la UE’, deia Duch en una entrevista a La Vanguardia uns mesos abans de l’1-O. Passada la tardor republicana, aquell ‘govern d’una part d’un territori’ ha estat destituït de manera il·legítima amb un ús abusiu de la constitució espanyola. Aquest trencament de la legalitat que ha estat aquesta aplicació concreta del 155, el neutral portaveu de l’eurocambra no l’ha qüestionada. Un portaveu que ja porta, orgullós, la distinció d’Isabel la Catòlica.

Summary: Jaume Duch, un peó al servei d’Espanya per a aturar l’independentisme a l’Eurocambra


La CUP i Catalunya Sí que es Pot s’han disputat un electorat semblant a les eleccions. La CUP venia d’haver obtingut el 2012 126.435 vots, un 3,48%. ICV-EUiA en tenia 359.705, un 9,9%. El resultat del 27-S ha deixat la CUP i Catalunya Sí que es Pot en un nivell de vot semblant, amb la CUP amb 336.375 i CSQEP amb 366.594. En el mapa que us oferim en aquest article hem presentat amb colors diferenciats on ha guanyat la CUP a CSQEP i viceversa, en totes les seccions censals de tots els municipis de Catalunya. I el primer cop d’ull aporta la primera conclusió, que és que aproximadament allà on les forces independentistes van superar el 50% dels vots la CUP s’imposa a la coalició d’ICV-EUiA i Podem. D’aquesta manera, a la gran majoria de comarques interiors de Catalunya la CUP s’imposa; de fet, és la formació que ha estat segona força en més municipis, en 426. En canvi, Catalunya Sí que es Pot s’imposa a la CUP sobretot en municipis de l’àrea metropolitana, i concretament en barris perifèrics de ciutats grans, com ara Terrassa, Sabadell, Badalona o Barcelona mateix, on els barris més cèntrics és on guanya l’independentisme i també on la CUP supera CSQEP. Comparem-ho amb el mapa interactiu que us vam oferir dels llocs on guanya l’independentisme i on perd. Per exemple, a Santa Coloma de Gramenet l’unionisme s’imposa a tots els barris i a totes les seccions censals, tret d’una, la secció 1 del districte 1, és a dir, als carrers del voltant de l’ajuntament, a la plaça de la Vila. També és aquest l’únic lloc de la ciutat on la CUP ha superat CSQEP. Comproveu vosaltres mateixos més exemples en aquest mapa:

Summary: El mapa de la pugna electoral entre la CUP i Catalunya Sí que es Pot


‘La cuina catalana de l’edat mitjana va gaudir d’un important reconeixement internacional entre els paladars delicats i sofisticats’, diu Joan Santanach. ‘Disposem de diverses notícies i testimonis que ho confirmen. I, sobretot, hem conservat un nombre sorprenentment elevat, tenint en compte la demografia, de receptaris que transmeten aquesta cuina destinada a la noblesa i a les classes benestants.’ Dins la sèrie ‘Literatures amb sentits’, sessions literàries i vinícoles que se celebren cada mes al centre d’art Can Manyé d’Alella, fa poques setmanes vam dedicar una sessió als receptaris antics de la cuina catalana, de la mà del filòleg i professor de literatura catalana medieval per la Universitat de Barcelona Joan Santanach. Especialista en el Llibre de Sent Soví, en va ser el curador de l’edició de Barcino del 2007 i es va basar en l’únic manuscrit que se’n conserva, copiat el segle XV i actualment ubicat a la Biblioteca Històrica Universitària de València. Santanach també ha estudiat el Llibre de coc, del Mestre Robert, a partir de l’edició més antiga que es conserva, que data del 1520. Actualment en prepara una nova edició. Ha editat més llibres de cuina antics, com el Llibre d’aparellar de menjar i el Llibre de totes maneres de confits. És membre del comitè científic de la col·lecció ‘7 Portes de receptaris històrics de cuina catalana’, que publica Barcino i el Restaurant 7 Portes. Precisament la setmana que ve apareixerà el tercer volum d’aquesta col·lecció, Llibre de totes maneres de potatges. El paó a l’ast amb les plomes de la cua desplegades Joan Santanch va començar la seva xerrada amb una història que Ramon Llull explica al llibre d’Evast e Blaquerna: ‘Diu que Blaquerna és un jove que vol ser ermità i fa un viatge pel bosc fins que arriba en un monestir, on entra en contacte amb un convent de frares. Allà coneix en Narpan, que és un fals penitent (perquè es lleva a l’hora que vol, menja el que li ve de gust, dorm en un llit còmode, procura no tenir fred…). Blaquerna decideix de fer de servidor de Narpan per tal de guiar-lo. I durant una setmana fa cas a tot el que li demana aquest fals penitent per conèixer-ne els hàbits. Un dia Narpan li diu: “Vés al galliner i prepara’m una oca per dinar.” Blaquerna se’n va al galliner i veu que hi ha entrat una guineu. Mata la guineu, en reserva la cua, no la crema, i cou a l’ast la bèstia. Li presenta la guineu a l’ast amb la cua penjant, en comptes de l’oca. A Narpan li agafen basques i aquell dia és incapaç de menjar res més.’ El filòleg va centrar l’atenció en aquest plat, que Blaquerna serveix amb la cua, ‘perquè Llull, el que fa en aquest episodi, és criticar tota una tradició gastronòmica lligada a les classes benestants que hem documentat en els receptaris medievals sobre els quals tractem avui. I d’això no ens n’havíem adonat fins que no hem estudiat a fons aquests receptaris.’ Continua Joan Santanach: ‘Hem vist que tenim una tradició culinària d’una riquesa descomunal. En català hem conservat quatre receptaris de cuina medievals que recullen tota mena de plats. Són receptaris miscel·lanis. Són: Llibre de Sent Soví de mitjan segle XIV; Llibre d’aparellar de menjar, de la segona meitat del segle XIV; Llibre de totes maneres de potatges, del segle XV; i Llibre del coc, de Mestre Robert, anterior al 1491.’ El Llibre de Sent Soví són setanta-dues receptes i la resta de receptaris superen les dues-centes. N’hi ha una part de repetides. Els tres primers receptaris tenen vinculacions textuals entre ells. Quan algú va escriure el Llibre d’aparellar de menjar va agafar una còpia del Llibre de Sent Soví i en va aprofitar unes quantes receptes. El mateix va passar amb el Llibre de totes maneres de potatges. I aquest i l’anterior també tenen altres fonts compartides que no són del Sent Soví. I enllaçant amb la història de Ramon Llull que explicàvem, el plat que obre el Llibre de Sent Soví, que és un plat de prestigi que es vol que sigui una forma de cridar l’atenció del lector, és un paó amb les plomes de la cua sense cremar. Se servia amb la cua oberta, d’una forma molt teatral. De vegades també s’hi manté el coll i fins i tot les ales. És clar, cal tenir unes certes habilitats per coure un paó a l’ast i que no se’t socarrimin les ales. Aquesta recepta també obre el Llibre de totes maneres de potatges i es troba en el Llibre d’aparellar de menjar. I en el Llibre del coc no hi és pròpiament, però si que s’hi troben alguns consells per acabar d’elaborar correctament aquest plat. Entre les notícies que tenim d’aquest plat n’hi ha una de gran pedigrí. D’acord amb el dietari del capellà d’Alfons el Magnànim (som a la segona meitat del segle XV), Roderic de Borja va fer un sopar especialment sumptuós: “Vengueren set coperes grans ab gingebre verd ; après vengueren set plats ab dos pagos , cascú ab lo coll e coes, e moltes perdius en cascun plat ab penons , ab senyal de Borja, e los pagos, les corones daorades. Après vengueren quatre plats, que cascun plat aportaven quatre hòmens, on havia capons, gallines, polles, oques, ànedes, fotges, coloms, vedella, cabrits e altres viandes premsades, e cansalada; e a cascuna vianda sa salsa preciosa. E totes les viandes venien a les grans maneres de sons e trompetes. Enaprès vengueren dos plats ab gran verdesca , e un pago en cascun plat, enmig de la verdesca, ab los colls, ales o coes, e per la boca llançaven aigua almescada ; a los trinxants  alçaven l’ala e tallaven, e l’aigua preciosa, tostemps eixir per la boca dels pagos. Aprés vengué lo menjar blanc e premsades, ab abundància de sucre. Enaprés vengueren los grans plats de diverses maneres de confits. Dels vins, crec que eren preciosos.” La riquesa de les salses Aquest testimoni ens fa veure fins a quin punt aquest plat era important i destacava en la cuina medieval. Però també ens explica altres coses interessants, com el tema de les salses: a l’Edat Mitjana se servia la carn a l’ast i a banda es preparaven les salses. Els comensals tastaven la carn sucant-la en les diverses salses. Són salses variadíssimes i delicadíssimes. En aquests receptaris veiem que els menjars no eren bàrbars sinó molt refinats. Per fer les salses s’usen moltes espècies, que no solen ser picants. L’ús de diverses espècies en un mateix plat ajudava a compensar les fortors o picors de les carns. Eren salses extraordinàriament delicades, de gust molt compensat. La tradició culinària catalana ha marcat en dos moments tendència internacional. Un, recent, ha estat durant el traspàs del segle XX al segle XXI, i l’altre és a l’Edat Mitjana. Tenim receptaris en altres llengües, en italià, en llatí, que fan plats a la catalana. I ho diuen així, ‘a la catalana’, com a element de prestigi. La cuina que apareix en aquests receptaris és molt elaborada, molt cara i molt delicada. És una cuina per a gastrònoms i per a gent com Roderic de Borja, que disposa de diners per pagar-se aquesta cuina i impressionar als seus comensals amb aquesta mostra de sumptuositat i de luxe. Més enllà dels receptaris miscel·lanis, també se’n conserven tres de cuina de contingut més específic, receptes dolces: Llibre de totes maneres de confits, del segle XV; Recepta de la bona composta, de finals del segle XV; i Receptes de confits del Tresor dels pobres, del 1392. Els confits tenien usos mèdics, però també eren llepolies molt valorades. Al Tirant lo Blanc, Carmesina no para de menjar confits. I en aquest cas concret, els confits són fruita confitada. Tenim, doncs, set receptaris en català a l’Edat Mitjana. Per entendre’n la importància, i sense voler presumir, en castellà no n’hi ha cap. I el primer que tenen és una traducció del Llibre del coc. Llibre del coc, de Mestre Robert. Qui eren els autors dels receptaris? Els manuscrits d’aquests receptaris de cuina medieval són fets per copistes professionals, que escrivien les receptes i deixaven espais en blanc, perquè després un rubricador fes les caplletres i les miniatures que correspongués. Una curiositat: el Llibre d’aparellar de menjar va quedar inacabat. No sabem què li va passar al copista, però es va aturar a la 279a recepta, a mitja frase, i no hi ha cap caplletra dibuixada. En canvi, el manuscrit que ens ha arribat del Llibre de Sent Soví sí que conté caplletres. També el Llibre del coc, que conté un gravat on apareix el rei i un servent que li serveix el vi i al costat el cuiner. Són manuscrits que només podien pagar gent amb diners. Per tant, els usuaris d’aquesta cuina eren nobles, burgesos de l’oligarquia i grans clergues. I no era una cuina de cada dia. Però qui va escriure aquests receptaris? Els va escriure un burgès? Tenim constància d’alguns autors de llibres tècnics. Però quan comencem a llegir aquests receptaris ens adonem que en origen aquests textos eren a la cuina. Segur que qui va escriure el primer redactat de les receptes era un cuiner o eren diversos cuiners. Perquè són receptes plenes de sobreentesos, buides d’indicacions que aquells que no sabien cuinar no podrien seguir. En els receptaris medievals pràcticament mai no hi ha la llista d’ingredients. No hi ha indicacions de temps, de quantitats, ni del tipus de foc que ha de tenir la cocció. En origen, aquests textos són lligats a la pràctica culinària, als fogons: els va escriure algú que volia recordar determinats procediments o els volia transmetre a algú altre. Són textos que ajuden a recordar determinades elaboracions. Per això avui en dia ens costa d’interpretar què diuen, quanta estona s’han de coure, en quines quantitats, quin n’és el resultat final (més líquid, més pastós, més cuit, més cru…). El gust medieval, no sabem ben bé quin era, però això ja és un altre tema. El Llibre del coc és l’únic llibre del qual coneixem el nom de l’autor, els altres receptaris són anònims. S’atribueix a un tal Mestre Robert, cuiner del serenissimo rei Ferran de Nàpols. Però no en tenim cap altre informació. No en sabem res. Només trobem que a les traduccions castellanes se li posa Mestre Robert de Nola, però no tenim cap evidència que hagués existit. També ens parla del cuiner el pròleg del Llibre de Sent Soví, quan diu: ‘Deveu saber que en aquest llibre ha escrit vuitanta-set menjars en quina manera se deuen aparellar ne quan no. Devets saber que lo dit llibre és feit per les escuders qui són estats ab los senyors grans, e ab los bons hòmens. Lo dit llibre fou escrit per tal que aquells qui no sabien les coses fer ne aparellar los bons menjars ne les bones viandes, perquè guardassen e llegissen lo dit llibre. Lo qual llibre és apellat de Sent Soví.’ ‘E féu-lo e el dictè un bon hom e fort bon coc, lo qual coc estava ab lo rei d’Anglaterra. E lococ lo féu ab consell d’en Pere Felip, escuder del dit senyor rei. E féu-lo en l’any de la incarnació de nostre Senyor que hem comptava mil e XXIIII. E los escuders de tpta la terra e els cocs, e los ministradors e servidors e sotsmesos a llurs senyors, qui tots ho lloaren e ho conformaren e ho aprovaren, que bon dictat era e verdader.’ Diu que és obra d’un cuiner que s’estava amb el rei d’Anglaterra, i un tal Pere Felip hauria aconsellat al cuiner que fes aquest llibre. Diu que era l’any 1024. D’entrada situa la redacció del llibre en unes coordenades d’espai temporals sorprenents. En aquella època a Anglaterra no hi havia ni els normands! I la cuina que reflecteix aquest receptari és feta d’ingredients mediterranis, res a veure amb el que es feia a Anglaterra. Què passa aquí? El que molts pensem és que això és una ficció, una historieta, que el que pretén és prestigiar el llibre. A l’Edat Mitjana, al segle XIV, la cort anglesa era una de que més anomenada tenia. El redactor del llibre cercava aquest prestigi amb el vincle amb aquelles terres. Aquest fragment del pròleg del Llibre de Sent Soví es torna a trobar en un altre receptari, Llibre de totes maneres de potatges, que aprofita trossos del Sent Soví. Però en canvia la data, perquè la deu trobar una errada segura i posa la de 1324. Hi apareix de forma molt subtil un tercer personatge, l’autor del llibre, perquè escriu el pròleg en primera persona. És habitual que els diferents receptaris copiïn entre ells, es corregeixen entre ells i que discuteixin entre ells. Ho fan de forma molt interessant. (I ho deixem aquí, tot i que en aquesta sessió Joan Santanach també va explicar i demostrar la relació entre tots quatre receptaris miscel·lanis, els canvis i solucions, de vegades diferents, que apareixen d’un receptari a l’altre, perquè cada compilador aportava solucions pròpies. I finalment el filòleg també va aportar informació sobre la genealogia textual d’aquests llibres de cuina a partir de les receptes del Sent Soví, que és el més antic dels receptaris medievals catalans que es conserven.)

Summary: Receptaris antics de cuina catalana, l’esplèndida cultura medieval que també es mostra als fogons


L’acte del 50è aniversari del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes ha estat marcat per l’empresonament del president d’Òmnium, Jordi Cuixart. Un manifest signat per tots els guardonats vius que han rebut aquest premi, amb l’excepció de Josep Maria Benet i Jornet, afectat per una malaltia, ha demanat tant el seu alliberament com el de la resta de presos polítics o exiliats ‘per les seves idees, pel seu civisme cultural, polític i social, sempre expressat pacíficament i democràticament’. El manifest destaca que la persecució penal contra la principal organització cultural de Catalunya és ‘una aberració democràtica intolerable a la societat europea’. La filla de Benet i Jornet, Carlota Benet, ha estat l’encarregada de llegir-lo. El vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, ha posat veu a una carta de Jordi Cuixart on es subratllava la relació històrica entre la defensa de la llengua i els drets civils. Cuixart ha dit que ‘Òmnium va néixer per salvar els mots i ara toca salvar les llibertats’. Cuixart diu a la carta que les llibertats ‘no ens les regalarà ningú i les haurem de guanyar cada dia’, recordant unes paraules de Joan Fuster. També s’adreça als Premis d’Honor dient que ‘no defallirem en defensar tot els que ens heu ensenyat; saber-vos al costat ens enforteix les conviccions. Tenim davant una causa col·lectiva contra els drets fonamentals i d’arreu que ens obliga a actuar. I recordant Pedrolo, ara que fa cent anys del seu naixement, “allò que no s’expressa no existeix”‘. Carlota Benet ha recordat que Cuixart porta més de 400 dies empresonat per exercir drets fonamentals com la llibertat d’expressió, de manifestació o autodeterminació i això és ‘un atemptat contra la promoció de la diversitat cultural i l’humanisme, que són els fonaments d’Europa’. La declaració amb motiu dels 50 Anys del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, l’han signat Josep Vallverdú, Josep Massot, Josep Maria Espinàs, Joan Francesc Mira, Feliu Formosa, Jaume Cabré, Raimon, Joan Veny, Maria-Antònia Oliver, Isabel-Clara Simó i Quim Monzó. Els guardonats vius han participat en un debat obert on s’han ratificat en el contingut de la declaració. Entre les diferents intervencions, el cantant de Xàtiva, Raimon, ha qualificat d’’injustícia i d’error polític’ l’empresonament i l’exili del procés.

Summary: Jordi Cuixart: ‘Òmnium va néixer per salvar els mots i ara toca salvar les llibertats’


Juliana Canet (Cardedeu, 1999) és una de les cares joves més conegudes de l’audiovisual del país i una de les primeres a fer-se un nom a la xarxa penjant contingut propi en català. Només té vint-i-un any i ja acumula 62.000 seguidors a Instagram, el seu territori original, i gairebé 20.000 a Twitter. També penja vídeos a YouTube, copresenta el programa ‘Adolescents iCat‘ de Catalunya Ràdio i col·labora en el ‘Tot es mou’ de TV3. I encara té temps d’estudiar filologia catalana. És nascuda per a la comunicació i l’espectacle, i ens explica que li ve de casa. Per a entendre fins a quin punt, només cal que cerqueu a Instagram ‘Operació Canet‘. Aquests dies durs de confinament, ella i els seus tres germans han organitzat una mena de paròdia del concurs ‘Operación Triunfo’, que ha hagut de cancel·lar l’emissió. S’han repartit cançons, les assagen, cadascun té un perfil de concursant a les xarxes i fins i tot tenen jurat per a la ‘gala’ d’aquest divendres: serà el grup de música Ginestà. És una bona metàfora de tot allò que ella representa i ha sabut dominar molt bé: un canvi de paradigma, de la televisió als mòbils. Ens trobem en un bar de Barcelona dies abans que tot es capgiri. Admet que li fa por la sobreexposició mediàtica i assegura que ja no té res més a dir a les entrevistes. No obstant això, és una fàbrica de donar titulars i parla de tot amb passió i de manera expressiva i còmica, sense acabar d’aclarir què va de debò i què no. Al cap d’uns quants dies ha canviat tot, i com que Canet torna a repuntar a les xarxes, hi tornem a parlar perquè ens expliqui com se sent. ‘Avui tinc una cita per Skype. Estic nerviosíssima, beurem vi.’ L’humor i el tarannà els manté intactes. —Us aclapara la quarantena? —No especialment. Només em posa trista perquè m’enyoro i per la incertesa. Quan sortirem d’aquí, quan tornaré a treballar? Si sabés que m’he de quedar cinc mesos a casa i sabés la data de sortida, aguantaria perfectament. Tinc una situació familiar superbona, cap mena de disputa. Hi ha moltes estones d’angoixa perquè vull sortir al carrer o tinc ganes de veure els meus amics, de fer vida al col·le, etc. Però mira, sóc a casa, vaig fent la meva vida, sóc amb els meus germans, surto a la terrassa a prendre el sol. Tampoc no em sembla tan dramàtic. —Si no fos prohibit, podríem passar-nos tranquil·lament quinze dies tancats a casa? —Sí, sí, completament. Jo crec que ens posa nerviosos no pas haver d’estar a casa, sinó no saber quan en podrem sortir. Pots estar-te quinze dies a casa sense sortir, sense voler. De fet, és força probable que ja m’hi hagi passat sis dies algun cop. No em sembla tan boig. Però saps que quan vulguis podràs sortir. —A part això, què és allò que us fa patir més del coronavirus? —No ho sé, sap greu que es mori la penya. No? I que jo sóc malalta de risc perquè sóc molt asmàtica. I tinc verdures podrides a la nevera, que quan torni serà un cristo. —Quan es va saber que s’ordenarien confinaments, vau agafar la maleta, us en vau anar a Cardedeu i ho vau retransmetre a les xarxes. I aquests dies hi ha una allau de memes i vídeos casolans. El coronavirus acabarà normalitzant això que feu de produir contingut audiovisual a casa? —Només amb sis dies tancats a casa ja s’ha vist. Mai a la història, com a consumidora d’internet, no havia vist tanta producció de coses que la gent fa a casa seva. A les xarxes és molt fort, la gent munta coses molt ben parides. I enmig del dramatisme terrorífic de tot plegat, estic molt contenta perquè hi ha molt contingut en català. En veig molt més. També en castellà, però és que és normal. Estem sobrepassats, cada vegada hi ha més estímuls nous a les xarxes, propostes. 'Ens posa nerviosos no pas haver d'estar a casa, sinó no saber quan en podrem sortir' —Això d’Operació Canet, com és que us ha sorgit la idea? —Nosaltres sempre fem un Operació Canet amb la meva família per Nadal, perquè som molts cosins i riem molt, i ara que érem tancats ho vam començar a fer entre els germans. Jo de tant en tant ho penjava en alguna història d’Instagram, tenia èxit, i vam dir: ‘Per què no fem un reality, amb els recursos que tinguem, i assagem cançons i portem convidats com a OT?’ És un joc. Totes les famílies se n’estan inventant. —No sé si tan a gran escala. —Perquè no tothom té les mateixes facilitats. Jo vaig dir: comencem Operació Canet, i de cop i volta tenim sis mil seguidors. I demanem a Oques Grasses de fer un directe compartit per Instagram i ens el fan. —Creieu que marcarà la nostra generació? O exagerem? —Encara que només siguin quinze dies, la marcarà. I com que seran més de quinze dies, encara la marcarà més. I tant. És una mica fort, però l’altre dia la meva àvia em deia: ‘Qui m’havia de dir a mi que viuria una altra guerra?’ És obvi que no es pot ni comparar. Però nosaltres som una generació molt privilegiada i no havíem viscut mai una situació tan extrema. Crec que ens marcarà moltíssim. Jo sóc una privilegiada perquè m’ho passo bé durant la quarantena. És de privilegiats, això. Tinc un terrat, puc prendre el sol. —Parlem de Juliana Canet. Vau començar a penjar vídeos a Instagram a setze anys, però teniu tota la vostra infància enregistrada. —Sí, els meus pares sempre m’han gravat. Tots dos són molt creatius. De part de mare, tothom ha fet Belles Arts i és superalternatiu. Això potencia la creativitat dels fills. Probablement, no seria on sóc si no hagués tingut una mare que quan jo deia ‘Ai! M’agrada la flauta travessera!’ no m’hagués comprat tot el material. Al mínim estímul creatiu ens comprava una paret de croma, uns focus… —Com ha influït en la vostra personalitat el fet de ser d’una vila com Cardedeu i no d’una ciutat gran? Sovint comenteu que odieu Barcelona… —Sóc una persona propera i sociable perquè sempre he estat en un entorn on m’he sentit segura, sense conèixer gaire gent nova. El meu tret de personalitat últimament era odiar Barcelona, però ara que ja fa més d’un any que hi visc  em va agradant… No m’agrada, però m’hi sento més còmoda, hi tinc els amics, ja no estic tan trista… Més que rebutjar Barcelona pel fet de ser Barcelona –que és un fàstic de ciutat, on tot va molt malament–, passava que no hi tenia arrelament sentimental. Ara que començo a tenir-hi vincles emocionals em cau millor la ciutat. —Sou dels pocs referents joves en català a internet. Teniu por que això us cremi? —Sí! Sí, sí, és clar. Per això he dit ‘Va, Juli, tia. Fas una entrevista a la setmana i això és una bestiesa. Calma.’ Primer que no tinc tantes coses a dir, després que al final me n’afartaré i deixaré passar una oportunitat d’or. I tres, que el públic s’afartarà de mi… No vull ser la nova Rahola. Vull intentar no sortir a tot arreu… Com que hi ha tan poca gent jove fent coses en català, sóc l’única noia amb certa repercussió en aquest sentit. —La clau del vostre èxit és el català? —Jo crec que sí. Potser si hagués aterrat en un mercat a internet amb 26.000 persones fent coses en català ho hauria rebentat, no se sap mai, però és obvi que si el mercat és completament desert i apareix algú… Quan vaig començar a fer vídeos en català només en feia Leopolda Olda, amb 10.000 seguidors. Si només hi ha un formatge al súper compres aquell formatge. La gent ha hagut d’empassar-se’m… 'No vull ser la nova Rahola' —Actualment, com veieu l’estat del català a la xarxa? —Estem força igual que quan vaig començar. Crec que estem fatal, fatal, fatal amb el tema de la llengua a internet. Si en tres anys només una sola dona ha tingut una mica de repercussió és que no n’hi ha tantes que facin vídeos. Sumant nois i noies potser som deu que fem vídeos en català, molt poca gent amb relació als parlants. Dels youtubers espanyols que més triomfen, com a mínim vint són catalans i han escollit el castellà. Això és també preocupant… —Hi ha cap solució? —Es poden fer coses, però anem molt tard. La Corporació ja fa temps que havia d’haver invertit en això. Ara ho comença a fer, però som al 2020… Ja hi ha youtubers que ho peten des de fa deu anys. Jo estic superdesanimada. Penso que el català morirà i els meus nens parlaran castellà… O faran els vídeos en anglès. —El fet de fer vídeos en català us ha obert moltes portes. Per què ningú no veu aquestes possibilitats d’èxit? —Som microinfluencers. Igual que la gent que només té 20.000 seguidors, però ho peta molt perquè només parla de bicis. Nosaltres igual amb el català. Qui farà publicitat del Carnet Jove? Dulceida? No. Hi ha negoci, però no hi ha referents. Com que als pocs referents ens han donat feina als mitjans, cada vegada ens desmarquem més d’internet. No som influencers ni youtubers. No som un Rubius. Som persones que hem començat a les xarxes i de cop hem fet el salt. 'Penso que el català morirà i els meus nens parlaran castellà...' —Heu estat criticada pel vostre català. Sentiu cap mena de pressió per parlar català correcte a internet? —Depèn del dia. El meu pare és molt Virgili i em fot bronca si dic ‘bueno’. És cert que seria capaç de parlar el català correctament, no fugir de la meva naturalitat i tenir certa gràcia. Hi ha dies que penso ‘Visca el català correcte, parlaré com Pompeu Fabra!’, però la major part de dies penso el contrari. Tinc ganes de parlar encara pitjor! Escriure ‘txungu’ i dir ‘txungu’, amb u final. —Per les crítiques? —Perquè sóc una orgullosa… Penses que parlo malament el català? Doncs toma! Són molt pesats… Estic farta. El primer pas és que la gent parli català, perquè si els joves no el parlen, anem malament. Primer que el parlin, encara que sigui un català de merda. A partir d’aquí s’acabaran interessant per l’ortografia i el català correcte de manera natural. —A banda de fer continguts en català, feu continguts acostats als joves catalans: parleu de la gespa de l’Autònoma, de Les tres bessones… Això també explicaria l’èxit? —Sí, però si t’ho sents tan proper és perquè és en català. Fent-ho en català puc tractar de temes amb què només poden empatitzar persones catalanes, com la gespa de la UAB. Si fes vídeos en castellà probablement no faria un vídeo sobre això perquè els meus hipotètics seguidors de Galícia o Sud-amèrica dirien ‘ok…’. En canvi, així puc parlar de Berga, de la Patum i de coses petites que són només nostres. No ho he fet mai d’una manera conscient, però el meu contingut és molt catalanot: Les tres bessones, la Patum, el Carnaval de Sitges… —Entre el contingut que senten de prop els catalans, parleu molt de Convergència. —Tothom a Catalunya, o com a mínim en el meu entorn, fa acudits i comentaris sobre la tieta convergent. —No teniu cap fixació amb Convergència, doncs. —Tots els catalans tenim una fixació amb Convergència, no? A Catalunya ser convergent és una etiqueta més. Igual que ser cani o hippy. Per a nosaltres, els convergents són una tribu urbana, no? No són ben bé pijos… Defineixen una tribu urbana que té unes característiques que no té cap altra. —Us en sentiu part? —No! No, no, no… Però sí que penso que en un país on durant molt de temps ha governat un partit n’hi ha certa influència. —Al vostre canal també divulgueu literatura. —Faig els vídeos en català perquè parlo en català i amb la literatura passa igual. Com que sempre he parlat de coses del meu dia a dia, si a escola m’explicaven Pere Calders, feia un vídeo sobre això. I per això funciona. Si tu intentes ficar amb calçador en un contingut random un autor perquè arribi als joves, no arribes enlloc. Les coses agraden quan es nota que les expliques de veritat i perquè t’apassionen. —També parodieu youtubers com Dulceida. Què en penseu, del contingut dels canals amb més èxit? —En faig paròdia perquè no m’interessa el que explica. Abans aquest tipus de continguts em semblaven superpatètics, però ara els respecto plenament. Necessito que hi hagi aquest contingut de beauty bloggers en català. Penso que les youtubers que més ho peten tenen un enfocament ideològic poc adequat, però també hi ha d’haver contingut de maquillatge a les xarxes. —De fet sempre reivindiqueu la cultura pop i programes com ‘Operación triunfo’. —M’encanta ‘OT’. Tant de bo tinguéssim ‘OT’ en català. Jo hi participaria, en un reality en català: ‘Supervivents’. Anem a Montserrat una setmana amb els famosos catalans de tota la vida, com en Gerard Quintana. És boníssim! Jo hi vaig. 'Tant de bo tinguéssim 'OT' en català' —Refuseu els culturetes… —A mi em semblen supermajos els ‘culturetes’, però són uns pesats. També és cultura la teleporqueria, i és important dominar-la, ser capaç de parlar d’Amaia Romero o de saber què ha passat amb Estefanía, per entendre l’entorn. És cultura i punt! No m’ho passo bé mirant ‘Gran Hermano VIP’, però sí que intento estar una mica informada, igual que intento informar-me del que fan al Lliure. El futbol també és cultura… —Però alguns programes es poden criticar des d’un punt de vista ètic: ‘La isla de las tentaciones’. —Hi estic en contra perquè és lleig el que fan, un programa amb gent que es fa banyes. I perquè es fa a Telecinco, que és una cadena en què hi va haver una violació gravada i no ha passat res. Però no estic en contra del reality només pel fet de ser-ho i perquè no sigui una cosa molt cultural. No crec que tingui sentit rebutjar els realities perquè sí, perquè són de rucs i de gent que vota el PSC. —Parlem de feminisme. Vau impulsar l’etiqueta #MatxisEI per a denunciar el masclisme en l’esquerra independentista. Hi va haver una allau de dones explicant el seu cas i fins i tot va dimitir el batlle d’Argentona. Com us sentiu després de tot plegat? —Alleugerida, perquè ha estat esgotador emocionalment, amb molt d’interès per part dels mitjans. He sentit que em carregaven a l’esquena una cosa que potser ni em tocava comentar a mi. De cop i volta, jo era la veu d’un munt de ties que explicaven històries gravíssimes. Ha estat una muntanya russa que no esperava, superangoixant. Al mateix temps estic molt contenta i penso que ha estat guai perquè s’ha demostrat que les queixes d’internet a vegades també poden arribar a algun lloc. La típica frase de ‘T’estàs queixant des del sofà’. Doncs amb les queixes des del teu puto sofà s’aconsegueixen coses! —Com va sorgir la idea? —En una conversa de broma amb les meves amigues en què vam comentar que quins tios, els homes de l’esquerra independentista. El que passa amb l’esquerra independentista és que no només suposa l’espai de militància, també l’espai social. El teu agressor pot ser el teu millor amic. Vaig rebre moltes crítiques que m’acusaven de fer boicot a l’esquerra independentista. Al final s’ha entès que només era una denúncia al fet que el masclisme és tan transversal que fins i tot hi ha agressions en un espai on suposadament t’has de sentir segura perquè un dels putos eixos principals és el feminisme. 'Amb les queixes des del teu puto sofà s'aconsegueixen coses!' —Com us vau fer feminista? —A pàrvuls hi havia uns nens que cada dia a l’hora del pati em feien baixar els pantalons i em miraven les calces. Al cap de tres anys ho vaig dir a la meva mare i ho va solucionar. Jo veia que hi havia coses que no funcionaven igual per a homes i dones, però no vaig posar-hi nom fins als dotze anys, llegint El diari lila de la Carlota, de Gemma Lienas. Vaig descobrir que això es deia feminisme i vaig dir ‘Sóc superfeminista!’ i volia pintar-me l’habitació de lila… —Dieu que teniu babyfever i que una de les coses que més desitgeu és ser mare. Tenint en compte la pressió social perquè les dones siguin mares, heu tingut cap contradicció en aquest terreny? —On és la contradicció entre ser feminista i voler tenir nadons? M’encantaria poder-me dedicar exclusivament a tenir nadons, netejar la cuina, fer-los els macarrons, anar-los a buscar… Està bé que aquesta sigui la meva aspiració a la vida i no crec que es contradigui gens amb el feminisme. El feminisme té una cosa molt dolenta moltes vegades, sobretot quan el comencem a conèixer, que és el rebuig de tot allò que ens han ensenyat que és femení. I això és misogínia interioritzada! Jo abraço tot el que s’ha dit que és femení i crec que és millor que allò que és masculí. El que és més feminista és ser capaç de desconstruir tot el que ens han ensenyat i que se suposa que és superpatriarcal i tot i així continuar apostant-hi. Ver esta publicación en Instagram ‘babyfieber’ Una publicación compartida de Juliana Canet (@julianacanet) el 27 Dic, 2019 a las 3:55 PST —Sou de l’anomenada generació 14-O. Com vau viure les protestes post-sentència? —Allò sí que va ser angoixant! Quina cosa més forta… El pitjor és que jo de veritat pensava que canviàvem el món. Sempre em passa, no n’aprenc… —Ho dieu per l’octubre de 2017? —Sí, en aquell moment militava al SEPC i ens pensàvem que era un abans i un després. I no. Durant les protestes estava molt emocionada perquè pensava que passaria alguna cosa. Amb molta ràbia, però molt esperançada. M’agradava molt el que veia. Estava molt in. —Vau anar a les barricades? —Sí, però no hi vaig anar a fer res, perquè sóc una cagada. Si veia que algú caminava una mica més de pressa del que és normal començava a córrer. No vull que em trenquin el nas… —Molta gent parlava de violència. Us va crear contradiccions? —Quina violència? No em va generar cap contradicció en absolut. —Ningú no esperava aquella reacció per part de nois de vint anys. —Potser no m’ho esperava, però tampoc no em va sorprendre perquè em va semblar molt lògic que passés. He anat cada any a manifestacions des del 2010 i veig que no ha servit de res… —Com us va marcar l’1-O? —Per a mi va ser una festa. Fins que ens van pegar… El 30 de setembre ja era allà a primera hora tocant la guitarra i passant-ho bé. Dormint al col·legi on es quedava el noi que m’agradava… Era el millor dia de la meva vida! Quan de cop van començar a pegar va fer més cosa. Va ser el moment d’adonar-nos que no només no servien de res les manifestacions i ningú no ens escoltava, sinó que a la mínima que ens movíem la resposta era la violència. Ara estic resignada. Potser realment ja no es pot fer res més i hem de quedar-nos tranquils i ser espanyols per sempre. De ‘Bola de Drac’ als influenciadors: com la llengua ha canviat de referents Propostes audiovisuals en català per a passar el confinament amb nens

Summary: Juliana Canet: ‘Passar-s’ho bé durant una quarantena és de privilegiats’


El fins ara president de Bolívia Evo Morales ha anunciat que s’exilia a Mèxic, després d’haver hagut de renunciar al càrrec pel pronunciament de l’exèrcit en contra seu. En un piulet, ha explicat que marxa al país centre-americà agraït per l’oferta del govern d’Andrés Manuel López Obrador a donar-li asil polític. Morales ha dit que li dol abandonar el país per motius polítics, però que aviat podrà tornar ‘amb més força i energia’. Hermanas y hermanos, parto rumbo a México, agradecido por el desprendimiento del gobierno de ese pueblo hermano que nos brindó asilo para cuidar nuestra vida. Me duele abandonar el país por razones políticas, pero siempre estaré pendiente. Pronto volveré con más fuerza y energía. — Evo Morales Ayma (@evoespueblo) November 12, 2019 El govern mexicà ha fet pública una imatge de Morales a l’avió en rumb a Mèxic.

Summary: Evo Morales s’exilia a Mèxic pel cop d’estat a Bolívia


El compte enrere fins a la constitució del nou Parlament Europeu s’ha acabat, i hi ha tres dels 751 nous eurodiputats que avui no podran seure als seus escons. El Tribunal de Justícia de la Unió Europea, amb seu a Luxemburg, va desestimar ahir al vespre la petició de Carles Puigdemont i de Toni Comín perquè els permetessin de ser presents a la sessió constitutiva d’Estrasburg mentre aquest mateix tribunal no hagi resolt sobre el fons de la qüestió. Davant l’imponent edifici del Parlament Europeu hi haurà milers de manifestants que no podran rebre’ls a l’entrada tal com esperaven. Tanmateix, la protesta convocada avui (vegeu ací la guia de la manifestació a Estrasburg) s’aprofitarà per a denunciar els impediments perquè tant ells com Oriol Junqueras exerceixin els seus drets com a eurodiputats, tot i haver estat elegits amb els vots de més de dos milions de ciutadans europeus. Un jutge únic va decidir ahir de no concedir les mesures cautelars que demanaven en un recurs que havia estat admès a tràmit divendres. Aquest jutge ho argumentava, en resum, dient que no entenia que la llista d’eurodiputats proclamats que va publicar el BOE el 14 de juny proppassat, i en la qual hi havia tant Puigdemont i Comín com Junqueras, fos la llista definitiva d’eurodiputats que les autoritats espanyoles havien de traslladar al Parlament Europeu, i que sí que considera que ho era la llista del 17 de juny, enviada efectivament a la presidència de l’eurocambra, on no constaven els noms d’aquests tres eurodiputats. No hi eren perquè no van poder acudir a l’acte de promesa de la constitució espanyola al congrés. Sobre la qüestió de si això s’hauria pogut fer a distància, i no necessàriament a Madrid i de manera presencial, el jutge diu que han de determinar-ho les autoritats espanyoles, i que ja hi ha recursos presentats i la via interna no s’ha exhaurit pas. La decisió de denegar les mesures cautelars impedeix que avui siguin a Estrasburg, però no que puguin ser eurodiputats. Això, que és la qüestió de fons, ho haurà de decidir el Tribunal de Luxemburg mateix en un procediment en què intervindrà més d’un magistrat i en què s’hauran d’escoltar els arguments de les parts. És un procediment que pot allargar-se uns quants mesos. Aviat hi haurà una vista per a entrar a fons en la qüestió, segons que explicava Puigdemont mateix: Continuem! Era molt difícil que s'admetés a tràmit i encara més que es concedissin cautelars. Estem preparats per la vista que se celebrarà properament: la representació de milions de votants està en joc, i també, el futur de la UE com a espai de democràcia exemplar https://t.co/Rxfo1Darnr — Carles Puigdemont (@KRLS) July 1, 2019 L’advocat Gonzalo Boye explicava que ‘la via ràpida’ per a restablir els drets dels eurodiputats no havia funcionat i que ara es concentraven en el fons del cas per a poder tenir una resolució definitiva que fos favorable. Las medidas cautelares eran la forma más rápida de restaurar a los eurodiputados electos en sus derechos y ahora nos centraremos en el fondo del caso que, en definitiva, plantea cuestiones de fondo sobre el sentido democrático de la Unión Europea. — Gonzalo Boye (@boye_g) July 1, 2019 Mentrestant, el cas d’Oriol Junqueras arriba també al Tribunal de Luxemburg, just el mateix dia, però per una altra via, la de la qüestió pre-judicial que finalment ha accedit a formular el Tribunal Suprem espanyol sobre la seva immunitat com a eurodiputat. En aquest cas no hi ha cap calendari precís per a la resolució, però habitualment passen uns quants mesos. La primera pregunta que fan Manuel Marchena i la resta de magistrats de la sala del judici contra el procés és si la immunitat de Junqueras és vigent durant el període de sessions del Parlament Europeu, i com pot afectar-lo això en la seva situació judicial. La segona: en el cas que el Tribunal de Luxemburg fes una interpretació extensiva de la immunitat, el tribunal demana si Junqueras seria eurodiputat i tindria immunitat tot i no haver jurat la constitució espanyola –per a la qual cosa no van autoritzar-lo–; i la tercera, si el Suprem estaria obligat a alliberar Junqueras perquè pogués exercir com a eurodiputat. En aquest sentit, demana si la immunitat és un valor absolut o bé pot ponderar-se tenint en compte uns altres factors. Marchena fins i tot es permet en la interlocutòria d’argumentar que no vol deixar anar Junqueras perquè considera que marxaria de l’estat espanyol i que les euroordres ja s’ha vist que no han funcionat. És a dir, que el fracàs de la justícia espanyola amb les euroordres pesa en la decisió de mantenir-lo empresonat. És clar que tot plegat s’esdevé en un moment de caos absolut a Brussel·les, per la incapacitat de les grans famílies polítiques representades al Parlament Europeu de repartir-se els càrrecs més importants de la Unió. I entre aquests, a més de la presidència de la Comissió i del Consell Europeu, hi ha la presidència del parlament. Un principi d’acord entre els dirigents d’alguns dels estats membres més grans apuntava la possibilitat que fos el conservador alemany Manfred Weber qui substituís Antonio Tajani. Tajani ha estat un dels peons més determinants de l’estratègia espanyola a la Unió contra l’independentisme; gràcies a la seva posició privilegiada de president de l’eurocambra ha mogut els fils al dictat d’Espanya per posar traves als polítics independentistes, i va arribar a vetar-hi l’entrada de Puigdemont i Comín com a eurodiputats electes. Tajani ja no hi serà, i en principi demà al matí es votarà el seu successor. En principi, perquè la crisi entre els estats membres i els grans grups amenaça d’ajornar l’elecció sine die. La batalla judicial i política d’aquesta setmana entre Luxemburg i Estrasburg ja ha començat. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg: actes, horaris, transport…

Summary: L’eurocambra obre legislatura a Estrasburg sense Puigdemont, Comín ni Junqueras


“L’adolescència és el permís de la societat per combinar la maduresa física amb la irresponsabilitat psicològica”. Aquesta cita de Terri Apter, psicòloga i escriptora britànica, ens recorda aquells anys on tenim massa pressa per créixer. Els anys de les primeres vegades, el descobriment d’un món que ens era desconegut fins aleshores i mil i una aventures inoblidables. Joan Josep Tharrats, professor de Ciències de la Comunicació a la URL, guionista i llicenciat en Psicologia, creu que el desenvolupament personal durant aquesta etapa de la vida depèn de la personalitat de cadascú, tot i que és l’època de “trencar esquemes i canviar amb tot”. Parlar d’adolescència i ficció és parlar de la cultura juvenil, que engloba tota la producció mediàtica per a adolescents des del moment en què se’ls comença a veure com un nínxol de mercat. Neix després de la Segona Guerra Mundial, quan els mitjans comencen a crear programes per a un públic més jove. Més endavant, les sitcoms dels 60 i pel·lícules de ciència ficció com ara Jaws (Steven Spielberg, 1975) o Star Wars (George Lucas, 1977) són algunes de les produccions audiovisuals que han deixat petjada entre els joves. En l’àmbit espanyol, Verano Azul (TVE, 1981-1982) és considerat un dels precedents d’una llarga llista de sèries per a joves. “Recordo que la feien els dilluns i era la motivació principal per començar la setmana. L’endemà sempre la comentàvem amb els amics”, explica Albert Pibernat (23), que com molts altres joves de la seva edat, va seguir les històries d’un grup de joves de l’Escola Zurbarán (Madrid) a Física o Química (A3, 2008-2011). Amb l’espectacular avenç de la tecnologia, la multiplicació de cadenes televisives -i la conseqüent fragmentació d’audiències- i l’augment de la producció audiovisual; el món de l’entreteniment creix cada dia més. En aquest terreny, Tharrats creu que “l’entreteniment i el joc són bàsics” i que “l’espècie humana no hauria arribat fins aquí sense la capacitat lúdica”. El psicòleg afegeix que la majoria de produccions tracten els temes amb superficialitat i no aprofundeixen en res. Si ens fixem en el panorama adolescent, veurem que l’entreteniment pren encara més importància. És per això que Maria José Masanet, doctora en Comunicació Social a la UPF, considera que els joves poden trobar a les sèries informació “més útil que la que troben a casa o a l’escola, perquè es tracten temes difícils”. A més, afegeix que “són espais on poden tractar aquests temes sense la mirada adulta jutjant”. A Compañeros (A3, 1998-2002), per exemple, es parlava de l’embaràs adolescent o les malalties de transmissió sexual. Espais i temes Les teen series tenen, òbviament, un target adolescent i juvenil. Amb tendència cap al gènere dramàtic i duracions d’entre 40 i 60 minuts de mitjana, tracten temes clau en l’adolescència: cerca de la identitat, amistat, experiències sexuals i amoroses, etc. Entre les considerades de les millors de la història figuren Beverly Hills, 90210 (FOX, 1990-2000) o Dawson’s Creek (The WB, 1998-2000). A l’estudi ‘Fenómenos televisivos teenagers’, Virginia Guarinos, professora del Departament de Comunicació de la Universitat de Sevilla, assegura que “amor, aventura, paranormalitat i música semblen ser els quatre ingredients necessaris per arribar al públic adolescent”. Les ficcions adolescents ens expliquen les vides d’un grup de personatges que normalment es troben immersos en la seva època d’institut, plena de primeres experiències. Pel que fa al context on es desenvolupen les històries, les teen series giren al voltant de l’escola i la família d’un o diversos protagonistes. Això provoca que els espais més recurrents siguin les cases dels personatges i els instituts; tot i que podem trobar excepcions com El Internado (A3, 2007-2101), que transcorre en un internat enmig d’un bosc, o Polseres Vermelles (TV3, 2011-2013), que gira al voltant d’un hospital. La construcció de la identitat a través de la ficció Sonia Livingstone, directora del Departament de Mitjans de la London School of Economics and Political Science, va defensar ja l’any 1990 al seu llibre ‘Making Sense of Television’ que les sèries s’havien d’estudiar com a agents socialitzadors i transmissors de valors “en produir i reproduir coneixement social”. En la mateixa línia, Masanet apunta que els agents tradicionals com serien la família i l’escola “segueixen tenint importància, però els mitjans han ocupat un espai important”. El punt clau és el moment d’impàs i experimentació que viu l’adolescent. Masanet defensa que “les pantalles només tenen sentit quan una persona s’hi veu reflectida”, ja que el veritable poder de la ficció està en la relació que estableix amb el públic. Els seus personatges -que actuen com a models de conducta- són el principal vehicle per influir en l’audiència. Segons la teoria de la interacció parasocial de Livingstone, l’espectador no és un subjecte passiu, sinó que pren partit i interacciona amb els personatges. Les sèries de ficció són més propenses a influir en el pensament de les persones, ja que ens impliquen emotivament i creen debat. Alhora, la identificació amb els personatges fa que cada espectador hi reflecteixi en ells les seves emocions. Els adolescents, immersos en la cerca d’una identitat pròpia, hi veuen temes que els hi interessen i no troben enlloc més. D’aquesta manera, és fàcil que s’enganxin als estereotips, que en paraules de Masanet, “sempre estan allà perquè agraden i funcionen bé”. Com sosté Maddalena Fedele, investigadora postdoctoral a la URL, la funció de les teen series no és únicament la d’entretenir sinó que “també han d’oferir informació sobre el món i la societat: una funció social que no sempre es té en compte”. Les representacions mediàtiques que es fan dels joves, però, no són sempre del tot iguals: no només canvia l’estètica de generació a generació sinó també les trames. El primer capítol de Física o Química, s’inicia amb una relació sexual entre una professora i un alumne. Anteriorment, a Un paso adelante (A3, 2002-2005), també hi havia hagut un principi de flirteig entre alumne i professor però es frena a temps. Això mateix demostra que els canvis generacionals han suposat l’obertura cap a certs temes i que, per tant, les sèries de ficció també són un reflex dels canvis socials. Veiem que, segons Fedele, “la ficció és un reflex de la realitat al marge d’influir-la, però sí que existeix una influència recíproca”. És a dir, per una banda els productes mediàtics juvenils intenten reflectir la societat i la cultura juvenil però també produir-la i promoure els canvis. El paper de la indústria Fedele observa una clara diferència en els productes audiovisuals de la televisió pública i la comercial. Les sèries britàniques, segons Fedele, són l’excepció i l’exemple de compromís amb aquesta funció social. Skins (E4, 2007-2013), de producció anglesa, trenca amb els estereotips actuals i mostra l’elevada vida sexual dels adolescents, consum de drogues i una radiografia més àmplia de la diversitat social, racial i sexual. A Espanya el paper principal quant a sèries i produccions juvenils el té Antena 3, una televisió privada que, en paraules de Fedele, “poc li importa la idea de funció social i de seguir perpetuant estereotips”. Des del seu àmbit d’investigació, Fedele es dedica a demostrar que la majoria de sèries no estan complint correctament amb la seva funció. Per exemple, se segueixen perpetuant les relacions heteronormatives, on el rol masculí és “problemàtic però amb bon cor” i el rol femení és “intel·ligent però comprensiva, ho perdona tot”. Segons la investigadora, una possible solució passaria per incloure joves i adolescents al procés creatiu per tenir la funció de servei públic, tot i que es tracti d’un producte d’una empresa privada. I tu, quant en saps de sèries? Posa’t a prova!

Summary: L’adolescència a través de les teen series


El govern filipí i les guerrilles maoistes han iniciat avui a Oslo les converses de pau per intentar posar final a gairebé cinc dècades de conflicte en el qual han mort més de 40.000 persones. Les dues parts, que van acordar una treva durant el cap de setmana, s’han establint un front a una altra a la sala Nobel de l’hotel Holmenkollen Park, batejada pel Nobel de la Pau i amb fotos d’antics guardonats com el dalai-lama en els seus murs. ‘Aquest és un conflicte que ha estat durant massa temps’, ha sostingut el ministre d’Exteriors noruec, Boerge Brende, en la trobada, defensant que sembla que s’està generant un ‘impuls històric’ per acabar el conflicte. ‘Realment estic encreuant els dits’ perquè hi hagi progressos ha declarat a les parts, representada cadascuna per sis negociadors. Les converses facilitades per Noruega entre el govern i el Front Democràtic Nacional (FDN) van quedar blocades el 2012 per la negativa de l’executiu de l’època a alliberar líders comunistes empresonats des de feia dècades. Els dos bàndols van declarar una treva el cap de setmana per aplanar el camí per a les converses a Oslo, que es prolongaran durant una setmana. La setmana passada, Manila també va alliberar 17 líders de la guerrilla comunista capturats amb la finalitat que poguessin acudir a la cita de Noruega. El president filipí, Rodrigo Duterte, també havia declarat prèviament una treva unilateral amb el Nou Exèrcit del Poble (NPA, comunista) a final de juliol després que els rebels no responguessin a temps al termini donat pel govern per adoptar una mesura recíproca en aquest sentit. El NPA, que té 3.000 homes, és el braç armat del Partit Comunista i opera sobretot a l’est i el sud de les Filipines.

Summary: Arrenquen a Oslo les converses de pau entre el govern filipí i els rebels comunistes


Per les festes de Nadal i Reis, VilaWeb us ofereix una selecció especial de llibres protagonitzada pels editors. Els responsables de setanta-dos segells editorials recomanen tres llibres propis i un de la competència. Si cliqueu sobre el títol, anireu a parar a la seva pàgina i n’obtindreu la informació necessària. Us aportem més de dues-centes novetats en català que trobareu a les llibreries. Els segells editorials apareixen en ordre alfabètic. Deu obres de teatre per a veure o regalar aquest Nadal Entre els llibres recomanats de la competència, hi ha hagut molta varietat. Llibres del catàleg d’Angle Editorial han estat recomanats sis vegades i, entre aquests, el títol repetit dues vegades ha estat Els anys, d’Annie Ernaux, traduït per Valèria Gaillard. També els llibres d’Edicions de 1984 han estat recomanats sis vegades, entre els quals, Sis nits d’agost, de Jordi Lara, que s’ha repetit Tres vegades. Les mateixes que La capsa vermella, d’Antoni Campañà, publicat per Comanegra, volum que recull les fotografies que va fer aquest fotògraf durant la guerra del 1936-39 i que romanien inèdites. Finalment, es repeteixen recomanacions com Míster Folch, d’Adrià Pujol Cruells (Empúries); Canto jo i la muntanya balla, d’Irene Solà (Llibres Anagrama); Tardor, d’Ali Smith, en una traducció de Dolors Udina (Raig Verd); L’esperit del temps, de Martí Domínguez (Proa); L’erosió, d’Antoni Martí Monterde (Minúscula); Manual de desobediència civil, de Mark Engler i Paul Engler, traduït per Núria Parés (Saldonar); El nus la flor, d’Enric Casasses (Edicions Poncianes); i la Ilíada en les dues editorials que l’han publicat enguany: Adesiara i la Casa dels Clàssics. Índex d’editorials: ADESIRA ADiA AFERS ALREVÉS L’ALTRA AMSTERDAM ANAGRAMA ANGLE APOSTROPH ARA LLIBRES ARCÀDIA L’AVENÇ BASE BLACKIE BOOKS BRAU BROMERA ED. DEL BUC ED. DEL BULLENT LA CAMPANA CAPITAL BOOKS LA CASA DELS CLÀSSICS EL CEP I LA NANSA COLUMNA CLUB EDITOR COMANEGRA COSSETÀNIA LLIBRES DEL DELICTE LLIBRES DE LA DRASSANA ED. 62 ED. DE 1984 EMPÚRIES GRUP ENCICLOPÈDIA CATALANA EUMO FLÂNEUR FRAGMENTA EL GALL GODALL GREGAL LES HORES LABREU LLEONARD MUNTANER LLETRA IMPRESA LLIBRES DEL SEGLE MAI MÉS MALES HERBES MÉS LLIBRES METEORA MINÚSCULA NEOPÀTRIA ONADA PAGÈS PERIFÈRIC PERISCOPI EL PETIT EDITOR POL·LEN PÒRTIC PROA PUBLICACIONS DE L’ABADIA DE MONTSERRAT QUADERNS DE LA FONT DEL CARGOL QUID PRO QUO RAIG VERD :RATA_ ROSA DELS VENTS SALDONAR SEMBRA SIDILLÀ TIGRE DE PAPER TUSHITA VIBOP VIENA VITEL·LA VOLIANA Adesiara L’editor Jordi Raventós recomana: Homer, Ilíada. Traducció de Montserrat Ros. Émile Zola, La taverna. Traducció de Carles Llorach-Freixes. Johann Wolfgang von Goethe, Divan occidental-oriental. Traducció de Manuel Carbonell. I un de la competència… Jules Michelet, La bruixa. Traducció d’Anna Maria Corredor (Edicions de 1984). ADiA L’editor Pau Vadell recomana: Alda Merini, Balades no pagades. Traducció: Nora Albert. Eduard Sanahuja, Monòlits. Sandra Blanch, Era això. I un de la competència… Lucia Pietrelli, Lítica (Males Herbes). Afers L’editor Vicent Olmos recomana: Ferran Garcia-Oliver, Els murs fràgils dels calls. Jueus i jueves dels Països Catalans. Antoni Martí Monterde, Joan Fuster: la paraula assaig. Gustau Muñoz, La vida dels llibres. I un de la competència… Selina Todd, El poble. Ascensió i caiguda de la classe obrera britànica (1910-2010). Traducció de l’anglès de Rubén Luzón (Alfons el Magnànim). Alrevés L’editor Gregori Dolz recomana: Teresa Solana, Octubre. Isabel-Clara Simó, La sarbatana. Marie Vindy, Perdoneu les nostres culpes. Traducció de Maria Llopis. I un de la competència… Josep Lluís Micó, Química orgànica (Editorial Saldonar) L’Altra L’editora Eugènia Broggi recomana: Toni Sala, Persecució Vivian Gornick, Mirar-nos de cara. Traducció de Martí Sales Bernard MacLaverty, Vacances d’hivern. Traducció d’Anna Llisterri I un de la competència… Sylvia Plath, La campana de vidre. Traducció de Marta Pera Cucurell (Edicions del Periscopi) Amsterdam L’editor Joan Carles Girbés recomana: Agota Kristof. L’analfabeta. Màrius Serra. Jugar-s’hi la vida. Rafael Vallbona. Els bons dies. I un de la competència… Rosa Serrano, Les petjades del temps. Memòries (Balandra Edicions). Anagrama L’editora Isabel Obiols recomana: Jaume Sisa, Els llibres galàctics. Irene Solà, Canto jo i la muntanya balla. David Diop, Germans d’ànima. Traducció d’Anna Casassas. I un de la competència… Homer, Ilíada. Traducció de Pau Sabaté. Angle L’editora Rosa Rey recomana: Annie Ernaux, Els anys. Traducció de Valèria Gaillard. Philippe Lançon, L’esqueix de carn. Traducció de Joan Casas. Jaume Pons Alorda, Ciutat de Mal. I un de la competència… Itamar Orlev, Bandit. Traducció d’Eulàlia Sariola (Quaderns Crema). Apostroph L’editor Bernat Ruiz Domènech recomana: Santiago Vilanova, L’explosió de Capità Arenas. Edgar Illas, Pensar Barcelona. Ideologies d’una ciutat global. Traducció de Josep Miquel Sobrer. Alexandra Cuadrat, Andrea Jofre, Pep Prieto, Adrià Pujol, Contes de terror 3. I un de la competència… Karl Marx, El capital (Tigre de Paper). Ara Llibres L’editora Laura Rosel recomana: Més d’un autor, Tota la veritat. Stephen Fry, Mites. Raül Romeva. Des del banc dels acusats. I un de la competència… Montserrat Roig, Retrats paral·lels (Edicions 62). Arcàdia L’editor Antoni Munné recomana: Susan Sontag, Sobre la fotografia. Traducció d’Anna Llisterri. Giorgio Agamben, Arqueologia de la política. Traducció de Robert Garcia. Mireia Sallarès, Las Muertes Chiquitas. I un de la competència… Adrià Pujol Cruells, Míster Folch (Empúries). LAvenç L’editor Josep M. Muñoz recomana: Margarida Casacuberta, Víctor Català, l’escriptora emmascarada Gertrude Stein, Autobiografia d’Alice B. Toklas. Traducció d’Assumpta Camps Simona Skrabec, Torno del bosc amb les mans tenyides I un de la competència… Vivian Gornick, Mirar-nos de cara. Traducció de Martí Sales (L’Altra editorial) Base L’editor Santi Sobrequés recomana: Paul Preston, Un poble traït. Jaume Sobrequés i Callicó, Catalunya, un país modern. Cristian Martín, La Masia. Formant persones més enllà de l’esport. I un de la competència… Julian Barnes, L’única història (Angle editorial). Blackie Books L’editor Jan Martí recomana: Jason Stanley, Fatxa. Traducció de Lucía Giordano. Pam Smy, Thornhill, orfenat de noies. Traducció de Marina Espasa. Sempé, El taller de bicicletes. Traducció de Jordi Martin Lloret. Un de la competència: Irene Solà, Canto jo i la muntanya balla (Anagrama). Brau L’editor Jenar Fèlix recomana: Blai Manté, Canteu, canteu, ninetes. M. del Agua Cortés, El moble popular a Catalunya. Josep M. Panareda, Els arbres silvestres de Catalunya. I un de la competència… Tres poetes de Cadaqués (Clementina Arderiu, Rosa leveroni i Quima Jaume). Antologia a cura de Rosa Ardid i Caterina Riba (Llibres del segle). Bromera L’editor Gonçal López-Pampló recomana: Vicent Cucarella, Economia per a un futur sostenible. William Gibson, El miracle d’Anne Sullivan. Traducció de Tamar Aguilar. Marta Meneu-Borja, El senyal. I un de la competència… Irene Solà, Canto jo i la muntanya balla (Anagrama). Edicions del Buc Els editors recomanen: Anna Gas, Llengua d’àntrax. Hannah Arendt, Poemes. Marta Pérez Sierra, Escorcoll. I un de la competència… Ivan Brull, Escala de grisos (AdiA). Edicions del Bullent L’editora Núria Sendra recomana: Francesc Xavier Llorca Ibi, Gat Vell. Dites marineres. Joan Elies Andrés i Serer, Tot és una llarga nit. Archilés Cardona, Ferran; Dues o tres pintes més tard. Notes disperses (2012-2014). I un de la competència… Rafa Gomar, Vidres en la moqueta (Editorial Lletra Impresa). La Campana L’editora Núria Tey recomana: Ramon Riera, L’herència emocional. Johan Wolfgang Goethe, Egmont. adaptació de Joan Lluís Bozzo. Traducció de Joaquim Pena. Hans Rosling, Factfulness.Traducció d’Imma Falcó i Imma Estany. I un de la competència… Antoni Campañà, La capsa vermella (Comanegra). Capital Books L’editora Rosa Rey recomana: Tana French, El secret de l’om. Traducció d’Àlex Gombau. Rosa Ribas, Un afer massa familiar. Oriol Molas i Ferran Grau, Cazeneuve i les clavegueres de la ciutat. I un de la competència… Helena Janeczek, La noia amb la Leica. Traducció d’Oriol Ponsatí (Edicions 62). La Casa dels Clàssics L’editor Raül Garrigasait recomana: Homer, Ilíada, pròleg d’Enric Casasses. Traducció de Pau Sabaté. Aristòtil, Metafísica, 2 vols. Introducció i traducció de Miguel Candel. Sòfocles, Antígona, Èdip rei, Èdip a Colonos. Pròleg d’Enric Iborra, traducció de Carles Riba. I un de la competència… Aleksandr Puixkin, Eugeni Oneguin. Traducció d’Arnau Barios (Club Editor). El Cep i la Nansa L’editor Francesc Mestres recomana: Antoni Munné-Jordà, Runa d’enderroc. Damià Bardera, Cal Ratoliu. Joan Josep Barceló i Bauça, Suïcidi màfic. I un de la competència… Adrià Pujol Cruells, Míster Folch (Empúries). Columna L’editora Glòria Gasch recomana: Roc Casagran, Ara que estem junts. Edició il·lustrada per Lara Costafreda. Montse Barderi, La memòria de l’aigua. Ruben Wagensberg, Privilegi a l’altra banda del riu. I un de la competència… Maria Climent, Gina (l’Altra Editorial). Club Editor L’editora Maria Bohigas recomana: Aleksandr Puixkin, Eugeni Oneguin. Traducció d’Arnau Barios. Franz Kafka, El castell. Traducció de Joan Ferrarons. Eileen Chang, Brasers. Traducció de Carla Benet, I un de la competència… Ali Smith, Tardor. Traducció de Dolors Udina (Raig Verd). Comanegra L’editor Joan Sala recomana: Antoni Campañà, La capsa vermella. Edició de Plàcid Garia-Planas, Arnau Gonzàlez i Vilalta i David Ramos. Maria-Mercè Marçal, Contra la inèrcia: textos polítics (1979-1980). Edició d’Helena González i Pere Comellas. Gemma Pasqual i Escrivà, Viure perillosament. I un de la competència… Pere Bosch i Cuenca, El primer procés contra Catalunya (Eumo Editorial). Cossetània L’editor Jordi Farré recomana: Carles Cartañá i Jordi Longás, Catalunya. 50 pobles amb caràcter. Ramon Roset, Formatgeries artesanes de Catalunya. Jesús Ávila, El Pirineu insòlit. I un de la competència… Anna Burns, Milkman. Traducció de Josefina Caball (Edicions 1984). Llibres del Delicte L’editora Irene Solanich recomana: Damià del Clot, Ella. Maribel Torres, El despertar del navegant. Miquel Aguirre, Animals dels marges. I un de la competència… Diversos autors, Política criminal (Edicions Xandri). Llibres de la Drassana L’editor Vicent Bayral recomana: Guillermo Colomer, L’últim dels valencians. Miquel Torres, Temps de rock’n’roll. Felip Bens i José Luis García Nieves, Històries del Llevant UD. 110 anys d’un club immortal. I un de la competència… Martí Domínguez, L’esperit del temps (Proa). Edicions 62 L’editora Pilar Beltran recomana: Thomas Piketty, Capital i ideologia. Najat El Hachmi, Sempre han parlat per nosaltres. Edna O’Brien, La noia. I un de la competència… Margarida Casacuberta, Víctor Català, l’escriptora emmascarada (Llibres de l’Avenç). Edicions de 1984 L’editor Josep Cots recomana: Quim Español, Francesca. Anna Burns, Milkman. Jules Michelet, La bruixa. I un de la competència: Johann Wolfgang von Goethe, Divan occidental-oriental. Traducció de Manuel Carbonell (Adesiara). Empúries L’editor Jordi Rourera recomana: Adrià Pujol Cruells, Míster Folch. Teresa Colom, Consciència. Weike Wang, Química. Traducció de Neus Bonilla I un de la competència… David Foster Wallace, He ballat (breument) la conga. Traducció de Ferran Ràfols (Periscopi). Grup Enciclopèdia Catalana L’editora Ester Pujol recomana: Joana Santamans, Vida. Herbari il·lustrat (Bridge). Ramon Erra, La veritable història d’una mentida (Univers). Joaquim Forn, Entre togues i reixes (Enciclopèdia). I un de la competència… Antoni Campañà, La capsa vermella (Comanegra). Eumo L’editora Montse Ayats recomana: Pere Bosch, El primer procés contra Catalunya. Pilar Godayol. Amb pròleg de Jenn Díaz, Germanes de Shakespeare. Jaume Funes, Fer de mestre quan ningú no sap per a què serveix. I un de la competència… Antoni Campañà, La capsa vermella (Comanegra). Flâneur Els editors de Frâneur recomanen: Maurice Blanchot, Thomas l’Obscur. Traducció d’Arnau Pons. Edmond Jabès, El llibre de l’hospitalitat. Traducció de David Cuscó. Walter Benjamin. Sobre el concepte d’història. Traducció de Marc Jiménez Buzzi i Arnau Pons. I un de la competència… Homer. Ilíada. Traducció de Montserrat Ros (Editorial Adesiara). Fragmenta L’editor Ignasi Moreta recomana: Oriol Quintana, La mandra. Marina Porras, L’enveja. Oriol Ponsatí-Murlà, L’avarícia. I un de la competència… Carles Riba, Llibres de poesia. Amb tots els comentaris del poeta (Edicions 62). El Gall L’editor Gracià Sánchez recomana: Aina Gomis Sintes, Les hores seques. Xavier Serrahima, La vida que no vam viure. Carme Castells i Joana M. Serra (edició), La cuina del Tradicionari. I un de la competència… Antoni Martí Monterde, L’erosió (Minúscula). La Garúa (Tanit Poesia) L’editor Joan de la Vega recomana: Jordi Solà Coll, Ira Josep Ramon-Bach, La pell imaginada Antoni Clapés, Finestra sobre el buit I un de la competència… Charlotte Delbo, La mesura dels nostres dies. Traducció de Valèria Gaillard Godall L’editora Matilde Fernández recomana: V. Nabokov, Senyals i símbols. Traducció del rus per Marta Nin. Yoko Tawada, El marit gos. Traducció del japonès per Jordi Mas López. Mònica Miró Vinaixa, Hybrida. I un de la competència… Alba Dalmau, El camí dels esbarzers (Angle editorial). Gregal L’editor Jordi Albertí Oriol recomana: Josep Manuel Vidal-Illanes, Hereus de la penombra Isidre Grau, La maleta de l’escriptor Aniol Florensa, L’últim esmolet I un de la competència… Jaume Pons Alorda, Ciutat de Mal (Angle Editorial) Les Hores L’editora Maria Sempere recomana: Alina Bronsky, L’últim amor de Baba Dúnia. Traducció de Ramon Farrés. Yewande Omotoso, La veïna del costat. Traducció d’Àfrica Rubiés Mirabet. Nina Bouraoui, Mirada prohibida. Traducció d’Anna Casassas. I un de la competència: Simona Skrabec, Torno del bosc amb les mans tenyides (Llibres de l’Avenç). LaBreu L’editora Ester Andorrà recomana: Núria Busquet, Zona zero. Sebastià Bonet i Jordi Vintró, Obtenir l’auster albó. T.S. Eliot, El llibre dels gats espavilats del vell Opòssum. Traducció de Marcel Riera i il·lustracions Nú Miret. I un de la competència: Antoni Martí Monterde, L’erosió (Minúscula). Lleonard Muntaner L’editora Maria Muntaner recomana: Margaret Atwood, Política de poder. Traducció de Núria Busquet Molist. Samuel Usque, Consolació de les tribulacions d’Israel (selecció i traducció de Gabriel de la S.T. Sampol). Bartomeu Garí, La repressió feixista a Mallorca durant la Guerra Civil i la postguerra (1936-1945). I un de les competència… Gustau Muñoz, La vida dels llibres (Editorial Afers). Lletra Impresa Els editors Mercè Climent i Juli Capilla recomanen: Gustau Muñoz, Corrents de fons. Cultura, societat, política. Rafa Gomar, Vidres en la moqueta. Antoni Garcia-Oliver, El regrés. I un de la competència… Lourdes Toledo. Amèrica endins (Bromera). Mai Més L’editora Judit Terradellas Saurí recomana: China Miéville, La ciutat i la ciutat. Traducció de Ferran Ràfols Gesa. Kameron Hurley, La Brigada Lluminosa. Traducció d’Anna Llisterri. Cassandra Khaw, Persona non grata. Traducció d’Ernest Riera. I un de la competència Ursula K. Le Guin, La mà esquerra de la foscor. Traducció de Blanca Busquets. Males Herbes Els editors Ramon Mas i Ricard Planas recomanen: G. A. Bürger, Les aventures del Baró de Munchhausen. Traducció de Joan Fontcuberta. Ziranna Zateli, Amb gràcia en aquest desert. Traducció de Mercè Guitart. Víctor Nubla, Metal·lúrgia. I un de la competència… China Miéville, La ciutat i la ciutat. Traducció de Ferran Ràfols (Mai Més). Més Llibres L’editor Jordi Martín Lloret recomana: Tara Westover, Una educació. Traducció d’Anna Torcal i Salvador Company. Mònica Batet, Nou illes al nord. Sasha Marianna Salzmann, Fora de si. Traducció de Maria Bosom. I un de la competència… Annie Ernaux, Els anys. Traducció de Valèria Gaillard. Meteora L’editor Jordi Fernando recomana: Joan Santanach, Els vius. Jaume Ferran, El cercle daurat. Sònia Moya, Silur. I un de la competència… Mark Engler i Paul Engler, Manual de desobediència civil. Traducció de Núria Parés Sellarès (Saldonar). Minúscula L’editora Valeria Bergalli recomana: Jean Rhys, Bon dia, mitjanit. Traducció de Dolors Udina. Antoni Martí Monterde, L’erosió. Paolo Cognetti, El noi silvestre. Traducció de Miquel Izquierdo. I un de la competència Annie Ernaux, Els anys. Traducció de Valèria Gaillard. Neopàtria L’editor Toni Bonet recomana: Joan Aram (pseudònim de Joan Pons Pons), Arenal. Jaume Piquet, Carole o el forat quàntic de l’amor. Relats a vora mar (recull de relats dels autors de l’escuderia de Neopàtria). I un de la competència… Antoni Martínez Bonet, D’amor res (Aila edicions). Onada L’editor Òscar París recomana: Raquel Díez i Sylvia Vivanco, T’estimo, papa. Pere Bausà, Escrits de ciència. Per un món sostenible. Aurora Rubio i M. Antònia Zalbidea, La pintura mural gòtica en territori valencià. I un de la competència… Dainius Sukys, El gat de la bruixa (Edicions Bullent). Pagès L’editora Joana Soto recomana: Marta Roqueta, De la poma a la pantalla. Jaume Oliver, Crònica desordenada de Ciutat Antiga. Víctor Sunyol, Des de quin on?. I un de la competència… Jeanette Winterson, Frankissstein. Traucció de Dolors Udina (Periscopi). Perifèric L’editor Jesús Figuerola recomana: Josep Ballester i Paco Giménez (il.lustrador), Diversos i dispersos versos conversos i perversos dels universos. Anna Rubio Fandos, Fotògrafa de núvols. Josep Camilleri i Juanjo Bou (fotografia), Caminant pel País. Els camins de la memòria. I un de la competència… Martí Domínguez, L’esperit del temps (Editorial Proa). Periscopi L’editor Aniol Rafel recomana: Eider Rodriguez, Un cor massa gran. Traducció de Pau Joan Hernàndez. Sally Rooney, Gent normal. Traducció d’Ernest Riera. Sylvia Plath, La campana de vidre. Traducció de Marta Pera. I un de la competència… Paul Engler i Mark Engler, Manual de desobediència civil. Traducció de Núria Parés (Saldonar). El Petit Editor L’editor David Vidal recomana: Enric Casado, Punts de vista. Berna Blanch, Albuferenc. David Oliver, Firenze. I un de la competència… Josep Antoni Fluixà, Llegir per a aprendre. Guia pràctica per a fomentar la lectura a l’escola (Bromera). Pol·len Els editors de Pol·len recomanen: Elisenda Pascual i Glòria Vives (il·lustracions), On és el tiet?. Més d’un autor, Terra de ningú Volum II: Perspectives feministes sobre la repressió. Co-edició amb Gatamaula. Més d’un autor, Pioneres. Història i comrpomís de les germanes Úriz Pi. Traducció de Judith Casals. I un de la competència… Elisa Morera Juan i Albert Coma (il·lustracions), Deixar escrit el que hem menjat (Editorial Incorpore). Pòrtic L’editor Josep Lluch recomana: Francesc-Marc Álvaro, Assaig general d’una revolta. Joan B. Culla, La història viscuda. E. Marín i J.M. Tresserras, Obertura republicana. I un de la competència… Xavier Roig, L’enigma rus (la Campana). Proa L’editor Josep Lluch recomana: Ramon Solsona, Disset pianos. Martí Domínguez, L’esperit del temps. Marcel Proust, A la recerca del temps perdut I, II i III. Traducció de Valèria Gaillard. I un de la competència… Jordi Lara, Sis nits d’agost (Edicions de 1984). Publicacions de l’Abadia de Montserrat L’editora Núria Mañé recomana: Xavier Canalis, Turisme i turistes. De l’hospitalitat a l’hostilitat Isabel Coca, Ioga i gestació Manuel Cubeles, El santuari de Núria i la Lleva del Biberó I un de la competència… J. M. Castellet, J. Ferrater Mora, J. Fuster, J. Molas i B. Porcel, Debat sobre  cultura catalana (L’Avenç) Quaderns de la Font del Cargol Els editors recomanen: M. Carmen Sáez Lorente, Les hores imprecises. Diversos autors, Un mar de Premià. Vicenç Llorca, La frase immutable. (Poemes escollits 1987-2019). I un de la competència… Àlex Martín i Jordi Canal, Trets per totes bandes (Alrevés). Quid Pro Quo L’editor Gracià Sánchez recomana: Joan A. Oriol Dauder, Diccionari d’éssers fantàstics. A cura de Joan Oriol i Giralt. Gary Snyder, Assaigs sobre vida i natura. Traducció de José Luis Regojo Borrás Gobseck. L’usurer, Honoré de Balzac. Traducció de Marta Marfany Simó. I un de la competència… Mihail Sebastian, Des de fa dos mil anys. Traducció de Xavier Montoliu Pauli (Lleonard Muntaner Editor). Raig Verd L’editora Laura Huerga recomana: Ursula K. Le Guin, La mà esquerra de la foscor. Traducció de Blanca Busquets. #FakeYou. Un projecte dirigit per Simona Levi. Ali Smith, Tardor. Traducció de Dolors Udina. I un de la competència… Octavia E. Butler, Alba (Saga Xenogènesi I). Traducció d’Ernest Riera (Mai Més). :Rata_ L’editor Francesc Orteu recomana: Muriel Rukeyser, Savage coast. Traducció Eulàlia Busquets Jesse Ball, El cens, traducció de Yannick Garcia Olga Tokarkczuk, Cos. Traductor, Xavier Farré. I un de la competència… Jordi Lara, Sis nits d’agost (Edicions de 1984) Rosa dels Vents L’editor Joan Riambau recomana: Albert Sánchez Piñol, Homenatge als caiguts. Marta Romagosa, La Polaroid. Pau Clua (il·lustracions de Jordi Calvís), La petita enciclopèdia del Procés. I un de la competència… Philippe Lançon, L’esqueix de carn (traducció de Joan Casas Fuster) (Angle Editorial). Saldonar L’editor Francesc Gil-Lluch recomana: Mark Engler i Paul Engler, Manual de desobediència civil. Traducció de Núria Parés Sellarès. Josep Lluís Micó, Química orgànica. Xavier Vernetta, Boira, octubre, revolta. I un de la competència… Homer, Ilíada (la Casa dels Clàssics). Llibres del Segle Els editors Roger Costa-Pau i Marta Costa-Pau recomanen: Rosa Ardid i Caterina Riba, curadores de l’antologia Tres poetes de Cadaqués: Clementina Arderiu, Rosa Leveroni, Quima Jaume. Amb il·lustracions de Jordi Pagès. John Ashbery, Autoretrat en un mirall convex. Traducció de Melcion Mateu i postfaci d’Eloy Fernández Porta. Joan Isaac (lletra i música) i Sesé (il·lustracions) , Planetari (llibre amb CD). I un de la competència… Enric Pujol, Figueres, la Gernika catalana (Efadós) Sembra Llibres L’editora Mercè Pérez recomana: Maria-Mercè Marçal i Carolina T. Godina, Cançó de fer camí. Joan Canela, Insubmissió! Quan joves desarmats van derrotar un exèrcit. Pròleg de Gabriela Serra i epíleg de Jordi Cuixart. Laia Asso, Ventres de paper. I un de la competència… Ali Smith, Tardor. Traducció de Dolors Udina (Raig Verd). Sidillà L’editora Judit Pujadó recomana: Tristan Gooley, Com llegir l’aigua. Traducció de Josep Pelfort. Pere Martínez, La dignitat de l’arbre. Com tractar amb respecte arbres i boscos. Vicent Marqués, Història de la cuina catalana i occitana. Volum 2. Les olles · les verdures. I un de la competència… Jordi Lara. Sis nits d’agost (Edicions de 1984). Tigre de Paper L’editor Marc Garcés recomana: Rea Galanaki, L’última humiliació. Traducció de Mercè Guitart. Arundhati Roy, Caminant amb els camarades. Traducció d’Aurora Ballester. Pere Foix, Apòstols i mercaders. I un de la competència… Sorj Chalandon, El dia abans. Traducció de Josep Alemany (Edicions de 1984). Tushita L’editor Enric Soler Raspall recomana: Teresa Pàmies, Matins de l’Aran. Xavier Moret, Lluny. Robert L. Stevenson, Viatges amb una burra per les Cévennes. Traducció d’Anna Brichs i il·lustracions de Joan Mundet. I un de la competència… Perejaume, Treure una marededéu a ballar (Galaxia Gutemberg). Vibop L’editora Montserrat Serra recomana: Diversos autors, Priorat en persona. Joma, Polifem, el beverri. Inclou un opuscle amb la versió de Carles Riba de ‘El cant del Cíclop’, de l’Odissea d’Homer. Joan Brossa, Poemes de combat. A cura de Joan M. Minguet Batllori. I un de la competència… Enric Casasses, El nus la flor (Edicions Poncianes). Viena L’editora Isabel Monsó recomana: Junichirô Tanizaki, El club dels sibarites. Traducció del japonès d’Albert Nolla. Colette, El blat tendre. Traducció de Ramon Folch i Camarasa. Boris Vian, L’home llop i altres contes. Traducció de Jordi Martín Lloret. I un de la competència… Philippe Lançon, L’esqueix de carn. Traducció de Joan Casas (Angle editorial). Vitel·la L’editora Gemma Garcia recomana: Jordi Cornudella, Tot Abulcàssim. Víctor Català, Llibre blanc – Policromi – Tríptic. Curador de l ‘obra i autor del pròleg: Enric Casasses. Albert Rossich, Pep Valsalobre (eds.), Poesia catalana del barroc. Antologia. I un de la competència… Enric Casasses, El nus la flor (Edicions Poncianes). Voliana L’editor Jordi Solé Camardons recomana: Ramon Breu, Protocol M. L’afer Comorera. Carles Castellanos, Els cosins del català. Àlvar Valls, El dinovè protocol. I un de la competència… Marta Pera Cucurell, La quinta essència de la pols (Pagès Editors).

Summary: Especial llibres per Nadal 2019: Els editors recomanen…


Els ex-presidents del parlament Ernest Benach (ERC), Joan Rigol i Núria de Gispert (Demòcrates) han avalat la gestió de Carme Forcadell al capdavant de la cambra catalana i veurien un ‘atac’ inhabilitar-la per haver permès el debat sobre el procés constituent. En declaracions a Europa Press, Benach, president de la cambra entre el 2003 i el 2010, ha lamentat que el govern espanyol no hagués volgut negociar un referèndum i que optés per combatre el procés sobiranista amb una escomesa judicial i política d’enfrontament permanent amb Catalunya. El govern espanyol va impugnar la decisió del parlament i després el Tribunal Constitucional espanyol la va suspendre: ara ha de decidir si l’anul·la definitivament i pren mesures contra els responsables polítics que, com Forcadell, van avalar el debat. Sobre una possible inhabilitació, Benach reflexiona: ‘Seria un atac directe bastant injustificat. Forcadell va aplicar el reglament. Jo vull pensar que no succeirà però, arribats en aquest punt, crec que tot és possible.’ Rigol, que va estar al capdavant de la cambra entre el 1999 i el 2003, ha dit: ‘Jo he estat president i no jutjaré mai l’oportunitat d’una decisió d’un altre president, però el meu suport a Forcadell és total.’ Forcadell no va prendre la decisió directa d’incloure la votació sobre el procés constituent a l’ordre del dia, sinó que va deixar que JxSí i la CUP en forcessin la inclusió i ella ho va acceptar tot i les crítiques d’alguns partits de l’oposició. Rigol aprova aquest comportament, perquè considera que el president no és sobirà sinó que ho és el ple de la cambra, que és qui va demanar a la presidenta que s’abordés el debat del procés constituent. De Gispert està d’acord amb Rigol i incideix que la decisió de votar el procés constituent al parlament ha estat ‘de la majoria de 72 diputats que forma el ple, que és sobirà, i no de la mesa, encara menys de Forcadell’. ‘La mesa no és responsable i no hi ha responsabilitat unilateral de la presidenta, però l’estat i el TC volen anar espantant les institucions catalanes per veure si poden frenar el procés sobiranista’, ha criticat De Gispert. La predecessora de Forcadell creu que tot aquest procés és un despropòsit i espera que finalment no hi hagi cap mena de persecució penal, perquè ‘simplement s’han votat unes conclusions d’una comissió d’estudi que no tenen efectivitat directa, no són una declaració d’independència’. Un punt sense retorn Benach considera que el parlament ha de continuar el procés constituent malgrat la decisió del TC de suspendre’l, i apunta que la majoria sobiranista ha de passar dels gests als fets concrets. El republicà considera que la ‘desobediència’ al tribunal haurà d’arribar tard o d’hora si es vol arribar a la independència: ‘Haurà d’arribar un punt d’inflexió, sense retorn, i és relativament a prop.’ De Gispert també advoca per la desobediència en el cas que inhabilitin Forcadell: ‘Ella podrà continuar fent naturalment de presidenta perquè no té gens de sentit, tot i que caldrà esperar molt per veure què acaba passant.’ Abans d’arribar a aquesta possibilitat, De Gispert creu que el parlament ha de presentar al·legacions al TC perquè la cambra té uns ‘bons serveis jurídics que segur que saben concretar bé que el problema no és jurídic, sinó polític’. Rigol acusa el govern espanyol d’haver instrumentalitzat el TC convertint-lo en ‘la primera línia de foc’ contra Catalunya, enlloc de cercar una solució dialogada i pactada amb la Generalitat. D’ençà de la restauració de la democràcia, el parlament ha tingut vuit presidents: Forcadell, Benach, De Gispert i Rigol, i també Heribert Barrera (ERC), Miquel Coll i Alentorn (Unió), Joaquim Xicoy (Unió) i Joan Reventós (PSC), aquests quatre últims ja morts.

Summary: Ex-presidents del parlament fan pinya al voltant de Carme Forcadell


El govern estudia de denunciar l’estat espanyol davant la Unió Europea (UE) pel tancament de webs sobre l’1-O perquè els fets ‘no quedin en un no res’. ‘Estem mirant la via més efectiva per tal que això no es torni a produir en un estat europeu i no només denunciar-ho, sinó prendre les mesures pertinents’, ha explicat el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, en una entrevista a RAC 1. La Generalitat també espera la resposta del comissari europeu d’Afers Digitals a la carta que Puigneró, aleshores en qualitat de secretari, va enviar-li per denunciar que l’estat espanyol incomplia normatives europees sobre llibertat d’expressió i informació i drets dels ciutadans.

Summary: El govern estudia de denunciar Espanya davant la UE pel tancament de webs de l’1-O


L’històric polític de Sa Pobla Jaume Font, fundador del PI, s’ha acomiadat avui del Parlament de les Illes Balears després de gairebé quaranta anys de dedicació a la política. Primer, l’any 1983, com a regidor de Sa Pobla amb ‘Convergència Poblera’. Esdevingué primer tinent de batlle i, després d’ingressar al Partit Popular, batlle. Ho va ésser entre el 1991 i el 2003, i entre el 1993 i el 1999 va asseure’s al senat espanyol per Mallorca. Deixà tots els càrrecs quan el president Jaume Matas el va nomenar conseller de Medi Ambient. Després de quatre anys en el càrrec va haver de dimitir en ser imputat per prevaricació i malversació arran del cas Pla Territorial de Mallorca. El 2010 se li va retirar la imputació, però les relacions amb el Partit Popular havien quedat lesionades perquè José Ramón Bauzá va decidir apartar de les llistes tots els investigats per corrupció, i el 2012 Font va fundar un nou partit de centre-dreta, Proposta per les Illes (PI), que ha advocat sempre pel regionalisme balear. Després de cinc anys com a diputat i president del PI, les eleccions del 2019 al Parlament no van ésser els que la formació s’esperava, i això la va esquerdar en dos: el bloc de Josep Melià, que aposta pel sobiranisme i una presència més forta de l’element nacional en el programa del PI, s’ha acabat imposant contra Font, que volia eixamplar la base del partit amb postulats més moderats i autonomistes. Avui, Font ha aprofitat el seu torn de paraula per a acomiadar-se de la Sala de les Cariàtides tot demanant ‘unitat’ i unes Balears ‘competitives, justes i sostenibles’. La presidenta del govern, Francina Armengol, li ha agraït que hagi ‘prioritzat els interessos generals’ i ‘sabut dialogar des de la discrepància política’. Font ha estat ovacionat al final de la seva intervenció. Pregunta del diputat @JaumeFont_ (@ElPi_IB) a la presidenta del @goib, @F_Armengol, relativa a les Illes Balears l'any 2023 pic.twitter.com/GacYGFUo6Z — Parlament de les Illes Balears (@ParlamentIB) March 3, 2020

Summary: El dirigent regionalista Jaume Font s’acomiada del Parlament balear


El cineasta i escriptor Pier Paolo Pasolini (1922-1975) va tenir una estreta relació amb el món del futbol, com mostra aquest vídeo de Bon Cop de Cap. Va jugar a diversos equips amateurs i fins i tot es va fer enterrar amb una samarreta de futbol.

Summary: Pasolini i el futbol


Ingredients: (per a quatre persones) 8 talls de rap 12 carxofes 16 cirerols (tomàquets cherry) 12 gambes oli, sal, pebre i llimona Per a la salsa: 4 nyores 1 llesca de pa fregit 2 alls 50 g d’avellanes 2 tomacons una mica de vinagre, sal pebre negre, oli Elaboració: Netegem el rap, el salpebrem i li tirem un raig de llimona. Pelem les carxofes, les partim per la meitat i les fem bullir tres o quatre minuts. Les escorrem i reservem. Salem els cirerols sencers i els reservem. Posem la planxa a escalfar i quan estigui calenta, posem les carxofes a coure i tot seguit els tomàquets cirerols. Quan estiguin cuits, els retirem i coem el rap. Al final, posem a la planxa les gambes salades. Emplatem col·locant bé el rap, les carxofes, els tomàquets i finalment les gambes. Ho acompanyem amb una salsa a l’estil del romesco. Per a fer la salsa: Tindrem les nyores en remull amb aigua calenta. Agafem els alls i els tomàquets, els emboliquem amb paper d’alumini i els coem al forn. I un cop cuits, els traiem la pell. En un bol, posem la polpa de les nyores, els alls i els tomàquets, el pa fregit, les avellanes, un raig de vinagre, sal, una mica de pebre negre i un bon raig d’oli d’oliva. Ho passarem pel túrmix fins que quedi ben triturat. La salsa ha de quedar espessa.

Summary: Recepta: Rap amb carxofes, tomàquets i gambes


El conseller Carles Mundó ha presentat un escrit al tribunal del judici contra el procés per a rebatre les paraules del fiscal que va interrogar-lo, Javier Zaragoza. Zaragoza va dir que Mundó s’havia negat a fer cas de les indicacions del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i ampliar els horaris dels jutjats de guàrdia l’1-O. Mundó aporta els correus intercanviats amb el president del TSJC, Jesús Maria Barrientos, on aquest li agraïa les gestions fetes durant el cap de setmana del referèndum.

Summary: Mundó acusa la fiscalia d’haver mentit durant el seu interrogatori


Per primera vegada, la presentació a Barcelona dels Premis Literaris Ciutat de Gandia, compta amb els màxims responsables culturals de Gandia. D’aquesta manera, la conferència de premsa del matí i la presentació pública dels llibres premiats a la tarda, han estat encapçalats per Joan Muñoz, regidor de cultura, i Àlvar Garcia, director de l’Institut municipal d’arxius i biblioteques i responsable dels premis. Aquest és un fet més que contribueix a trencar les fronteres invisibles de tot el país, de reforçar la unitat lingüística i de donar visibilitat a uns premis que, sovint, pel fet de no ser del principat, no tenen la repercussió que caldria. Així ho ha fet notar l’editor Jordi Cornudella, que en la presentació a la premsa no ha deixat de dir que els infants havien de conèixer Gandia, perquè és una de les ciutats més importants que tenim: a Gandia va néixer Ausiàs March i Joanot Martorell, dos dels més grans de les lletres catalanes, i comparteix a mitges amb València un altre nom literari il·lustre, Roís de Corella. Per la seva banda, Àlvar Garcia ha recordat l’inici del premi, l’any 1959, impulsat per Joan Fuster, amb un jurat de luxe, amb Salvador Espriu i l’editor Josep M. Castellet. És des d’aquell any fundacional que edita els premis Edicions 62. La primera edició, que va atorgar el premi de poesia en castellà a Juan Goytisolo i el de poesia en català a Joan Oliver – Pere IV, commemorava els sis-cents anys del naixement d’Ausiàs March. Àlvar Garcia ha fet un recorregut per les diverses èpoques del premi i ha posat l’accent en el fet que Gandia i la seva comarca, la Safor, és territori literari des de l’època medieval i fins avui, i que Gandia és una ciutat literària per excel·lència. A més, ha recordat el compromís i l’impuls d’escriptors com Ignasi Mora i Josep Piera per tirar endavant aquests premis literaris. Els premis Ciutat de Gandia atorguen actualment dos premis literaris en llengua catalana: el Joanot Martorell de narrativa i l’Ausiàs March de poesia, tots dos publicats per Edicions 62. Enguany han estat atorgats a Ponç Puigdevall per Il·lusions elementals (Joanot Martorell) i Dolors Miquel per El guant de plàstic rosa (Ausiàs March). La commoció dels poemes de Dolors Miquel Dolors Miquel no ha estat present en l’acte a causa d’una grip. En el seu lloc, Jordi Cornudella, poeta, editor i membre del jurat, ha parlat d’aquesta obra, que diu és una de les que es recordaran i marcarà la trajectòria poètica de Dolors Miquel. Més enllà de la riquesa formal, el llibre té la capacitat d’emocionar i de commocionar, ha dit Cornudella. I també: ‘Dolors Miquel afronta el tema de la mort en termes que fan pensar en la retòrica imatgista del barroc, amb la idea de la dissolució de la carn i les repercussions emocionals i socials que això té. Alhora, el llibre té un segon argument on hi ha la vivència de la mort d’una relació amorosa. Cornudella ha resumit l’obra a partir dels dos epígrafs que ha posat la poetessa a l’inici del llibre. Oferim el primer: «La Vida li va dir a la Mort que per què la necessitava per viure. I la Mort li va dir a la Vida que per què la necessitava per morir.» La vida de supervivència dels indigents de Ponç Puigdevall Entre l’obra de Dolors Miquel i la de Ponç Puigdevall hi ha, curiosament, uns fils invisibles que les connecten. Puigdevall, al seu torn, ha dit que la seva novel·la, Il·lusions elementals, es podia resumir invertint l’epígraf de la Dolors Miquel, perquè la novel·la de Puigdevall tracta de la indigència, d’un escriptor que no pot escriure i en la seva caiguda lliure acaba vivint com un indigent i entre ells. «La Mort li va dir a la Vida que per què la necessitava per viure. I la Vida li va dir a la Mort que per què la necessitava per morir.» Un altre fil que lliga les dues obres premiades també l’ha fet notar Puigdevall i és l’agraïment que Dolors Miquel li dedica entre els agraïments, al final del llibre. Diu: «A Ponç Puigdevall, que fou el primer a parlar-me de la putrefacció com a material literari.» Ponç Puigdevall ha explicat que des del seu primer llibre fins a l’actual, el món de la indigència ha estat un tema recurrent. S’ha preguntat en veu alta d’on li venia aquesta fascinació i s’ha respost que per la por que produeix el buit, la falta de tot. I ha continuat explicant-se: ’Jo que sóc poc imaginatiu, em serveixo dels indigents i les seves circumstàncies extremes, que provoquen situacions que són matèria narrativa. I així em permet dedicar-me a treballar l’estil, que és el que em commou i m’emociona més.’ ‘Quan vaig posar a escriure aquesta novel·la venia esgotat d’escriure l’anterior, però em vaig voler forçar a tirar endavant i segurament això, aquest estat en què em trobava, ha accentuat el patiment subliminar que hi ha. Aquesta és una novel·la molt literària, començant pel protagonista, que és un escriptor que no escriu, perquè no té condicions materials per fer-ho ni tampoc mentals. El que el salva d’aquest cúmul de desgràcies és pensar que un dia tornarà a escriure.’ ‘Jo fugia de la idea de retratar la indigència com una imatge idíl·lica, de tornar a la nostra innocència, etc. No volia escriure una novel·la rousseauniana. Tot el contrari. Perquè la vida al carrer és duríssima. He tingut la sort de conèixer-la. No és que me n’anés a viure al carrer, sinó que vaig conèixer de prop a un grup d’indigents que s’estaven al parc del nord de Barcelona. Jo que tinc un gos hi passejava tres vegades al dia. Hi vaig acabar fent amistat i em van explicar moltes coses. La relació que vaig tenir amb ells va durar tres anys. Et parlen de l’afany de supervivència. Tots són personatges dolents, perquè estan en una situació tan extrema i han de sobreviure que…’ ‘Quan escrivia el llibre vaig recordar la línia de lectures d’escriptors que van col·laborar amb els nazis: Céline o Maurice Sachs. I vaig imaginar aquells indigents de la meva història com si estiguessin en una situació de conflicte, com si estiguessin en una presó o en un camp de concentració. Perquè el món dels indigents és molt complex, és un camp de batalla. I això és el que vaig intentar narrar. I en aquest sentit, també és una novel·la de picaresca, que això també lliga amb Céline. Perquè la supervivència és tan bèstia que acaba caient en el grotesc. I dins la realitat grotesca, tot és normal. Ja ho diu la Dolors Miquel, que la putrefacció com a material literari m’ha interessat sempre. I la pròxima novel·la encara serà més bèstia.’ De fet, Ponç Puigdevall ha reconegut que ja té dues novel·les escrites inèdites, Els homes muts i L’últim estiu de la família Calvet, i es troba en procés de revisió de les seves crítiques literària al diari El Punt, a partir de les quals farà una selecció dels millors llibres que ha llegit.

Summary: La putrefacció com a matèria literària