La llei de pressupost de la Generalitat reserva 1.618 milions d’euros per a polítiques socials, un 5,7% més que no fa un any i quasi el doble que el 2015, segons que ha explicat la vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, en la primera compareixença per a informar dels nous comptes públics. Oltra ha destacat que el 7% del pressupost de la Generalitat es destinarà a partides socials i que la tercera part dels recursos econòmics que gestiona la conselleria, 537 milions, aniran directament a la gent, en prestacions o ajudes. Oltra justificat l’aprovació del pressupost, malgrat la incertesa política en l’àmbit estatal, perquè el Consell ha entès que la incapacitat per a arribar a acords no pot perjudicar les persones. També ha dit que aquests comptes continuaran reduint l’escletxa social, en contrast amb la mitjana estatal, que és de 243 euros per habitant, 39 més que al País Valencià. Ha recordat que en quatre anys s’havia reduït aquesta diferència a la meitat i que indicadors socials independents indiquen que el País Valencià és la comunitat autònoma on més ha crescut la inversió social, un 82,4% respecte de l’època de retallades del 2009. Oltra ha destacat algunes partides que creixen significativament, com la renda valenciana d’inclusió, amb 56,8 milions més, el creixement més important de la conselleria. També ha dit que l’informe sobre la pobresa a Espanya assenyala que al País Valencià es redueix més de pressa que no pas a la resta de l’estat espanyol. I que gràcies a la renda d’inclusió 170.000 persones han deixat d’estar en un any i mig –el temps que fa que és vigent la llei– en una situació de pobresa material greu.

Summary: El pressupost social de la Generalitat supera els 1.600 milions i creix d’un 5,7% en un any


Veïns, associacions i col·lectius del barri valencià dels Orriols han fet avui una concentració pacífica per ‘frenar l’intent d’imposar una perspectiva i un discurs d’odi xenòfob, racista o masclista’ dirigit als migrants i mantenir la ‘llarga història de convivència entre els veïns.’ Vecinos del barrio valenciano de Orriols se manifiestan para "frenar el discurso de odio" y "mantener la convivencia" en el barrio: https://t.co/fg6VmQTZt2 pic.twitter.com/wY94M2KuC0 — Europa Press Comunitat Valenciana (@EPCValenciana) September 14, 2019 La concentració volia mostrar el ‘ferm rebuig’ de les associacions i veïns del barri per l’obertura del Casal Romeu, una iniciativa d’una ‘associació cultural’ que, segons els manifestants, ‘en realitat és un col·lectiu vinculat a grups feixistes d’ultradreta sota el nom de Valentia Fòrum‘. La portaveu d’Orriols Conviu, María José Martín, en declaracions a Europa Press, ha assegurat que la protesta és ‘una manera de demostrar que els veïns del barri no accepten l’intent per part d’un grup feixista de generar divisió i imposar una perspectiva i un discurs d’odi dirigit contra les persones migrants’. ‘El nostre objectiu és fer-los-ho més difícil, tractar que no s’implante aquest col·lectiu i que se’n vagen com més aviat millor.’ ‘Aquest barri té una llarga història de convivència entre veïns i volem que es mantinga’, ha assegurat Martín, alhora que ha denunciat que ‘una cosa com la que fan avui va contra el discurs de convivència’. Sobre el casal, ha asseverat: ‘Sabem que serà una font de conflictes greus en un barri en el qual conviuen més de trenta nacionalitats, quan fins ara no n’hi ha hagut.’ Els convocants han defensat que el barri té ‘una experiència de convivència intercultural molt arrelada, que permet de desenvolupar relacions saludables i sentiments d’identitat comuns, entre nacionalitats i valors culturals múltiples i variats’. ‘Ideologia feixista’ En aquest sentit, segons que ha explicat la portaveu, ‘el discurs de Valentia Fòrum és fals’ i va ‘dirigit clarament a un grup de gent que puga seguir una ideologia feixista’. ‘Vénen a aquest barri perquè creuen que els problemes econòmics i d’exclusió existents són un fonament per a portar endavant aquesta estratègia de divisió’, ha lamentat. ‘El seu discurs és clarament xenòfob, racista, masclista, LGTBI+fòbic i d’odi, ataca els drets socials, als interessos de la classe obrera, la llibertat d’elecció i la diversitat sexual’, han manifestat els convocants, alhora que han advertit que ‘l’extrema dreta es va organitzant sota la impunitat del marc legal que permeten els qui manen’. De moment el col·lectiu veïnal no té previstes més concentracions, encara que no han descartat de reprendre les protestes si Valentia Fòrum s’estableix als Orriols. ‘Segons que vagin passant els esdeveniments anirem actuant’, han indicat.

Summary: Els veïns dels Orriols es manifesten per frenar ‘el discurs de l’odi’ al barri


L’advocat Gianmarco Negri s’ha convertit en el primer batlle transsexual d’Itàlia després de la seva victòria en les eleccions locals de Tromello (Llombardia), una ciutat del nord del país que tradicionalment ha votat la Lliga Nord, del Ministre de l’Interior, Matteo Salvini. Negri encapçalava una llista d’esquerres que ha assolit el 37,5% dels vots. El candidat de la Lliga, en canvi, ha obtingut un 25,8%, encara que el partit ha aconseguit el 53% dels sufragis al mateix poble en les eleccions al Parlament Europeu. El Ministeri de l’Interior va confirmar la victòria de Negri. ‘Sempre m’he sentit un home i tinc el valor per a, amb vàries operacions, trobar-me a mi mateix d’una vegada per totes’ ha declarat el batlle al diari ‘Il Corriere della Sera’.

Summary: Itàlia tria el seu primer batlle transsexual en un bastió de la Lliga Nord


Al PDECat, el futur li va en l’assemblea que comença avui a la tarda. La coordinadora general, Marta Pascal, va avisar ahir que optaria a la reelecció i el sector crític encapçalat pel batlle de Molins de Rei (Baix Llobregat), Joan Ramon Casals, decidirà avui si presenta una candidatura alternativa per a alinear la formació amb la Crida Nacional per la República que impulsa Carles Puigdemont. Ara, fonts pròximes avisen que són més a prop de presentar-se que no de donar el partit per perdut davant de Pascal, que troben que s’ha enrocat. ‘S’ha acabat la política dels pactes de despatx,’ precisament va dir ahir en una entrevista a 8tv, en què també va valorar positivament que les bases poguessin votar candidatures diferents. Pascal pretén encapçalar una direcció que aglutini sensibilitats diferents, però ella representa sobretot la línia més moderada del partit. Els sectors crítics aspiren tant a arrenglerar definitivament el PDECat amb Puigdemont i els consellers empresonats com que l’assemblea refermi el seu projecte independentista comprometent-se amb l’objectiu de fer efectiva la República sense descartar la via unilateral. La incompatibilitat entre Pascal i Puigdemont és manifesta internament. En l’estada d’alguns batlles dimecres a Alemanya, el president els va expressar distàncies importants amb l’actual coordinadora general, segons alguns presents. Malgrat les diferències, que s’han evidenciat públicament durant mesos, les negociacions per a arribar a una solució pactada han fet intensificar les converses aquesta setmana. Pascal i el coordinador organitzatiu, David Bonvehí, van visitar els presos als Lledoners dimarts i ahir, segons fonts de la direcció. També ho van fer representants del sector crític, amb Casals al capdavant. Turull i Rull han fet pinya amb Joaquim Forn, pròxim a Xavier Trias, i amb Lluís Puig, que havia acceptat de ser membre de la vice-presidència col·legiada que sortís del congrés. Pascal o Puigdemont: sembla que els dos noms no es puguin coordinar amb cap nexe. Si els crítics no es presenten i Pascal es manté a la cúpula, no són pocs els qui preveuen una deserció important de militants. Reduir la direcció a una gestora? Des de la presó dels Lledoners, Jordi Turull i Josep Rull, que encapçalen dues de les famílies amb més pes al PDECat, han intentat tancar un acord amb la direcció que evités una assemblea conflictiva. Un pacte per a la formació d’una sola candidatura que, alhora, permetés d’encaminar el PDECat cap a la confluència amb la crida de Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sànchez i superés la dinàmica clàssica dels partits. Segons coneixedors de les converses, s’ha proposat que la direcció actual es redueixi a una gestora i que, per tant, perdi el pes polític que té. Una altra proposta és que la confluència es faci a partir d’una comissió específica que ja ha estat prevista en les esmenes presentades a les ponències elaborades per la direcció. Però Pascal va assenyalar ahir que és compatible formar part de la Crida Nacional, que farà una convenció nacional constituent a la tardor, i mantenir un partit ‘sòlid’ i ‘ben organitzat’. L’assemblea començarà avui a la tarda. Segons que va avançar el departament de premsa del partit, era previst que Torra la inaugurés, però la seva agenda va canviar. Fonts pròximes al president de la Generalitat informaven ahir que no tenia previst d’assistir-hi. Tampoc no és garantit que hi intervingui Puigdemont. La confluència del PDECat amb JxCat és un dels temes clau que abordarà el congrés, però no n’és l’únic. A més d’acotar l’ideari independentista, debatrà el paper del grup parlamentari al congrés espanyol i abordarà la reforma dels estatuts proposada per la direcció, que els sectors crítics veuen com un intent de tornar a l’estructura vertical de l’antiga CDC.

Summary: Pascal contra Puigdemont: L’hora de la veritat al PDECat


Toni Comín (1971) és un dels eurodiputats elegits pels catalans, però a hores d’ara està pendent de la resolució del Tribunal de Luxemburg. En aquesta entrevista telefònica, però, ens centrem més en el seu rol de vice-president del Consell per la República, el govern a l’exili. Aquest òrgan en construcció agrupa la majoria de patits independentistes, els consellers i president a l’exili i l’Assemblea Nacional Catalana, i divendres passat, es va reunir per buscar la unitat estratègica independentista. Amb Comín també parlem del moment polític actual i què caldria fer en el futur. —El Consell per la República es va reunir divendres passat. Per a fer què? Quin és l’objectiu? —El Consell per la República neix precisament de la voluntat de culminar el procés. Per fer-ho, el Consell ha de permetre un lideratge unitari, plural i transversal i sabent que, per culminar el procés, cal una confrontació molt dura amb l’estat. Això vol dir que el lideratge del moviment independentista només és viable des de fora, des de l’espai lliure d’Europa. Clara Ponsatí diu que som un refugi de seguretat. Per exemple, i si hi hagués un nou 155? Tenim institucions autonòmiques, presidides per independentistes, però que mai es podran fer càrrec d’un mandat republicà. Tenim entitats civils, que no són institucions. És a dir, les entitats republicanes no són institucions, i les institucions no són republicanes. Per això cal un Consell per la República. És tan senzill com això. —Culminar el procés tampoc no sé si ho podreu fer, sense l’ajut dels de dins. —Exactament. Una cosa és que la direcció d’aquest procés sigui fora, en aquest espai lliure. I una altra és que això és impossible de fer sense els actors de l’interior. Per descomptat. I per això la majoria d’actors de l’interior són dins el consell. I més enllà de partits i institucions, hi ha la gent. La gent que vol ser la base directa d’aquest consell. Sense ells no es pot fer res, perquè la clau d’aquesta fase, de fet, serà a l’interior. Hi ha gent que s’ha adonat que l’actor necessari és el consell, i ara amb els consells locals tenen una estructura des de la qual treballar. Això volem que siguin els consells locals. I l’ANC ha estat sempre tan conscient de la necessitat del Consell per la República, que la idea dels consells locals parteix de la mateixa ANC. Reunió del Consell de la República de divendres passat (Foto: ACN). —Veig que a la reunió de divendres vau parlar bàsicament de la unitat estratègica. —A les portes de la sentència, és imprescindible lligar una estratègia unitària. Hem de ser catalitzadors d’un full de ruta unitari. Per això ens vam dedicar únicament a això. Va ser una reunió monogràfica. Un dia sencer. Dotze hores analitzant els fulls de ruta que hi havia damunt la taula. I ens vam asseure al voltant de la taula. A les primeres reunions, es tracta de veure les coincidències i les compatibilitats. I això anem fent. —Si us presenteu com el govern a l’exili, la gent us voldrà votar. —Aquesta és la intenció. Que la gent voti una assemblea de representats. I que aquesta assemblea voti el president del consell. Funcionaria com una institució pública. —Canviem de tema i passem a la sentència. Quina hauria de ser la reacció? —Per a ells, el dia de la sentència és el seu dia de la victòria: ‘En el dia d’avui, captiu i desarmat l’Exèrcit Roig, han aconseguit les tropes nacionals els seus últims objectius militars. La guerra ha acabat.’ Si no fem res, serà el seu primer d’abril de 1939. I ens donaran per desarticulats per als quaranta anys vinents. Ells no fan un judici. Ells guanyen una batalla política als tribunals, que és diferent. La reacció ha d’estar a l’altura d’aquesta evidència. I ha de ser d’una contundència tan gran que deixi clar a ulls d’Europa i Espanya que no ens donem per vençuts. I que seguim. Per tant, no val una manifestació. No serviria per a deixar clar que aquest combat pacífic continua. Hem de poder tenir resposta consensuada, contundent, pacífica. I que el consens no sigui excusa per a evitar la contundència. —I la vostra idea, quina seria? —Potser que no ensenyem totes les cartes. —Què s’ha de fer al setembre, s’ha d’investir Pedro Sánchez? —Si parlem de Pedro Sánchez, m’agradaria ser una mica seriós. Aquí el pacte no és PSOE amb Podem o PSOE amb Ciutadans. Aquí el pacte és Sánchez amb Íbex 35. El pacte és PSOE amb Íbex 35. Un pacte que és etern i sagrat. Això sí que és unitat indissoluble. Com amb Felipe González, que el van deixar ser president del govern perquè va pactar amb l’Íbex 35. L’Íbex 35 posa els límits al PSOE. I la gràcia del pacte amb Podem és que feia perillar aquest pacte. El PSOE ha hagut d’escenificar el pacte amb Podem de cara a una part del seu electorat. Però Sánchez sap que l’Íbex 35 no vol que hi entri Podem. Aquí Pablo Iglesias ha estat lúcid i hi ha posat coratge. O Podem hi entra a fer canvis, o no hi entrem. Jo els aplaudeixo molt l’estratègia de negociació. —‘No vull un vice–president que parli de presos polítics.’ Déu n’hi do, amb Sánchez. —Cortina de fum. Aquí la qüestió era no tocar la reforma laboral ni fer un tema del frau fiscal. Podem volia europeïtzar Espanya, en la qüestió del frau fiscal. I lluitar-hi, perquè Espanya és el país d’Europa amb més frau fiscal. Però l’Íbex 35 no vol tocar-ho. Fixeu-vos-hi. Sánchez deia que no podia acceptar Pablo Iglesias perquè parlava de presos polítics. Però podia acceptar Irene Montero, que també en parla. El tema de Catalunya ha estat una cortina de fum. —Pronòstic: hi haurà govern a Madrid? —No descarto que l’Íbex 35 demani un favor al PP per a fer Sánchez president. I que el rei també els en demani. Veig molt difícil el pacte de PSOE i Podem, sí. A Podem, ni per principis ni per interès, no els surt a compte entrar en un govern sense fer valer el seu programa. Oh, que en unes eleccions els aniria malament, a Podem, diu algú. Doncs imagineu-vos com els aniria després d’haver estat en un govern sense tocar la reforma laboral ni el frau fiscal. Seria el final de Podem. —Què han de fer els partits independentistes? —Entenc que els partits independentistes han de fer comptes. Amb el sí del PNB i l’abstenció de Bildu, que s’abstindrà, Pedro Sánchez pot ser president fins i tot amb el vot en contra dels independentistes catalans. Bildu s’abstindrà perquè no fan la independència del País Basc. Estan per la política penitenciària. I ho entenc perfectament. Per tant, entenc que els independentistes entren en un debat una mica fictici. Pot haver-hi govern del PSOE fins i tot amb el no dels independentistes catalans. Bloquem o no bloquem? Però si no depèn de tu! Falta el sí del PNB i l’abstenció de Bildu. Amb això i Podem, Sánchez fa. L’únic argument que donen els independentistes per a votar el PSOE (no volem blocar la investidura) no és cert. La seva raó decau. I amb un partit que no vol seure a dialogar amb tu, que si dius presos polítics et titlla de no democràtic i que insinua més el 155, doncs fes-t’ho mirar. —A Catalunya avançaríeu les eleccions? —No. No avançaria eleccions a Catalunya perquè no és una resposta contundent a la sentència. La resposta ha de ser protagonitzada per la mobilització ciutadana. I unes eleccions no tindran efecte de mobilització. Més aviat al contrari, de desmobilització. Ara la gent està molt cremada amb els partits. Posar urnes ara servirà perquè la gent expressés el seu malestar; que normalment és quedant-se a casa. Eleccions després de la sentència per a perdre posicions? No té ni cap ni peus. —La Diada, com sempre o més combativa? —M’ha agradat Germà Bel quan deia que potser aquest tipus més combatiu és el que toca després de la sentència. També entenc que la Diada ha de donar algun senyal diferent. És evident. I sense qüestionar gens ni mica el compromís i la feina de l’ANC, veig que les Diades festives que hem fet fins ara, amb el moment combatiu on som, no van. La Diada ha d’assenyalar el conflicte. Que Europa vegi que el conflicte és entre Catalunya i l’estat –un estat que no deixa fer allò que sí que van poder fer escocesos i quebequesos– i no pas entre catalans, com pretén fer creure Pedro Sánchez. I de la Diada vull dir una altra cosa. —Quina? —Que la Diada serveixi per a explicar-nos que la revolució no és de somriures i prou. La revolució és de somriures i llàgrimes. I per desgràcia, tal com va l’estat espanyol, encara no han acabat les llàgrimes. En vindran més. Vam fer servir moltes Diades per a explicar la revolució dels somriures. Doncs ara hauria de servir per a explicar que això és la revolució dels somriures i de les llàgrimes. Aquesta revolució la podem guanyar. La gent ha entès la cruesa d’aquest combat. —El vostre advocat, Gonzalo Boye, va dir que el 2 de juliol ja seríeu dins el parlament fent d’eurodiputats. —Comunicativament, ara ho faríem diferent. Recordeu que el gran debat era si la nostra demanada seria acceptada pel Tribunal de Luxemburg. Tothom deia que no l’acceptaria. Portades, entrevistes a TV3 a juristes alemanys dient que la nostra demanada no s’acceptaria a tràmit. Doncs va ser acceptada. Gran triomf. A la vegada, també vam demanar mesures cautelars, les quals haurien permès que el 2 de juliol ja fóssim acceptats. I les vam perdre, les cautelars. Cert. Però, comunicativament, vam posar més èmfasi en les cautelars. Ara ho faríem diferent, perquè el cor del conflicte no eren les cautelars, sinó l’acceptació a tràmit. La batalla important era la de la demanada. I la vam guanyar. Si l’haguéssim perduda, ja no hi hauria ni tema. —Podreu fer d’eurodiputat, doncs? —Si m’ho miro des del punt de vista jurídic, hi tinc tota la confiança. Inapel·lable. Ara, és tan rellevant per a Espanya evitar aquesta derrota? Jo vull pensar que el tribunal és invulnerable a les pressions polítiques. Però vam veure el president del Tribunal de Luxemburg dinant amb Marchena a Madrid. I ens va deixar una mica inquiets, això. Però sabeu què passa? Que en el fons hi confio molt, en el tribunal.

Summary: Toni Comín: ‘Jo no avançaria eleccions a Catalunya’


Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull no presentaran un recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol per la decisió de la mesa del 9 d’octubre de no permetre’ls delegar el vot. Segons que han confirmat a VilaWeb fonts de la seva defensa, els tres diputats de JxSí no procediran com ho ha fet Puigdemont per a poder anar al Tribunal Europeu de Drets Humans d’Estrasburg i denunciar la seva suspensió com a diputat. Els tres presos polítics i Puigdemont segueixen estratègies de defensa diferents que tenen a veure amb la seva situació processal. Mentre que els primers estan pendents de la data del judici i poden ser inhabilitats amb la sentència, Puigdemont no serà jutjat i Pablo Llarena va retirar la darrera euroordre al juliol després que la justícia alemanya descartés una extradició per rebel·lió. És a dir, que no es preveu que sigui inhabilitat properament. Sànchez, Turull i Rull ja van demanar empara en el seu moment al TC perquè aixequés la suspensió decretada pel Tribunal Suprem. Puigdemont també va presentar un recurs contra la interlocutòria del Tribunal Suprem que ordenava de manera automàtica la suspensió dels seus càrrecs públics en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. L’alt tribunal el va admetre ahir. Per a JxCat, a més, la suspensió de Puigdemont és políticament rellevant perquè en depèn la possibilitat, mai descartada pel seu grup, que tornin a intentar investir-lo com a president quan sigui possible. Un altre element que diferencia el cas del president a l’exili amb els altres tres diputats de JxCat és que Puigdemont tampoc no és a la presó, quan aquest és un dels requisits exigits a la llei d’enjudiciament per a aplicar la suspensió. Els quatre diputats de JxCat afectats per la suspensió de Llarena no voten des del juliol, quan el parlament va rebre la interlocutòria de Llarena perquè se’ls apliqués la suspensió. Junqueras i Romeva es van acollir al mecanisme de la designació d’un diputat substitut que va habilitar el parlament. Els quatre de JxCat no ho van fer i, a més, van demanar mantenir l’antiga delegació de vot. Una petició que la mesa de la cambra va rebutjar amb els vots d’ERC i el PSC, l’abstenció de Cs i l’oposició de JxCat. És aquest l’acord de la mesa del 9 d’octubre, el que va impugnar Puigdemont amb un recurs d’empara datat el 9 de gener.

Summary: Sánchez, Rull i Turull no portaran la mesa del parlament al TC


Un jutjat de Sant Feliu de Llobregat ha citat com investigat a principis de juny el director de l’Oficina del president de la Generalitat, Quim Torra, Joan Ramon Casals (PDECat), acusat de desobediència per haver cedit locals per l’1-O quan era batlle de Molins de Rei (Baix Llobregat), han informat a Europa Press fonts judicials. Ho ha fet després d’admetre a tràmit la querella que la Fiscalia de Barcelona va presentar el març davant el Jutjat de Primera Instància i Instrucció de Sant Feliu de Llobregat contra Casals en haver considerat que va cedir locals per l’1-O ‘desatenent deliberadament i conscientment el requeriment’ del Tribunal Constitucional espanyol. Torra ha volgut expressar el seu suport a Casals. Orgullós de treballar amb tu @jrcasals. Tot el meu suport i endavant, sempre endavant. https://t.co/O9gSOUawph — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) May 28, 2019 Segons la Fiscalia, Casals va permetre que l’1-O s’obrissin com a centres de votació en aquesta localitat els locals de titularitat municipal Ceip L’Alzina i Ceip L’Estel, el Centre Cívic Pont de la Cadena i l’Ambulatori Vell, malgrat que el TC havia suspès la votació. Prèviament, la Delegació del Govern de Catalunya li havia notificat la providència del Constitucional del 7 de setembre en el qual suspenia la celebració de l’1-O. Així i tot, Casals va dictar un decret municipal manifestant el seu suport a la citada consulta i va manifestar que facilitaria locals. Querella al batlle de Collbató En paral·lel, un jutge de Martorell ha admès a tràmit la querella de la Fiscalia contra el batlle de Collbató (Baix Llobregat), Miquel Solà (ERC), i li investiga per presumpta desobediència per cedir un local per a la votació. En el cas de Solà, la querella es va presentar al Jutjat de Primera Instància i Instrucció de Martorell (Baix Llobregat), sobre la base de les diligències d’investigació iniciades per ordre de la Fiscalia General de l’Estat de 13 de setembre del 2017. La Fiscalia de Barcelona acusa el batlle de Collbató de permetre la votació en el local de titularitat municipal Escola Graduada Mixta La Salut ‘tot i conèixer sobradament’ que l’1-O havia estat suspès pel TC.

Summary: Citen com a investigat per l’1-O Joan Ramon Casals, director de l’Oficina de Torra￼


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha apartat ‘políticament’ del partit el sector anticapitalista, que ahir va reconèixer la ‘República Catalana’ en un comunicat. Els òrgans del partit hauran de decidir quin serà el futur d’aquest corrent dins el partit. Iglesias defensa la decisió de la direcció del partit d’agafar les regnes de la branca catalana del partit, Podem, la direcció de la qual està majoritàriament formada per anticapitalistes, després de la tensió que aquesta ha tingut amb Fachin per l’estratègia del referèndum d’independència. L’últim desacord s’ha produït arran que el polític català va dir públicament que era contrari a participar en les eleccions que volia imposar el govern espanyol per al dia 21 de desembre. ‘Són posicions legítimes però que, segurament, estan més a prop d’unes altres opcions polítiques. A Podem, les aliances electorals les decideixen els inscrits, i la nostra obligació era retornar la capacitat de decisió al màxim òrgan a Catalunya, que és l’Assemblea Ciutadana’, ha afirmat en declaracions als mitjans, fent referència a la decisió de la direcció estatal de convocar una consulta perquè els militants catalans decideixin com volen concórrer a les eleccions.

Summary: Iglesias aparta els anticapitalistes de Podem per haver reconegut la República Catalana


El Tribunal Constitucional espanyol ha refusat admetre a tràmit el recurs d’empara d’Iñaki Urdangarin perquè se suspengui la sentència del cas Nóos, per la qual ha estat condemnat a cinc anys i deu mesos de presó per delictes de malversació, prevaricació i frau. El TC considera que el recurs manca d’especial transcendència constitucional per a ser admès.

Summary: El TC refusa el recurs d’empara d’Urdangarin per la sentència del cas Nóos


Aquest dilluns Turquia ha engegat de nou el procés d’adhesió a la Unió Europea. Després de dos anys sense negociacions, l’alta representant per a la política exterior i diversos ministres d’afers estrangers de la UE s’han reunit amb el govern turc per a engegar la onzena ronda de negociacions, centrada en la política monetària. La Unió Europea negocia l’adhesió de Turquia des de fa onze anys. Els dos darrers anys les negociacions havien estat suspeses. Ara s’han reiniciat sota la pressió de la crisi dels refugiats. A canvi de la represa de les negociacions Turquia s’ha compromès a controlar millor la frontera amb Síria.

Summary: Turquia torna a negociar l’adhesió a la Unió Europea


Una manifestació ha tallat la A-2 a Alcoletge (Segrià) abans de les set del matí. Un grup de persones convocades pel CDR de Ponent ha cremat pneumàtics per impedir el trànsit. Abans de les vuit han marxat de la calçada. En un comunicat, el CDR ha avisat que continuarà defensant el mandat de l’1-O i exercint el dret de protesta i manifestació, perquè no poden ni volen ‘normalitzar la situació d’injustícia i repressió que pateix Catalunya’. ❌⚖ Davant la injustícia d’un estat opressor🗣 No callarem!🚧 No normalitzarem la repressió#RevoltaPopular pic.twitter.com/enmgAYkppz — CDR Ponent (@CdrPonent) November 19, 2019 ‘Seguirem reivindicant tots els presos polítics, exiliats i represaliats. Perquè la voluntat del poble és la que mana: no ens callaran. Cap govern’, apunten. També asseguren que ‘l’única violència que existeix és la policial, la de l’estat’. ‘A la terra on es pon el sol, som resistència i lluitem per la llibertat’, han conclòs.

Summary: Els CDR tallen la A-2 a Alcoletge amb una crema de pneumàtics


L’ex-soci d’Iñaki Urdangarin a l’Institut Nóos, Diego Torres, ha ingressat aquest dilluns pocs minuts després de les 17.00 a la presó de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires, a prop de casa seva, a Sant Cugat de Vallès. Hi complirà condemna de cinc anys i vuit mesos de presó, imposada pel Tribunal Suprem espanyol per l’anomenat ‘cas Nóos’ pels delictes de malversació, prevaricació i frau a l’administració. Torres, cunyat d’Urdangarin, havia demanat indult. Durant aquesta setmana estarà al mòdul d’ingressos fins que se li assigni el definitiu i més tard serà classificat en primer, segon o tercer grau. Torres, com Urdangarin i l’ex-president balear Jaume Matas, tenia fins la propera mitjanit per ingressar a qualsevol centre penitenciari, però la setmana passada ja va confirmar que ho faria a Brians 2. L’ingrés voluntari a un centre penitenciari no comporta ser acompanyat per la policia. Els primers dies a presó Torres els passarà en una cel·la del mòdul d’ingressos, on el visitaran un metge i diferents professionals de l’equip de tractament per conèixer la seva situació, conèixer les seves necessitats i decidir el mòdul més adient, tenint en compte que és el primer cop que ingressa en una presó. Aquest procés sol durar dos dies, però es pot allargar fins a un màxim de cinc. A banda del mòdul, abans de dos mesos també es decidirà la classificació de Torres en primer, segon o tercer grau. La junta de tractament del centre farà la seva proposta a la direcció del centre, que prendrà una decisió definitiva. La decisió pot ser recorreguda per l’intern davant del jutjat de vigilància penitenciària. Es podria donar el cas que un pres fos classificat directament en tercer grau, que implica sortir cada dia del centre, fins i tot en condemnes greus superiors a cinc anys d’internament, amb dues excepcions: delictes greus com terrorisme, crim organitzat i abusos a menors, o que el jutge estableixi en la sentència un anomenat període de seguretat, cosa que suposa que l’accés al tercer grau només es dona a partir de la segona meitat de la condemna. Però per accedir al tercer grau es té molt en compte si s’ha pagat la responsabilitat civil establerta a la sentència. Si Torres fos classificat en segon grau, el més habitual, podria obtenir permisos a partir d’haver complert una quarta part de la condemna, o sigui d’aquí més d’un any, però no és un procediment automàtic, sinó que es té en compte la seva evolució com a intern, el tractament, la seva conducta, si té suport familiar o domicili fix. En el cas dels delictes econòmics, no hi ha un tractament únic i específic, sinó que en funció de cada intern s’elabora un pla individual de tractament, que tindria com a objectius assolir certs valors i raonaments ètics, empatia i pràctica d’activitats solidàries, o l’ajustament de les expectatives respecte l’estil de vida, fixant els objectius d’èxit personal o allò necessari per viure de forma satisfactòria.

Summary: Diego Torres sí que ingressa a presó al costat de casa


La Junta Electoral espanyola (JEC) dóna una pròrroga de 24 hores al president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, perquè retiri els llaços grocs i les estelades de les dependències catalanes. En una resolució, refusa les al·legacions que la Generalitat havia presentat contra la primera ordre dictada dilluns de la setmana passada, quan la JEC va instar el president a retirar allò que anomena ‘símbols partidistes’. Li va donar un termini de quaranta-vuit hores que va expirar dimecres. A les al·legacions, el govern adduïa que el llaç groc no es pot associar amb cap formació política concreta. La Junta Electoral espanyola n’ha parlat en el primer punt de l’ordre del dia de la reunió que s’ha fet al congrés espanyol. Els magistrats han evitat d’obrir directament el camí de l’expedient sancionador per incompliment de la llei electoral (LOREG) que estableix sancions de 300 a 3.000 euros, tot i que previsiblement l’obriran aviat si Torra no retira els llaços grocs. La junta també pot dur la qüestió a la fiscalia. Ho farà, si considera que es produeix un delicte de desobediència, amb l’objectiu que el Ministeri Fiscal pugui emprendre actuacions i portar el cas als tribunals de l’àmbit penal. Aquest fou el cas de la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, inhabilitada per un jutjat de Manresa després de negar-se a retirar l’estelada de la façana de l’ajuntament a les eleccions del 2015. Aquesta última via és la que reclamen tant PP com Cs, que ja han presentat escrits directament a la fiscalia perquè actuï per la via penal contra el president de la Generalitat.

Summary: La Junta Electoral espanyola envia un ultimàtum a Torra i li dóna 24 hores per a retirar els llaços


Ivo Vajgl és actualment eurodiputat del grup ALDE a Brussel·les, i un dels membres més actius del grup de suport a Carles Puigdemont. Avui l’ha visitat a la presó alemanya durant una hora. En sortint, VilaWeb ha pogut parlar telefònicament amb aquest ex-ministre eslovè per preguntar-li com ha trobat Puigdemont, i com veu el cas català. —Com heu vist Carles Puigdemont? —En molt bona forma. I molt decidit a continuar la feina. Vol fer allò que els votants n’esperen. I subratlla que l’única manera de solucionar la situació i evitar l’escalada és començar el diàleg. Un diàleg seriós a Espanya entre el govern escollit i els representants de Catalunya. No hi ha cap més sortida per a solucionar el problema. —I sobre la seva situació processal, què en diu? —Puigdemont espera que Alemanya porti la seva situació amb tacte i espera que no sigui extradit a Espanya. He estat d’acord amb ell que l’extradició seria contrària a la legislació d’Alemanya. I aniria en contra de l’experiència política i històrica. —Quanta estona l’heu vist? —Una hora, més o menys. —El tracten bé? —He tingut la sensació que sí. Que el tracten amb respecte. I ell no s’ha queixat en cap moment sobre el tracte rebut. —Quin és el seu estat d’ànim? —És bo, la veritat. I molt constructiu. M’ha dit que havia tingut molt de temps per a reflexionar i que havia decidit de no rendir-se. Ha decidit de lluitar, lluitar per la victòria dels seus seguidors i del seu programa polític. Li he assegurat que el grup d’europarlamentaris que donem suport al diàleg entre Espanya i Catalunya i la UE continuarem actius. I farem pressió per una solució política i per l’inici d’un diàleg democràtic. Condemnem la violència que hi ha hagut, i també lamentem la manca de divisió de poders a Espanya. Evidentment demanem la llibertat dels presos polítics. És inacceptable que tanquin representats elegits, que tenen un mandat democràtic d’un parlament i d’un govern. O que els dirigentsde la societat civil acabin a la presó. No hi ha cap país democràtic on passin coses com aquestes. Simplement, no n’hi ha cap. —I què més li heu dit? —Que tenim clar que el problema de Catalunya ja és un problema europeu. Ara ja no és un afer intern. Si l’estil de governar de Rajoy s’estén, si la seva manera de tractar els drets democràtics s’estén, això podria ser un mal molt gros per a Europa. Si no volem que passi això, ho hem d’aturar. Si no aturem el corrent autoritari de Rajoy, s’escamparà per tot Europa, i llavors Europa es convertiria en un lloc perillós. —Us heu reunit amb polítics alemanys? —No m’hi he reunit. Però m’he vist amb molts periodistes alemanys i us puc assegurar que el cas català no tan sols interessa els alemanys, sinó que el suport al diàleg i a una negociació és molt fort. Comença a haver-hi pressió sobre els polítics alemanys perquè ho resolguin com toca. —Al vostre país, Eslovènia, el suport al procés català és molt gran. —Diria que probablement Eslovènia és el país europeu on el suport per una sortida pacífica i no violenta és més fort. Vam tenir la nostra pròpia experiència, cert. I ningú no és igual. Però el dret d’autodeterminació sí que és el mateix. I vosaltres també el teniu. I no se us pot negar. —Recentment heu encapçalat la iniciativa per a atorgar els premis Sakhàrov als presos polítics catalans. —Estic segur que tindrem prou vots per a aconseguir la nominació dels presos polítics. Però evidentment després hi haurà el procés de votació. Veurem aquests mesos vinents com es desenvolupa tot. Nosaltres volem enviar un missatge polític poderós: que l’existència de presos polítics a Espanya no es pot tolerar.

Summary: Ivo Vajgl: ‘Si no aturem Rajoy, el corrent autoritari s’escamparà per tot Europa’


Robert Morris Sapolsky (EUA, 1957) és professor en diversos departaments de la Universitat de Stanford (Biologia, Neurologia i Neurocirurgia), als Estats Units, i un expert reconegut en diverses disciplines, des de la neuroendocrinologia al comportament dels babuïns o l’evolució humana. El seu treball ha rebut molts premis, entre els quals la Beca MacArthur, el Premi Presidencial de Joves Investigadors de la Fundació Nacional per a la Ciència dels EUA, el Premi Sagan de Divulgació Científica i el premi «Emperor Has No Clothes» (“l’emperador va nu”) de la Fundació per a la Llibertat Religiosa per criticar obertament la religió. És l’autor d’un documental que tots hauríem de veure: Stress: Portrait of a killer, d’incomptables articles científics i de molts llibres, incloent-hi Why zebras don’t get ulcers, The trouble with testosterone, A primate’s memoir, Monkeyluv i el seu monogràfic més recent i aclamat, publicat en 2017, Behave: The biology of humans at ourbest and worst. Molt abans que arribe al costat de la seua dona, la neuropsicòloga Lisa Sapolsky, la llibreria Books Inc. de Palo Alto ja està abarrotada de persones que esperen escoltar-lo. Hi ha cua per a comprar el seu últim llibre, i està plena de gent que discuteix quina de les seues anteriors obres és millor i que diu que és un gran orador. Com Frans de Waal indica en la seua crítica de Behave, pocs llibres de 800 pàgines poden capturar el nostre interès de cap a cap com fa aquest. El llibre en va ple, de dades fascinants organitzades amb elegància, explicades de manera concisa i interessant. Comença descrivint la neurologia que subjau a un moviment simple i arriba a comentar el llunyà origen evolutiu de la nostra propensió a realitzar-lo. I malgrat la seua posició tan assenyada pel que fa a la importància de tots els factors, des dels genètics i epigenètics fins als ambientals, socials i culturals, té suficients opinions controvertides per a mantenir-nos atents en tot moment. Darwin va dir: «Qui entenga al babuí farà més per la metafísica que Locke» (Notebook, 1838). Per què estudia els babuïns si prefereix els goril·les, i més quan hi ha tant a aprendre dels goril·les? El meu primer amor, de fa molt molt de temps, va ser el goril·la de muntanya. Tenia vuit anys quan vaig decidir que en el futur faria un estudi de camp sobre ells, i continuava tenint aquesta intenció mentre estudiava primatología en la universitat. Però la realitat es va imposar: per a les qüestions que volia explorar (la relació entre comportament social i fisiologia), estudiar els goril·les no tenia sentit. Necessitava una espècie que no estiguera en perill, que visquera en les sabanes (per a poder disparar-li dards anestèsics) i que visquera en grups socials de cinquanta i cent individus, no de prop d’una dotzena. Així que vaig haver d’estudiar els babuïns. No tots aconsegueixen ser president i no tots aconseguim estudiar els goril·les. Quines són les raons principals per les quals els acadèmics en dret i filosofia haurien de llegir textos de biologia? Els determinants socials de la salut? Comprendre el comportament criminal? Per ambdues, però sobretot per a entendre que som organismes biològics, ni més ni menys, i que res del que fem està separat de la nostra biologia. No obstant això, cal destacar que biologia no equival a genètica. Ni a neuroquímica, ni a endocrinologia, ni a evolució, ni a cap enfocament de cap disciplina específica. Per contra, la biologia del nostre comportament reflecteix les interaccions de tots aquests nivells d’anàlisis, així com les seues interaccions amb el món social. La gent de dret i filosofia tendeix a no llegir textos de biologia perquè ignoren fins quin punt pot ser rellevant i divertida. Com els animaria a llegir biologia? Probablement el major obstacle a l’ús de la neurociència del segle XXI per part del sistema judicial criminal és el fet que la majoria de juristes són aquells que van decidir en l’institut que odiaven la biologia. Per què tothom hauria de llegir biologia, especialment la biologia del comportament? Perquè, conscientment o inconscientment, tots som biòlegs comportamentals. Emetem opinions biològiques implícites quan som part d’un jurat, quan votem si el govern hauria de gastar més diners per a intentar resoldre un problema social, quan decidim si ens enfadem o no amb el nostre fill adolescent quan actua impulsivament. Ja que en tots aquests casos actuem com a biòlegs comportamentals, podríem educar-nos sobre aquest tema. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Paula Casal. Investigadora ICREA, codirectora de l’UPF Center for Animal Ethics i presidenta del Projecte Gran Simi Espanya. Llig més entrevistes publicades a Mètode Què és Mètode?

Summary: Robert Sapolsky: «Res del que fem està separat de la nostra biologia»


Valtònyc, nom artístic del raper Josep Miquel Arenes, compareixerà demà davant el Tribunal d’Apel·lació de Gant, que ha de pronunciar-se sobre la seva extradició a l’estat espanyol. Tanmateix, aquest tribunal encara resta a l’espera de la resposta del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) a una consulta feta pels jutges de Gant mesos enrere. Per això, Simon Bekaert, advocat de Valtònyc, diu a l’ACN que preveuen que el Tribunal d’Apel·lació faci com ja va fer en la darrera cita, al gener, i ‘pel mateix motiu ajorni una altra vegada el cas un parell de mesos’. Arran dels dubtes sobre l’acusació d’enaltiment del terrorisme, un dels tres delictes que consten a l’euroordre contra Valtònyc, els jutges belgues van presentar, al novembre, dues qüestions prejudicials al TJUE, que encara no s’hi ha pronunciat. ‘El tribunal prendrà nota sobre el fet que encara no hi ha una decisió del TJUE a Luxemburg en relació amb la qüestió prejudicial i tornarà a posposar el cas’, diu Simon Bekaert, que acompanyarà el seu client a la cita judicial, demà a les dues de la tarda. Segons que van explicar els advocats de Valtònyc al novembre, Gant havia demanat a la justícia europea quina llei espanyola sobre enaltiment del terrorisme calia aplicar en aquest cas, si la del 2012, quan es van fer les cançons per les quals se l’acusa, o la del 2015, que és ‘més severa’. És, doncs, un dubte sobre la retroactivitat de la llei. L’estat espanyol reclama el cantant per fer-li complir una pena de presó de tres anys i mig pels delictes d’enaltiment del terrorisme, injúries a la corona i amenaces, per les lletres de diverses cançons que va escriure i pujar a internet. Sobre els altres dos delictes, el Tribunal d’Apel·lació no s’hi ha pronunciat. La justícia belga ja va dictaminar en primera instància en contra de l’extradició de Valtònyc a Espanya, però la fiscalia flamenca va recórrer-hi en contra en nom de l’estat espanyol. El procés es pot allargar mesos perquè, a més d’esperar la decisió del TJUE, encara es podria recórrer en contra de l’eventual sentència del Tribunal d’Apel·lacions.

Summary: Valtònyc tornarà demà als tribunals belgues amb la previsió que el jutge ajorni el cas tot esperant el TJUE


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha mantingut aquesta tarda una conversa de deu minuts amb el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, qui li ha proposat un govern de coalició amb un període de prova d’un any. Sánchez ha tornat a refusar-ho. La proposta consistia en l’entrada d’Unides Podem al consell de ministres per a aprovar el pressupost espanyol. Després Sánchez podria expulsar-los, però Iglesias es comprometia a mantenir la col·laboració parlamentària. Durant aquesta conversa, Iglesias ha traslladat també a Sánchez que si hi ha repetició electoral tornarà a demanar una coalició i que no s’exclourà a sí mateix. El PSOE va vetar la presència d’Iglesias al consell de ministres com a condició per a negociar amb Unides Podem, fet que va acceptar. El dirigent d’Unides Podem Pablo Echenique ha recordat que el partit ja ha fet diverses cessions –la renúncia d’Iglesias a ser dins de l’executiu, la renúncia a ‘ministeris d’estat’, la renúncia a un repartiment proporcional i la renúncia al seu posicionament sobre Catalunya– i ha afirmat que aquesta proposta és una nova cessió. La propuesta: Acordemos una coalición (programa y equipos), como en casi todas partes cuando no hay mayorías absolutas. Aprobemos unos presupuestos y, tras ello, si Pedro Sánchez considera que debemos abandonar el gobierno, lo hacemos y mantenemos la colaboración parlamentaria. — ᴘᴀʙʟᴏ ᴇᴄʜᴇɴɪQᴜᴇ 🇪🇸 (@pnique) September 12, 2019 Es una propuesta que, tras aceptar Pablo Iglesias un veto insólito, tras renunciar a ministerios de Estado, a un reparto proporcional de carteras y a nuestra posición sobre Cataluña, supone una nueva e importante cesión. 👇 — ᴘᴀʙʟᴏ ᴇᴄʜᴇɴɪQᴜᴇ 🇪🇸 (@pnique) September 12, 2019 La setmana vinent, Felipe VI farà una segona ronda de consultes amb els partits polítics per a proposar un candidat a la investidura. Sánchez, tanmateix, ha descartat de sotmetre’s a una nova sessió si no té els suports necessaris garantits. El dilluns 23 de setembre és el dia límit per a investir un president. Si no, es convocaran eleccions espanyoles pel 10 de novembre. Unides Podem ja ha advertit que no pensa donar un suport a Sánchez de franc, però el PSOE es manté enrocat en la negativa d’acceptar un govern de coalició.

Summary: Sánchez refusa l’última oferta d’Iglesias


La vaga de Renfe convocada per Comissions Obreres (CCOO) tindrà afectacions, especialment, a Barcelona i València, on el transport intern depèn en bona part del servei ferroviari. El sindicat reclama més llocs de feina, menys hores de jornada laboral i que es consolidi el salari. Tres aspectes ‘troncals’ de l’últim conveni col·lectiu que, segons que denuncia el sindicat, Renfe incompleix. Així mateix, CCOO diu que no descarta noves convocatòries de vaga, que podrien afectar també Adif, per a l’agost, si l’empresa manté una ‘postura intransigent’ i les negociacions continuen blocades. UGT i CGT han descartat de donar suport a la vaga d’avui. A Barcelona, els trens de la Rodalia circularan al 66% en les hores punta i al 33% en les hores vall restants, segons el decret de serveis essencials del Ministeri de Foment i el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. Les hores punta s’estableixen en la franja de sis a dos quarts de deu del matí i de cinc de la tarda a dos quarts de nou de la nit. La resta de la jornada és considerada hora vall. Pel que fa a TGV-llarga distància, es decreta un servei del 72% dels trens afectats, que són aquells que es fan amb personal de Barcelona. Als Avant, els serveis essencials són del 65%. Transports Metropolitans de Barcelona recomana de fer servir les línies 5 i L9 i L10 nord, tenint en compte que també hi ha obres a la línia 1 del metro entre el Clot i Fondo. Les línies R2, R3 i R4 de la Rodalia, que permeten de fer recorreguts entre Sant Andreu, la Sagrera, el Clot i el centre de Barcelona, és una de les alternatives proposades per TMB en el tall de la L1 que s’ha d’allargar fins al 30 d’agost. D’altra banda, TMB preveu de reforçar tant l’autobús especial L1 Clot–Fabra i Puig, que transcorre per la Meridiana, com a llançadora Onze de Setembre–Fondo, per absorbir el passatge addicional, a més d’informadors per a orientar els viatgers. Les obres de la línia 1 consisteixen en la renovació integral de la infrastructura amb la modernització de més de 9 quilòmetres de via i instal·lacions en un tram de més de 50 anys d’antiguitat. Al País Valencià, a la Rodalia i mitja distància s’ha decretat un servei mínim del 75% en les hores puntes i un 50% en la resta del dia. El Ministeri de Foment també ha decretat uns serveis mínims del 72% en els trens TGV i llarga distància, és a dir, que circularan 280 dels 387 combois afectats per la protesta i se’n suprimiran 107.

Summary: Així afectarà la vaga de Renfe durant tot el dia


El ple de l’Ajuntament de Barcelona ha rebutjat avui en una sessió extraordinària el protocol per ampliar el tramvia fins a Verdaguer, amb el vot en contra de tots els grups municipals excepte els suports del govern de BComú, del PSC i del regidor no adscrit, Gerard Ardanuy (Demòcrates). La proposta rebutjada era un protocol de col·laboració entre l’Ajuntament i l’Autoritat del Transport Metropolità (ATM) perquè el Trambesòs arribés a la plaça Verdaguer des de la plaça de les Glòries, que establia que el finançament seria públic, que l’administració augmentaria la seva participació en la gestió i que s’ajustaria la tarifa tècnica, però sense detallar-ho. Colau ha dit als grups que han rebutjat el protocol que s’equivoquen i que els veïns estan farts que es prioritzin els interessos de partits, i ha criticat que els plens s’estan convertint en batalles partidistes en clau electoralista: ‘Aquest no ha estat mai el tramvia de Colau. És el tramvia dels veïns’, d’entitats i institucions, ha asseverat. Per aquest motiu, ha garantit que seguiran defensant el tramvia, perquè ho considera una qüestió fonamental per a la mobilitat i la salut, i ha explicat que han portat l’assumpte a votació encara que l’anessin a perdre perquè el portaven al programa i era un compromís, ‘encara que es perdi per motius partidistes’. La tinent de batlle d’Urbanisme, Mobilitat i Ecologia, Janet Sanz, ha defensat que la unió del tramvia milloraria la mobilitat a la ciutat i de tot l’entorn metropolità, i ha destacat el suport al projecte de veïns i entitats: ‘Volem un sí al tramvia clar i contundent perquè puguin continuar els treballs’. Sanz ha subratllat que ERC no té un projecte de ciutat metropolitana i ha assegurat que el seu posicionament demostra el seu partidisme i que els seus interessos estan per sobre de la ciutat, i ha criticat que prefereixi l’aplaudiment de Cs, PP i el ‘lobby’ del cotxe a impulsar la millora del transport públic: ‘Malgrat la seva oposició hi haurà tramvia metropolità’, ha garantit. La multiconsulta, també refusada El plenari també ha tombat el projecte de la multiconsulta de la batllessa. Les dues preguntes presentades per les entitats per a la multiconsulta, deixant el procés participatiu en una via morta per la falta de preguntes a fer a la ciutadania. La batllessa Ada Colau ha lamentat la falta de suports i ha assegurat que amb els vots en contra, les formacions ‘fan el joc a Agbar’ per no permetre que es pregunti a la ciutadania sobre la municipalització de l’aigua. Per la seva banda, el Grup Demòcrata, Ciutadans, PSC i PP han qualificat el procés participatiu com un ‘nyap’ per la falta de garanties. Per la seva banda, ERC ha estat l’únic partit en donar suport a les preguntes però ha criticat que el govern hagi ‘volgut tirar endavant sí o sí la multiconsulta’ sense ‘assessorament’ per a les entitats que hagués facilitat més preguntes.

Summary: El ple de l’ajuntament tomba el projecte de tramvia de Colau


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha pres ‘deguda nota’ del dictamen de l’advocat Tribunal de Justícia de la Unió Europa (TJUE) sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. En una carta al president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, Sassoli assegura que ara espera la sentència de Luxemburg. Tanmateix, el dirigent europeu no es pronuncia sobre la sentència contra el procés i els presos polítics. Torrent va enviar una primera missiva al president del Parlament Europeu per a felicitar-lo després de ser investit. A més, li demanava que no es desentengués de Oriol Junqueras, Carles Puigdemont i Toni Comín, que malgrat ser escollits eurodiputats no han pogut exercir el seus càrrecs. ‘Més de dos milions d’europeus s’han quedat sense veu ni representació, fet que vulnera els seus drets fonamentals i malmet la seva confiança en el sistema democràtic de la Unió Europea’, argumentava Torrent. Posteriorment, Torrent va enviar una nova carta a Sassoli informant-lo de la sentència del Tribunal Suprem espanyol que condemnava a cent anys de presó a dirigents polítics i socials del país per haver organitzat un referèndum i haver garantit la llibertat d’expressió al Parlament.

Summary: El president del Parlament Europeu respon a Torrent que està pendent de la sentència sobre Junqueras


Barcelona en Comú ha descartat el tripartit després de les reunions que la formació ha mantingut amb ERC i els socialistes, ja que consideren que hi ha ‘vetos creuats’, encara que Ernest Magarall va proposar una trobada amb Colau i Collboni, que el candidat socialista no va acceptar. L’actual batllessa, Ada Colau, manté la candidatura i afirmen que ‘el PSC està disposat a sumar per la investidura d’Ada Colau, en canvi, ERC ha manifestat que continua presentant a la investidura al seu candidat’. Tot i això, no especifiquen si buscaran un pacte solament amb els socialistes. Barcelona en Comú considera que ‘té una responsabilitat davant els seus electors i davant la ciutat que ha governat els darrers quatre anys’. La candidata dels comuns governaria gràcies al suport dels socialistes i de Manuel Valls i dos regidors de la candidatura de Ciutadans, els quals la voten per a impedir una batllia independentista.

Summary: Barcelona en Comú descarta el tripartit i manté la candidatura de Colau


Albert Rivera ha provat d’encendre la campanya electoral atiant el foc d’un conflicte de convivència inexistent a Catalunya, provant d’explicar-lo en uns altres llocs de l’estat espanyol, diumenge a Sevilla i ahir a Vigo. ‘Vinc d’una terra on t’has de trencar la cara literalment per defensar la igualtat de tots els espanyols, per dir que un català i un andalús són iguals, per poder parlar en català i en castellà, o per veure un partit de futbol al carrer’, deia Rivera a Sevilla. I ahir anava més lluny: Per què ho diu ara? Per què ara, quan comença la recta final de la campanya, Albert Rivera eleva a la categoria de problema social i a argument polític uns fets anecdòtics de què hagin pogut ser objecte tant ell com alguns altres membres del seu partit? Perquè Ciutadans va quedant fora de joc, ja fa temps que ha perdut el favor mediàtic que va inflar aquest partit en la campanya del 20-D i les enquestes indiquen que s’estanca en els quaranta diputats (o fins i tot per sota), de manera que passa a ser un actor sense paper en la futura configuració d’un nou govern espanyol. La suma de PP-Ciutadans va quedar molt lluny de la majoria absoluta el 20-D, i tampoc no hi arribarà pas després del 26 de juny. Totes les enquestes publicades són ben contundents: cap dels dos partits amb prou feines es mourà respecte de les eleccions del desembre. Agafem-ne un parell d’exemples: segons l’enquesta d’El Mundo de diumenge, el PP passaria de 123 diputats a 124-129, i Ciutadans, de 40 a 35-40; segons la d’El País, el PP baixaria de 123 a 114 i Ciutadans, de 40 a 39. Aquestes mateixes enquestes indiquen que Units Podem passarà a ser la segona força política i superarà el PSOE. I es comença a perfilar un discurs a la premsa de Madrid segons el qual el desllorigador de la crisi del sistema polític espanyol haurà de ser un pacte entre Iglesias i Sánchez. Però en canvi, és clar, que Podem estripi el compromís amb el referèndum, cosa que Iglesias ha començat a fer, esborrant les línies vermelles que havia traçat en la campanya del 20-D. Pedro Sánchez negociarà amb Podem si abandona l’autodeterminació, diu avui El Mundo. Hi ha, doncs, una pressió mediàtica i política creixent perquè Podem renunciï als aspectes del seu discurs més incòmodes per a l’statu quo espanyol, com la defensa del dret de decidir dels catalans i el filocomunisme (‘no em defineixo com a comunista, ens fem grans’, deia Iglesias a Ana Pastor diumenge a La Sexta). En aquest context, Rivera se sent perdut. I, en un acte de desesperació, recorre al combustible que durant aquests últims anys l’ha ajudat a guanyar-se el favor dels mitjans espanyols i a ser benvist per una part de la societat espanyola i de l’electorat: la del català espanyolista resistent en una suposada Catalunya hostil, separatista i intolerant. És l’única arma que li queda, i per això la fa anar cinc dies abans de les eleccions, quan el vent ja no li bufa a favor. Perquè Rivera deu pensar que si a les eleccions del desembre, quan totes li ponien, el resultat de Ciutadans va ser decebedor, ara que els editorialistes d’El País se li han girat d’esquena la patacada pot arribar a ser força contundent.

Summary: L’últim cartutx d’un Albert Rivera desesperat


El conseller d’Afers Socials, Chakir El Homrani ha qualificat d”animalada’ la proposta del PP d’ajornar l’expulsió de les dones migrades que donin els seus fills en adopció. Creu que caldria que el partit expliqui ‘clarament’ la proposta però a priori, el titular d’Afers Socials creu que és un ‘atemptat’ al dret dels infants, al dret de les dones i als drets humans més bàsics. En una entrevista a RAC1, El Homrani ha recordat que els processos d’adopció són confidencials i un àmbit on els drets dels infants estan per sobre fins i tot de la relació dels pares, per la qual cosa ha d’estar molt justificada la separació de pares biològics i fills. Per tant, conclou que ‘no es pot mercadejar de cap de les maneres’. El Homrani ha recordat que les adopcions internacionals han baixat els darrers anys perquè cada cop estan més controlades. Pel que fa al conflicte al voltant dels menors estrangers que no estan acompanyats pels seus pares, El Homrani ha reiterat que no hi ha un problema generalitzat i ha situat els índex de delinqüència d’aquest col·lectiu al d’altres joves del país. El Homrani ha reconegut que molts dels nois que entren al sistema de protecció tenen ‘dinàmiques de carrer típiques del país d’origen’ i per tant, són ‘refractaris’ al sistema de protecció, per la qual cosa, és un àmbit que cal treballar. El Homrani ha demanat de no categoritzar els joves perquè això els ‘deshumanitza’ i de no ‘edulcorar’ episodis com el de Castelldefels.

Summary: El Homrani respon al PP: ‘No es pot mercadejar amb les adopcions’


El diputat de la CUP Carles Riera ha explicat que la formació debat sobre la possibilitat de demanar eleccions anticipades al parlament davant del ‘blocatge’ del govern i de la majoria independentista. ‘No ho podem descartar. Dins del debat estratègic en el qual estem, aquesta és una opció que està sobre la taula’, ha admès Riera en una entrevista a ‘Els Matins de TV3‘. ‘O comencem a arribar a un acord estratègic per autodeterminar-nos i després complir-ho o això no va enlloc. Si es confirma que no va enlloc, serà inevitable encarar unes eleccions que permetin capgirar aquesta situació’, ha argumentat. Segons Riera, en el context actual el govern, la mesa del parlament i la majoria parlamentària estan en una situació de ‘bloqueig i atzucac’ perquè l’estat espanyol diu que no parlarà d’autodeterminació i la majoria independentista continua dient que s’ha de parlar d’autodeterminació amb l’estat espanyol. En conseqüència, segons el diputat cupaire, ‘tothom veu que el govern i el parlament no van enlloc i que no s’avança en sobirania ni en drets civils i polítics’. ‘O això canvia i el govern i la majoria parlamentària es posa en marxa, comença a desobeir unilateralment i comença a desenvolupar polítiques de drets socials, civils i polítics que són impossible de desenvolupar dins de l’estat espanyol, o comencem a arribar a un acord estratègic per autodeterminar-nos i després complir-ho o això no va enlloc’, ha conclòs. I és que per a Riera probablement l’únic que aguanta el govern és el judici contra el procés i ha defensat que no s’han d’esperar les sentències per desobeir perquè l’estat espanyol actua amb voluntat de venjança i ja es poden imaginar aquestes sentències. La CUP defensa que primer s’ha de trencar amb l’estat espanyol i després obrir un diàleg multilateral amb l’argument que ‘l’única manera d’avançar és a través del conflicte’. Una posició que en el context actual dista de la que defensa tant JxCat com ERC, que prioritzen obrir ara un diàleg amb l’estat espanyol. Riera considera que posar ‘expectatives, confiança i esperança en el diàleg amb l’estat espanyol és contraproduent perquè és una ficció, és idealista i no porta enlloc’. En clau interna, Riera ha tret ferro al fet que Poble Lliure aposti perquè la CUP es presenti a les eleccions espanyoles del 28-A malgrat el Consell Polític de la formació anticapitalista decidís aquest diumenge no presentar-s’hi. Riera ha defensat que el moviment es manté cohesionat sobre les qüestions centrals i ha afegit que amb els temes que consideren menors, com les eleccions espanyoles, és ‘lògic i respectable’ que hi hagi diverses línies d’actuació.

Summary: La CUP debat si demanar eleccions anticipades


El Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i el Tribunal Suprem espanyol han emès un comunicat conjunt en què defensen la sentència de l’Audiència de Navarra sobre la Manada, que ahir va provocar una gran controvèrsia i una onada d’indignació ciutadana perquè castigava amb nou anys de presó els cinc homes que van violar una noia de divuit anys durant la festa del San Fermín del 2016. L’audiència va resoldre, amb el vot particular d’un jutge que demanava l’absolució de la Manada, que no hi havia hagut agressió sexual, sinó abús, perquè no va haver-hi intimidació ni violència. El comunicat diu que el tribunal ‘ha valorat minuciosament (…) tots els elements de prova aportats per les parts’. Afegeix que això, juntament amb la jurisprudència, són els únics criteris als quals estan sotmesos els jutges. També reconeix que les decisions judicials poden criticar-se, però adverteix que quan les crítiques provenen de càrrecs públics ‘es compromet greument la confiança que el nostre sistema de justícia mereix dels ciutadans’. Per últim, el CGPJ i el Suprem comenten que els jutges són ‘el més important baluard per a la protecció i defensa de totes les víctimes’. Comunicado del presidente del Tribunal Supremo y del @PoderJudicialEs pic.twitter.com/0GLn3Be8i4 — Poder Judicial (@PoderJudicialEs) April 27, 2018

Summary: El Consell General del Poder Judicial i el Tribunal Suprem espanyol tanquen files amb el tribunal de la Manada


Ni Jorge Fernández Díaz ni José Manuel García-Margallo repetiran en el nou executiu de Mariano Rajoy. D’aquesta manera, el president del govern espanyol prescindeix de dos dels ministres més polèmics. En el cas de l’ex-titular d’Interior, va ser protagonista de les converses amb l’ex-cap de l’Oficina Antifrau, Daniel de Alfonso, on es parlava sobre com perjudicar determinats polítics catalans. Recupera la polèmica aquí En el mateix sentit, García-Margallo ha estat un dels ministres més bel·ligerants contra el procés català: segons l’ex-ministre d’Exteriors, una Catalunya independent ‘vagaria per l’espai sense reconeixement’. És també autor de la frase: ‘d’una crisi econòmica se’n surt, un atemptat terrorista se supera, però la dissolució d’Espanya és irreversible’. Paral·lelament, la quota català a l’executiu es manté amb la presència de Dolors Montserrat, que ocuparà la cartera de Sanitat, un ministeri amb poques competències ja que moltes estan traslladades a les comunitats autònomes. En una entrevista a VilaWeb explicava, entre altres qüestions, què en pensa del concepte ‘unionista’: ‘Dir-me unionista és fer servir un vocabulari que m’estigmatitza. N’estic farta’.

Summary: Margallo i Fernández Díaz: dos ministres polèmics que no repetiran a l’executiu de Rajoy


Els subscriptors de VilaWeb són convidats a participar en un nou consell de redacció obert. Aquesta vegada es farà divendres set d’octubre, a partir de les set de la vesprada a l’Edifici Octubre de València, a l’Aula Dos, situada en el primer pis. El consell de redacció obert és una reunió on el director o altres membres de la redacció escolten les opinions i les suggerències dels subscriptors sobre els temes d’actualitat. En aquesta ocasió la situació al País Valencià després de la crisi del PSOE, la situació del procés independentista al Principat després de la qüestió de confiança i la possible investidura de Rajoy amb l’abstenció socialista són els tres temes de debat que es proposen d’entrada. Tot amb això els subscriptors són lliures de fer aportacions i proposar debats sobre qualsevol tema. Per participar-hi no cal apuntar-se prèviament però us agrairem si ens feu arribar un correu confirmant la vostra presència a suport@mesvilaweb.cat Al consell de redacció obert només poden participar els lectors de VilaWeb que són subscriptors. Si encara no en sou podeu fer-vos-en des d’aquesta pàgina.

Summary: VilaWeb convida els subscriptors a un consell de redacció a València, divendres


La coalició Lliures per Europa s’ha querellat per prevaricació contra dos vocals de la Junta Electoral espanyola (JEC), arran del vet contra les candidatures de Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí. En la querella, l’advocat Gonzalo Boye argumenta que Andrés Betancor i Carlos Vidal són membres de la JEC gràcies al suport de Ciutadans i PP, els dos partits que van demanar l’exclusió electoral dels polítics exiliats. La Junta Electoral espanyola, un àrbitre parcial i viciat políticament En l’escrit, presentat al jutjat de guàrdia de Madrid, es recorda que molt abans de l’acord de la JEC tant Betancor com Vidal ja van publicar articles i missatges a les xarxes socials contra Puigdemont i l’independentisme. I es considera que aquesta situació és ‘extravagant’. D’una altra banda, també s’assenyala que el president de la JEC, Segundo Menéndez Pérez, i el vice-president, Eduardo Calvo Rojas, van signar el vot particular contra el vet electoral. Lliures per Europa demana al jutjat que citi a declarar els dos denunciats, a més dels quatre signants del vot particular, entre els quals hi ha les vocals Ángela Figueruelo Burrieza (proposada pel PSOE) i Inés Olaizola Nogales (proposada per Unides Podem).

Summary: Puigdemont es querella per prevaricació contra dos vocals de la JEC


Primer dia feiner d’ençà de l’entrada en vigor de l’estat d’alarma per la crisi del coronavirus 2019. El decret signat pel president del govern espanyol, Pedro Sánchez, prohibeix de sortir de casa si no és per motius imprescindibles com ara comprar menjar i medicaments, però també autoritza a desplaçar-se al lloc de feina. Aquesta permissivitat fa que a primera hora milers de persones hagin trencat el confinament mantingut durant tot el cap de setmana i hagin agafat el cotxe o el transport públic. En són exemple aquests vídeos a la cruïlla de l’avinguda Diagonal amb el carrer de Girona de Barcelona, i de la del carrer d’Aragó amb el de Girona. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Oriol Mitjà, metge de l’Hospital Germans Trias i Pujol de Badalona expert en malalties infeccioses, va criticar dissabte al programa ‘Preguntes freqüents’ de TV3 el decret de Sánchez per ineficient i va demanar, justament, d’impedir el moviment dels treballadors. ‘Caldrà disminuir més el transport públic i limitar el treball. La gent s’haurà de quedar a casa i només continuar aquelles feines que siguin necessitats bàsiques. Això que s’ha presentat no serà suficient’, va dir. Molts usuaris han compartit a la xarxa imatges de treballadors que han de trencar el confinament domèstic. Vegeu-les ací: Casum l'ós pedrer, el metro aquest matí. Sobre tot q no sortim. Entre uns i altres q ens manen ….. pic.twitter.com/g6NzQpVbYK — Fura (@Fura96090597) March 16, 2020 🆘BARCELONA 16/3/2020 07:30 AM, VERGÜENZA‼ Trafico fluido, ningún policia revisando motivo del desplazamiento‼ Nosotros somos MÉDICOS 🆘 #YONOMEPUEDOQUEDARENCASA ES UNA EMERGENCIA SANITARIA!🏨@adacolau @bcn_ajuntament @mossos @lavanguardia @lasextaTV @_InakiLopez_ @juliomayol pic.twitter.com/aIGFhw3CJX — Dr. Alexander Siles – Pediatric Surgery / Cir Ped (@doc_siles) March 16, 2020 Y este es el resultado de momento en Valencia a las 7 30 del lunes 16 de Marzo pic.twitter.com/ywI74OkHMa — jgd (@DuatJavier) March 16, 2020 En el metro a las 07:45 bastante tranquilidad en Valencia 🚇🧘🏼♀🧘🏻♂ Buenos días a todos!!Seguimos con la resistencia antes el #COVID19 💪 pic.twitter.com/MDzP4gnYDx — 🦇 ⚪ PyTeR ⚫ 🦇 (@P_Sanchez85) March 16, 2020 Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb

Summary: La ineficàcia del decret de Sánchez: dilluns de trànsit i moviment a les ciutats


La targeta T-10, l’abonament multipersonal de deu viatges per al transport públic, i la T-Mes, que permet viatjar il·limitadament durant un mes, desapareixeran a partir del primer de gener. Alhora, s’instauraran dos nous abonaments: la T-Usual, que servirà per a fer viatges il·limitats durant trenta dies i tindrà un cost de 40 euros a la zona 1 (un 25% menys que la T-Mes, l’equivalent actual), i la T-Casual, unipersonal de deu viatges, que costarà 11,35 euros a la zona 1 (1 euro i 15 cèntims més que no la T-10 d’ara). D’altra banda, la T-Jove, amb viatges il·limitats per als menors de 25 anys durant noranta dies, baixarà de preu un 25%, fins als 80 euros. La T-10 és el títol més utilitzat perquè fins ara ha estat multipersonal i diverses persones de la mateixa família podien viatjar amb aquest bitllet. A més, era més econòmica que la T-Mes o la T-50/30, unipersonals. Amb aquest canvi, la T-Casual passa a ser unipersonal com la T-Casual i desapareix la possibilitat de compartir bitllet de transport públic. …i la T-casual, títol unipersonal de 10 viatges #transportpúblic #mobilitat pic.twitter.com/nlB1qDDvIB — Autoritat del Transport Metropolità (@ATMbcn) December 4, 2019 Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat i president de l’Àrea de Transport Metropolità, ha dit que l’objectiu d’aquests canvis era fidelitzar l’usuari, perquè la T-Usual serà més barata que no la T-Mes. Comparant el preu de les dues noves targetes, un usuari de la T-Casual a partir del divuitè dia ja haurà gastat més diners que no pas si hagués emprat la T-Usual, de manera que li sortirà més bé de preu aquest abonament. A banda, ha anunciat que es mantindrien abonaments com ara la T-16, la T-Jove, la T-Usual per a famílies monoparentals i nombroses, la T-Dia, la T-Usual bonificada per a desocupats, la T-Aire, la T-Verda i la T-Casual per a treballadors de l’aeroport.

Summary: La T-10 desapareixerà i el nou abonament que la substituirà serà més car i unipersonal


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha convocat els caps dels grups parlamentaris a una reunió el 16 de novembre per a constituir una taula de diàleg. L’objectiu, diu, és obrir un diàleg ‘seriós, honest i profund’ sobre qüestions clau del país. D’aquesta manera, Torra recull el guant de Miquel Iceta, del PSC, que va proposar de crear un espai de relació estable entre Torra i els presidents dels grups parlamentaris per a facilitar que es tanquessin acords en les ‘grans qüestions’ i que era paral·lel a l’obertura de l’intent d’entesa del govern de Torra amb l’executiu espanyol. El parlament va aprovar al juliol una moció presentada pels socialistes en aquest sentit amb el suport de JxCat, ERC i els comuns. Cs, el PP i la CUP s’hi van oposar. En el debat de política general, Iceta ja va insistir a Torra que havia de convocar la taula. El gest de Torra cap al PSC, en compliment del mandat parlamentari, s’ha escenificat durant la sessió de control al govern. Un debat en què també s’ha fet evident l’opció de l’executiu per negociar el pressupost amb els comuns, ara que la CUP ha passat definitivament a exercir un paper d’oposició. Torra ha dit que el govern presentaria el projecte per als comptes ‘les setmanes vinents’. ‘Esperem negociacions llargues, profitoses i que arribem a un acord’, ha dit Torra a la presidenta de Catalunya en Comú Podem, Jéssica Albiach. Els comuns han alertat que Catalunya ocupava ‘set podis de la vergonya’ en àmbits com l’atur juvenil, els desnonaments, les retallades sanitàries i educatives, el preu de les matrícules universitàries i el descens salarial. Malgrat això, s’ha avingut a acostar-se al govern per abordar una ‘política efectiva’ al parlament, que deixi de banda la ‘retòrica buida’ i la creació, ha dit, de l’enèsim consell. Albiach es referia a la creació del consell assessor per a l’impuls del Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent, aprovat ahir pel govern, i del Consell de la República, que es presentarà al Palau de la Generalitat el 30 d’octubre. El president de la Generalitat ha respost que el pressupost parlaria de ‘totes les sobiranies’ a què apel·len els comuns, com ara la sobirania educativa, la sanitària i la de tenir una feina digna, a més del dret de decidir. Ahir, Lluís Llach es va situar al capdavant del consell assessor que ha d’impulsar la constitució del Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent i ERC ha centrat la intervenció en aquesta qüestió. El president del grup, Sergi Sabrià, ha defensat la necessitat que el Fòrum sigui transversal i superi les fronteres de l’independentisme. Una expectativa que Torra ha dit que compartia. El president de la Generalitat ha insistit que havia de ser un organisme que treballés de manera autònoma al govern. Inés Arrimadas, en canvi, l’ha criticat. Per Ciutadans, és una altra de les ‘guinguetes’ del procés per a col·locar els amics del govern. A més, Arrimadas ha retret a Torra que els dos socis a l’executiu s’oposessin a la tramitació d’una proposició de llei presentada per Cs per a escurçar les llistes d’espera. Torra li ha respost que les llistes eren una prioritat i el govern ja actuava en la millora dels serveis sanitaris. Per la seva banda, el PP ha exigit al president de la Generalitat que convoqui eleccions de manera ‘immediata’ per a posar fi al malson en què Xavier Garcia Albiol considera que s’ha convertit la legislatura. El president de la Generalitat recuperarà aquesta potestat dissabte, quan farà un any de l’aplicació de l’article 155 i que Mariano Rajoy va convocar les eleccions del 21 de desembre de Mariano Rajoy com a resposta a la declaració d’independència del parlament.

Summary: Torra convida els dirigents parlamentaris a una taula de diàleg el 16 de novembre


Era el 2004 quan Fèlix Millet i Jordi Montull van fer saber als directors de l’Escola Coral de l’Orfeó Català que no la podien mantenir. Calia tancar els cors infantils i el Cor de Noies. Mantindrien únicament un Cor Jove transformat. No hi havia diners, assegurava la direcció. Deien que calia fer una reestructuració; si no, haurien d’acabar tancant l’Orfeó. Eren els anys en què Millet i Montull es van omplir les butxaques amb més de dos milions d’euros. Però això no es va saber fins cinc anys després, el 2009, quan es va fer públic el gran escàndol de corrupció del Palau de la Música Catalana. Des de feia temps, els treballadors de l’Escola Coral, l’organització que agrupa els cors infantils i juvenils de la casa, estaven en lluita. Reclamaven unes condicions laborals dignes com a treballadors de l’Orfeó Català, perquè durant la major part de la presidència de Millet cobraven en negre. No perquè ells volguessin, sinó perquè la institució funcionava així. Després de lluitar molt, van canviar algunes coses. Van aconseguir de facturar la seva feina, però van continuar reclamant una relació laboral digna, amb contractes fixos. Volien consolidar el projecte de l’Escola Coral, però això incomodava la direcció. Montull i Millet no estaven acostumats que ningú els portés la contrària. I qui ho feia en rebia conseqüències. Els treballadors del Palau de la Música Catalana vivien aleshores en un estat de vassallatge. Moltes famílies vivien de l’Orfeó. Eren molts els treballadors que tenien tots els fills treballant-hi. I Millet i Montull jugaven amb això. Havien creat una estructura que feia que tothom els degués favors, d’alguna manera o una altra, i se n’aprofitaven. Els treballadors no podien negar-se a fer certs serveis perquè sabien que en depenia no tan sols la seva feina, sinó la de la seva gent. Potser per això també eren muts i cecs davant determinades activitats. Per entendre millor què passava: no tenien comitè d’empresa, al Palau, malgrat ser més d’un centenar de treballadors. La direcció es va sorprendre quan la proposta de tancament de l’Escola Coral no va ser rebuda amb resignació i obediència, tal com ells havien previst. Hi va haver oposició des del primer moment. Els directors dels cors es van negar a acceptar la proposta de tancament i van lluitar fins al final per aconseguir uns mínims, amb què evitaven la desaparició dels cors infantils i el de noies. De sobte, Millet i Montull es van trobar amb una gent que no tenia una actitud submisa per por de perdre la feina i que posava el projecte davant de tot. Un grup de professionals que es va unir als cantaires i les seves famílies per mantenir l’Escola Coral, malgrat totes les adversitats i amenaces. El moment de més tensió va ser el 2005, quan hi va haver una reunió extraordinària al Petit Palau amb el claustre de professors, la direcció de l’entitat i els cantaires i les seves famílies. Una reunió que va servir per a demostrar a la direcció que l’Orfeó Català i el Palau de la Música no eren seus, sinó dels socis. I que, sense ells, tot plegat era molt més complicat. No és casual que a partir d’aquell moment l’entitat fes els ulls grossos i ja no demanés a ningú de fer-se soci per cantar al cor. Era més important l’edifici que el cor Els cantaires d’aquella època tenien el sentiment que el bé més preuat per a la junta directiva era l’edifici del Palau de la Música, i que el cor era un complement i prou. Tal com el temps ha demostrat, no s’equivocaven pas. Millet i Montull estaven pendents de les obres, les inversions i les infrastructures, i alguns cantaires ja començaven a intuir que el cor era només l’excusa per a manegar els fils de l’entitat. Això es vivia com una traïció als principis de l’entitat, tenint en compte que el Palau de la Música va néixer com a seu de l’Orfeó Català, i no al revés. Va ser el cor, que va construir l’edifici. En l’àmbit musical, els cantaires no tenien la sensació que hi hagués interès en el que es feia. No s’acostumava a veure Millet als concerts. L’únic al qual no fallava mai era el de Sant Esteve. I no era casual: s’emetia per TV3 i cada any l’entrevistaven. Però el cor no veia mai Millet. I quan el veien, se’l miraven amb recel. Per als cantaires, les seves paraules no eren creïbles. Cantar en un dels cors de l’Orfeó Català vol dir hores i hores d’assaigs i concerts. Són moltes alegries, per als cantaires, però també molt de sacrifici. Ho fan per estima a la música, a la institució. I esperaven un aliat, a la presidència de l’entitat. Però Millet no ho va ser mai. L’Orfeó Català es planta L’ambient es va anar enrarint tant que el 2006 el Cor de l’Orfeó Català va decidir de plantar-se. Feia un any que es preparaven per participar en un concert per a celebrar el centenari de l’Orfeó Català de Mèxic. Un projecte que es va anul·lar dos mesos abans de marxar al país llatinoamericà. Novament, la mateixa excusa: faltaven diners. Millet i Montull tornaven a insistir que el cor era deficitari. I els cantaires se’n van cansar. En un gest sense precedents, van decidir d’aturar la temporada de l’Orfeó. No es farien més concerts. Era gent a qui els encantava cantar, volien fer els concerts, però era l’única forma de protesta que els quedava. Feia més d’un any que es preparaven per a aquell viatge. La gent s’havia organitzat, havien demanat vacances per poder-hi assistir i, de cop, tot va caure. Feia molt temps que el cor no tenia entre mans un projecte d’aquella envergadura i menys encara fora del país. Els cantaires s’hi havien afegit amb una gran il·lusió. Per això, van considerar que aquella anul·lació era una falta de respecte molt greu. I repetida, perquè uns anys abans, Millet ja havia anul·lat un viatge semblant. Un malestar que era latent i que va fer que, quan el 23 de juliol de 2009, els Mossos d’Esquadra van entrar al Palau de la Música, cantaries i treballadors no se sorprenguessin. En cap cas tenien proves de tot el que passava, però tothom sabia que les coses no es feien bé. Si Millet i Montull circulaven pel Palau com si tot fos de la seva propietat, l’edifici, els cors, els treballadors… Per què no havien de fer igual amb els diners? Quan, poc després de la seva dimissió, Millet va voler culpar els cantaires, directors i músics de l’ús de diner negre a la institució, aquests es van rebel·lar. Van decidir que no es podia continuar tacant la imatge de l’Orfeó Català. Ho van fer de la millor manera que sabien: cantant. Es van reunir a la porta del Palau de la Música per cantar ‘El cant de la senyera’, himne de l’Orfeó Català. Una manera de passar pàgina i tornar a posar l’Orfeó Català al centre dels cors i la seva gent. Aquests actes de rebel·lia durant els últims anys de presidència de Millet no el van fer trontollar, però sí que van aturar la destrucció de l’epicentre de la institució, que eren, i són, els cors i la música.

Summary: Quan l’Orfeó Català es va rebel·lar contra Millet i Montull


Intersindical Valenciana ha proposat la convocatòria d’una manifestació unitària el 9 d’octubre per reivindicar els ‘drets socials i nacionals’, a més ‘d’avançar en l’autogovern, aconseguir un finançament valencià, augmentar les inversions, posar fi a la precarietat i les desigualtats i potenciar els serveis públics i aconseguir la plena igualtat lingüística’. El sindicat creu que cal una mobilització davant l’actual situació que travessa el País Valencià d’infrafinançament i manca d’inversions, que ‘generen molts problemes als valencians i que dificulten l’aplicació de polítiques socials favorables als interessos de la majoria de la població’, segons ha explicat en un comunicat. També s’ha referit als casos de discriminació lingüística, que ‘són una prova evident dels atacs al valencià per part d’una minoria molt activa contra els drets lingüístics’. El sindicat ha advocat per respondre amb mesures contundents per part de les administracions públiques, com la promulgació d’una Llei d’Igualtat Lingüística i l’augment de les partides destinades a la promoció del valencià. En aquest context, Intersindical ha assenyalat que el 9 d’octubre és ‘una bona ocasió per posar de manifest totes les reivindicacions’, a través d’una manifestació ‘unitària, plural i reivindicativa’ a València. El sindicat ha apostat per una agenda social en clau valenciana, que reculli reivindicacions com la reversió de les retallades aplicades durant la crisi, derogar les reformes laborals i de les pensions, apostar per un treball ‘digne, estable i saludable’, millorar els salaris, posar fi a la precarietat, la bretxa salarial i les discriminacions, entre d’altres. En la mateixa línia, ha destacat la importància de potenciar els serveis públics, garantir un habitatge digne, declarar l’emergència climàtica, desenvolupar el Pacte Valencià contra la violència de gènere, derogar la llei mordassa o potenciar l’ús del valencià.

Summary: Intersindical Valenciana proposa una manifestació unitària el 9 d’octubre per reivindicar el finançament i la igualtat lingüística


Més País a Catalunya ha començat el seu procés constituent que culminarà al mes de maig, quan es preveu que se celebri el congrés fundacional de la formació. L’organització -liderada per Íñigo Errejón a l’estat espanyol i coalitzada amb Compromís al congrés- ha reunit aquest dissabte a Santa Coloma de Gramenet els seus delegats territorials i sectorials a Catalunya i ha aprovat donar el tret de sortida al seu procés congressual, que asseguren que s’inicia ‘amb esperit federal, republicà i democràtic’. De fet, la formació afirma que pretenen crear ‘una organització federal fraternalment coordinada amb la resta d’organitzacions federades a Más País‘. ‘Som una força política que defensa la transició verda, el feminisme i la justícia social com a projectes de transformació col·lectiva, igualitaris i democratitzadors’, afegeixen en un comunicat a premsa. Com van explicar abans de la trobada d’aquest dissabte, a la reunió hi estaven convocats tots els inscrits de les diverses estructures territorials i sectorials del partit, en total unes 1.300 persones. A més, també afegien que amb la convocatòria del congrés es pretén ‘dissenyar l’estratègia política, enfortir i estendre l’organització’ i dotar-se de recursos que els permetin ‘augmentar considerablement’ els vots obtinguts a les eleccions del 10 de novembre, quan no van obtenir representació a Catalunya.

Summary: Més País farà un congrés fundacional a Catalunya al maig


Txarango demà baixaran dels escenaris i fins d’aquí a un any no tornaran a pujar-hi. No diuen adéu. Simplement han de pair cinc anys frenètics de rondes en què s’han erigit en un dels grups catalans de referència. S’acomiaden amb l’espectacle ‘Som mar. De Barcelona a l’Havana’, en què compartiran escenari amb el gran Chucho Valdés i la Barcelona Big Latin Band. Els convidem a la redacció per parlar d’aquest punt i a part. Els demano com estan i em diuen que cansats, que han passat dos dies intensos baixant a Barcelona –viuen a Osona– per fer promoció de l’últim concert. ‘Això sí, dissabte a partir de les dotze serem lliures’, afegeix en Sergi, que els fa riure a tots. Són xerraires, sobretot el cantant, l’Alguer Miquel, cupaire des de les darreres eleccions municipals. Parlem de què faran durant l’any sabàtic, del seu ascens musical, de la independència i, sobretot, dels projectes socials, la raó de ser del grup. —Us ho han preguntat i repreguntat, però jo hi torno. Per què feu aquest punt i a part? —Alguer Miquel  Doncs perquè en realitat ja ens ho havíem proposat quan començàvem a dibuixar la gira d’aquest segon disc. Vàrem pensar una gira de dos anys i un tercer any perquè, sobretot, tinguéssim temps per a crear el següent disc. Realment, ara, vist en perspectiva, fa cinc anys que no parem ni un moment. Cinc gires consecutives viatjant per molts llocs i vivint moltes experiències que ens han anat carregant emocionalment. Creiem que podrem transformar-les en música si ens ho mirem amb una mica de perspectiva. —Sergi Carbonell  Ara ens agafem uns dies per desconnectar i de seguida ens tornarem a trobar al local per aportar idees de cançons, jugar, experimentar i tornar a fer música, perquè arran d’aquestes gires que hem fet sense parar, a vegades hem tingut poc temps. Ens proposem un any així. Un any sense concerts. Tota la resta, continua en marxa. —Sou un riu que vol calma. —A. M.: Sí, exacte. Fer bé el tercer disc. Perquè en realitat allò que ens deixa viure de la música són les cançons. I volem tenir-ne cura. Aquesta perspectiva esperem que ens doni un punt de pausa per veure on ens trobem, de què parlen ara les nostres vides –ara vull dir l’any que ve– i com això dóna un sentit al pròxim disc. Que no acabi caient tota la ressaca del segon disc sobre el tercer. Que sigui una cosa nova. —Teniu una data pensada per a llançar el tercer disc? —A. M.: No ho sabem. Ens imaginem de poder disposar de tot un any per a fer el disc. Però vés a saber. Potser no. Potser en necessitem dos, potser necessitem quatre mesos… Tampoc no ens ho marquem. Ara volem crear i quan ens vagi bé ho publicarem. —D’alguna manera, creieu que sou víctimes de la vida de tensió que us ha causat la fama? —S. C.: No, gens. No en som víctimes perquè realment hem gaudit de tot aquest camí i ho hem forçat tot nosaltres. Sempre hem tingut l’actitud de tirar endavant i fer-ho molt bé. Però sí que és veritat que ha arribat el moment en què hem de digerir tot aquest cicle de cinc anys i totes les experiències viscudes. —En aquesta ronda heu passat per Palestina, el Japó, la Xina… Heu sentit que la vostra música és universal? —A. M.: Totalment. La nostra música, la nostra llengua. Tot. És brutal. La música ens acosta a les persones d’una manera bestial. Hem tingut experiències al·lucinants. Normalment, en molts altres camps de la humanitat, per dir-ho així, la diferència ens separa. I en la música és totalment el contrari. És brutal. En molts altres camps de la humanitat, la diferència separa les persones. Però en la música és totalment al contrari. És brutal. —Amb quin record us quedeu? —S. C.: Jo crec que tot el viatge de Palestina va ser bestial. Hi vàrem assistir perquè era el primer festival internacional de clown al món àrab. A més, era organitzat contra l’ocupació militar i va ser una bomba d’alegria per a la gent d’allà. Vàrem tocar en escoles, en camps de refugiats, vàrem fer intercanvis musicals amb músics palestins… I, és clar, el terreny era molt bèstia. Veus la força que té la música i les gràcies que et dóna la gent per haver saltat el ‘checkpoint’ militar i ser allà amb ells. I això és molt fort. Però bé, també molts concerts que hem viscut aquí a casa formaran part dels records vitals més grans de les nostres vides. —Com ja heu dit, el vostre estil musical és molt barceloní. Però vosaltres sou del Ripollès, Osona, la Garrotxa i el Berguedà. Què hi ha de comarques en les vostres cançons? —A. M.: Doncs la història. Si nosaltres ens dediquem a la música és perquè quan teníem quinze anys i teníem un grup infumable podíem tocar a la plaça major del poble essent els teloners del grup que escoltàvem. Quan tu comparteixes escenari amb la gent que mires, amb la gent que s’hi dedica, veus que hi ha un camí i que es pot seguir. I és que portem moltes coses de l’ADN d’allà dalt. Jo penso que la influència musical i cultural que tenim avui és global, des que vàrem néixer. Els dibuixos que ens cuidaven després de l’escola eren japonesos i formen part de l’ADN català. Doncs musicalment igual, i la música que nosaltres escoltàvem eren els grups que venien als nostres pobles, com Dusminguet o Obrint Pas. Tots aquests grups eren els que tocaven a les places majors de tots els pobles. —La vostra carrera és meteòrica. En pocs anys heu passat de tocar al barri Gòtic a tocar a les festes de la Mercè. Què n’enyoreu, d’aquells inicis? —S. C.: Al principi, quan vàrem arribar a Barcelona, sortíem al carrer, compartíem nits al port tocant música amb gent de tot arreu. Això ens va donar moltes influències i el mestissatge que té la nostra música. —A. M.: Nosaltres ho enyorem perquè ho coneixíem, però Barcelona ho enyorarà sense haver-ho conegut perquè ho va matar. I jo enyoro la ciutat que vàrem descobrir nosaltres perquè era una ciutat on venia gent a conèixer gent, perquè encara hi havia la Makabra, perquè encara hi havia molts moviments que eren grans focus d’artistes. Enyoro la Barcelona que vàrem descobrir; una ciutat on venia gent a conèixer gent, hi havia la Makabra i molts moviments que eren grans focus d'artistes —I qui va matar aquests moviments artístics? La llei del civisme? —A. M.: No només la llei del civisme. Tot el model de ciutat franquícia que va destruir qualsevol moviment de barri. Fer que no es pugui tocar al carrer, legislacions en locals musicals… Tot això ho va matar. Barcelona és una ciutat molt coneguda en el panorama musical mundial perquè hi va haver uns anys que tot això era una bomba. D’aquí a deu anys la ressaca d’aquesta onada s’apagarà perquè la gent va marxar. Igual que nosaltres vàrem marxar de Barcelona perquè volíem dedicar-nos a la música i no ens podíem pagar un pis. N’ha marxat tothom. I ara, els punts artístics importants del planeta són en altres indrets. —És trist. —S. C.: La gent cerca la ciutat que van vendre, però l’han convertida en una altra. Ja no hi ha la nostra ciutat. Tots els carrers del centre són iguals que els de qualsevol altra ciutat del món. Ara, per sort, hi ha hagut un canvi i esperem que aquesta gent que ha entrat a l’ajuntament i que estan sensibilitzats amb tot això facin un canvi que es tradueixi en la vida de les persones. —El Festival Clownia és la vostra millor herència? —A. M.: Sí, perquè nosaltres com a banda volíem que tot això servís per a moltes coses però com a grup arribàvem fins a un punt. Hi ha molta altra gent que fa coses interessants, no només en el camp de la música festiva sinó amb molta vinculació social. I necessitàvem un espai que ho pogués cobrir. També volíem importar un model de festival que no tenim aquí. Els festivals que hem conegut per Europa tenen molta programació diürna, intergeneracional, interdisciplinària, en què la cosa més important és l’ambient. Per nosaltres és molt important el Clownia. Vés a saber què acabarà sent més important, si nosaltres o el festival. —S. C.: A banda, el fem al Ripollès, fet que també li dóna una aura especial. Sembla que tots els festivals s’hagin de fer a Barcelona, i no és així. Aquest any no estarem girant, com diem nosaltres, però sí que es farà Clownia. De fet, la setmana que ve anunciarem els primers grups confirmats i posarem les entrades a la venda. Tenim la sort que a Catalunya, des de fa cinc anys, tot allò que hem proposat ha esgotat les entrades. La resposta de la gent és boníssima. —A banda el Clownia, també heu impulsat el Centre Cultural de Caparan, al Senegal. Expliqueu-me d’on sorgeix aquest projecte. —A. M.: Neix quan ens assabentem que ens escolten a la Casamance, una regió independentista del Senegal. Sabem que a través de projectes de cooperació les nostres cançons arriben a un poble que es diu Caparan i que la gent les fa seves. Una cosa surrealista. I decidim que hi volem anar. Perquè no fos un viatge inútil, els vàrem demanar que ens expliquessin com estava la zona, què hi havia, què hi faltava… I ens van explicar el projecte dels joves del poble, que tenien ganes de reformar un edifici per a convertir-lo en un centre cultural. No podíem pagar les obres, però els beneficis d’alguns concerts de la gira passada els vàrem destinar a aquest projecte i també vàrem fer unes samarretes solidàries. Vam aconseguir tots els diners i ara fa un any vàrem anar-hi. Ens varen rebre amb un festival cultural brutal on tot de músics del Senegal varen venir a tocar amb nosaltres. Vàrem posar la primera pedra al centre i a la primavera hi tornarem per inaugurar-lo. —Anar més enllà de la música. Aquesta és l’essència de Txarango? —S. C.: Totalment. Però és que no hi ha cap frontera. La música neix del terreny social. Sí que hi ha gent que la divorcia però no té cap sentit, això. Vull dir, una festa major és un acte social organitzat per la mateixa gent del poble que s’organitza la seva pròpia festa i que porta la música que li agrada. Neix en aquest terreny. Per això que no és gens estrany el que fem. —Les vostres lletres són reivindicatives, però també esperançadores i amb molts somnis. Quin món somnia Txarango? —A. M.: Les cançons parlen estrictament de la vida i del que nosaltres hem après. En el món del somnis que construïm volem dir a la gent que no és impossible dedicar-se a la música a Catalunya partint d’un projecte d’una colla d’amics. Nosaltres ho hem pogut fer malgrat que en aquest país tot va en contra que la gent pugui dedicar-se a la música. Doncs una mica volíem compartir aquest camí que vàrem perseguir. Hem engegat un projecte en temps de crisi i no tot és tan negatiu. Volíem compartir això. Pel que fa al vessant social de les lletres, veiem que al món hi ha dos grans eixos que fallen. Un és que no ens sabem cuidar bé els uns als altres i l’altre eix que falla és que no sabem cuidar bé el planeta en el qual vivim. Llavors, tot el que vagi a favor d’això, per molt hippy que soni, ens interessa com a grup. —La independència és un mitjà per a aconseguir-ho? —A. M.: No, en absolut. Que la independència pot ser un pas per a solucionar aquests eixos? Sí, un petit esglaó. Ara, que la independència soluciona aquests dos eixos? No. Hi ha moltes independències diferents. A nosaltres ens interessa el salt independentista perquè posa una excusa de replantejament social. I això és molt important. Posar un dia u i el debat sobre la taula de com vivim. I això ens permet de reinventar-nos. Per això és interessant. Si no ha de servir per a això… Depèn de qui la dibuixi i com la dibuixi, llavors no ens interessa. A nosaltres ens interessa el salt independentista perquè posa una excusa de replantejament social —Creieu que es va dibuixant bé o es va fent un gargot? —A. M.: Ara mateix creiem que hi ha gent que té ganes d’aprofitar la independència per canviar coses… Per canviar-ho tot . —Això ha estat una falca publicitària! —A. M.: Ara venim de Palestina i ens sembla que és molt bèstia que fa un any se sotmetés al Parlament de Catalunya una votació per a reconèixer el dret d’autodeterminació dels pobles palestí, kurd i sahrauí i que sortís que no amb els vots de CiU i el PP. En plena demanda del dret d’autodeterminació del poble català! Això és molt fort perquè és profundament simbòlic que Catalunya no vagi a favor del dret d’aquests pobles. Això és insultant, però no únicament per al poble palestí, sinó per a tota la humanitat. Aquest és només un detall dels punts fluixos i de les arestes del nostre país que no ens agraden gens. Hem de fotre una regeneració total i la independència és una excusa per encarar-la, és un primer pas. Però després haurem de fotre molta canya.

Summary: Txarango: ‘Hem d’aturar-nos perquè la ressaca del segon disc no caigui sobre el tercer’


Aquesta nit VilaWeb us oferirà tot de dades i anàlisis sobre el resultat de les eleccions espanyoles del 20-D les més obertes i competides que mai no s’hagin vist. Al llarg del dia us oferirem l’actualització permanent de les dades de votació i abstenció, així com les declaracions dels polítics i els possibles incidents, si els hi ha. I a partir de les vuit del vespre VilaWeb posarà en marxa un servei especial amb els resultats en temps real en totes les poblacions dels Països Catalans i a les altres tres nacions de l’estat, així com la conformació del nou parlament espanyol. L’especial de VilaWeb pararà una atenció especial als resultats al Principat, el País Valencià i les Illes. VilaWeb també oferirà demà un seguiment en directe de tot el que estarà passant a través de les xarxes socials i els telèfons mòbils. Per a seguir-nos a Facebook sense perdre cap detall us recomanem que actualitzeu el vostre compte tal i com explica aquest article. Per a rebre les notificacions a través dels telèfons mòbils us recomanem que us descarregueu les aplicacions per a iOS i Android de VilaWeb.

Summary: Seguiu la nit electoral a VilaWeb


‘La carretera als Lledoners és una catifa de llaços grocs’, així comença el reportatge sobre Jordi Cuixart que obre la portada de Politico, un dels mitjans més influents a Brussel·les. El president d’Òmnium explica que el conflicte català ‘no es resoldrà en dos o tres anys’, malgrat la duresa de la sentència del Suprem. ‘No he entrat a la presó per lluitar per intentar-ne sortir. Tot i que és dolorós ser aquí, la meva prioritat és la solució de la situació política’, diu. pic.twitter.com/ho83a9oONG — Jordi Cuixart (@jcuixart) 5 de desembre de 2019 El periodista Eddy Wax relata que Cuixart fou condemnat a nou anys de presó per la protesta del 20-S davant de la conselleria d’Economia. ‘Tot i admetre que hi ha dies que està moix, Cuixart apareix francament animat i diu que se sent enfortit pel recent informe d’Amnistia Internacional denunciant el seu empresonament’, continua. En el reportatge, el president d’Òmnium es mostra crític amb la postura del PSOE, a qui exigeix un nou referèndum i assegura que no es penedeix de res. ‘No tinc cap mena de penediment. Tot el que vaig fer, ho tornaria a fer, perquè estic convençut que és el que s’havia de fer. Vull dir que tornaria a exercir els meus drets humans… Lluito pel dret de l’autodeterminació’, assegura. Sobre la vida als Lledoners, el periodista escriu que el president d’Òmnium viu en una cel·la de vuit metres quadrats i que dedica bona part del seu temps a qüestions culturals. En aquest sentit, relata que ensenya altres presoners a fer ceràmica o a escriure sobre les seves experiències. ‘No renunciaré a la felicitat, intento viure al màxim amb el que tinc’, conclou. Jordi Cuixart: ‘Paralitzar el país és un dret’

Summary: Cuixart portada de l’influent setmanari Politico