El Comitè Paralímpic Internacional (CPI) ha anunciat que prohibia a tots els esportistes russos de participar en els Jocs Paralímpics de Rio de Janeiro, que es disputen del 7 al 18 de setembre. La decisió s’ha pres pel dopatge sistemàtic, i patrocinat per l’estat rus, dels atletes. El Comitè Paralímpic Rus ha estat sancionat perquè s’han fet públiques les conclusions de l’informe McLaren, encarregat per l’Agència Mundial Antidopatge (AMA). L’informe ha revelat que un laboratori de Moscou, supervisat pel ministeri d’esports rus, va manipular els resultats analítics d’atletes i va teixir una trama generalitzada de dopatge durant els Jocs Olímpics d’Hivern de Sotxi 2014. El president del CPI, Philip Craven, ha assenyalat que la decisió, a expenses de l’apel·lació que ja havia anunciat Rússia, tenia ‘efecte immediat’. ‘La decisió és unànime. La suspensió té efecte immediat. Hem d’assegurar la igualtat en la competició. És un assumpte vital per a la credibilitat de l’esport’, ha conclòs. Una prohibició ‘inhumana’ La portaveu del ministeri d’afers estrangers rus, Maria Zajarova, ha considerat inhumana la prohibició del CPI de participar en els Jocs Paralímpics de Rio. ‘La decisió d’apartar tota la selecció russa dels Jocs Paralímpics impressiona per la baixesa i el caràcter inhumà. Traeix els alts estàndards de drets humans que són la base del món contemporani’, ha assegurat.

Summary: El Comitè Paralímpic Internacional prohibeix que Rússia vagi a Rio


La fiscalia ha demanat al jutge que investiga el cas 3% que encausi l’ex-gerent de TV3 Oriol Carbó i que requereixi a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) els contractes subscrits amb la productora Triacom per tal de descobrir si es van girar factures falses d’actes de CDC a nom seu. En un escrit, al qual ha tingut accés EFE, anticorrupció sol·licita al jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata que requereixi mitjançant un manament a la Guàrdia Civil una sèrie de documents a la CCMA per comprovar si el partit va poder finançar-se irregularment a través d’ella. En concret, ha sol·licitat tots els contractes que la CCMA hagi realitzat amb Triacom o qualsevol de les seves societats participades, així com els contractes signats amb Carbó o amb qualsevol societat amb la qual aquest tingués relació. Finalment, la fiscalia vol que la CCMA identifiqui les persones d’aquest ens que es van relacionar amb Carbó o amb Triacom. La petició d’anticorrupció es produeix dies després que un empresari que va realitzar treballs per CDC revelés que li van ser abonats amb càrrec a dos programes de TV3 per ordre de l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó i a través d’Oriol Carbó. Es tracta de Juan Manuel Parra, que va assegurar que Gordó, que és encausat, li va indicar que l’ex-gerent de TV3 li pagaria els treballs per al partit, de diversos centenars de milers d’euros, a través de factures falses lliurades a la productora Triacom, participada pel mateix Carbó. Segons l’empresari, Carbó li va confirmar que girés les factures a Triacom amb conceptes d’aportació d’aparells audiovisuals per als programes ‘El gran dictat’ i ‘Fish and chips’. A més de les revelacions, l’empresari, que va ser condemnat pel cas Palau, va aportar una sèrie de documents, entre els quals l’escrit relatant aquests fets que va presentar davant el jutjat d’instrucció 23 de Barcelona, que l’investiga per un delicte fiscal com a conseqüència d’aquestes factures falses. També va lliurar al jutge un DVD amb l’enregistrament de la reunió que va mantenir amb Gordó a la seu de CDC, els albarans que va girar a aquest partit pels actes que va fer en la campanya del 2010 i un llibre dedicat i signat per l’ex-president Artur Mas.

Summary: La fiscalia demana que s’encausi un ex-gerent de TV3 en el cas 3%


El ple de l’Ajuntament d’Alacant ha refusat la creació d’una comissió per atendre les ‘tasques pendents’ per a la recuperació de la Memòria Històrica. La moció presentada pel PSPV, en el primer ple ordinari del mandat, ha comptat amb el suport d’Unides Podem i Compromís, però ha sigut rebutjada per la suma dels vots de PP, Ciutadans i Vox. El socialista Manuel Marín Bernal ha defensat la proposta per a recuperar la ‘dignitat’ dels 140.000 desapareguts i que ‘no se sap on estan’. Bernal ha lamentat que no s’hagi recuperat la regidoria i ha acusat PP i Ciutadans de ‘plegar-se’ a Vox. A la formació d’extrema dreta li ha recordat que es van suportar quaranta anys ‘dels seus pares polítics’ i els ha etzibat que els desapareguts també ‘eren espanyols’. ‘Mentre el PSOE segueixi existint defensarem aquests espanyols a qui els seus pares polítics van fer desaparèixer, ha resolt. Per la seva banda, el portaveu de Vox, Mario Ortolà, ha dit: ‘Franco ha mort’, i ha recordat a ‘socialistes, comunistes i pancatalanistes’ que ‘ja s’ha tret’ el dictador amb la retirada d’honors, ‘falta que el treguin dels seus caps’. Àrea LGTBI D’altra banda, el grup Vox ha preguntat a l’equip de govern per la ‘sorpresa’ de tenir una Regidoria LGTBI, ‘una condició privada’ que tindrà una representació en el consistori. L’edil de l’àrea, Mari Carmen Sánchez, ha mantingut que ‘no és nova’ sinó que està dins d’Igualtat i té com a objectiu de ‘conscienciació dels problemes d’exclusió’. Per a això, fomentaran accions psicopedagògiques en barris i per a posar ‘un dic de contenció ferma’ contra les agressions homofòbiques i, en aquest sentit, ha demanat el suport de Vox per a les mesures que s’aproven.

Summary: El PP, Cs i Vox bloquen la creació d’una Comissió de Memòria Històrica a l’Ajuntament d’Alacant


L’atleta sud-africà Oscar Pistorius ha estat sentenciat a una pena de presó de sis anys per haver assassinat a trets la seva parella, Reeva Steenkamp, el dia de Sant Valentí de 2013. La jutgessa que ha instruït el cas ha afirmat que una pena més dura no hauria suposat fer justícia. Pistorius, de 29 anys, va disparar en quatre ocasions contra Steenkamp. La seva defensa va al·legar que l’atleta l’havia confós amb un intrús. El tiroteig es va produir amb una porta de bany pel mig, fet que suposadament li impedia veure qui hi havia a l’altra banda. L’atleta va ser condemnat inicialment a cinc anys de presó per homicidi i va quedar en arrest domiciliari el mes d’octubre del 2015, però el desembre el Tribunal Suprem va revisar el cas i va elevar el delicte comès al rang d’assassinat, fet que implicava una pena d’un mínim de 15 anys de presó. Tanmateix, la jutgessa ha decidit no aplicar la pena prevista per a aquest tipus de delicte i, després d’argumentar que una llarga estada a la presó no serviria per fer justícia en aquest cas, ha dictat una pena de sis anys de presó. L’atleta ingressarà a la presó immediatament. Ací el vídeo del moment en el qual se l’ha declarat culpable: #OscarPistorius is sentenced to six years imprisonment by Judge Musipa for murder of girlfriend #ReevaSteenkamp https://t.co/Lp9JG5JY8K — Victoria Derbyshire (@VictoriaLIVE) July 6, 2016

Summary: Sis anys de presó per l’atleta Oscar Pistorius per l’assassinat de la seva parella


Amnistia Internacional ha fet públic avui, poc més d’un mes després de la sentència contra el procés del Tribunal Suprem espanyol, les conclusions a què ha arribat sobre aquest procediment, que VilaWeb va avançar dissabte per la filtració de la informació en una web de l’organització. La conclusió principal és que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez han de ser alliberats immediatament i la seva condemna a nou anys de presó per sedició ha de ser anul·lada. Considera que ‘trepitja els seus drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica’. Critica que la condemna es basi en ‘la definició vaga del delicte de sedició del codi penal espanyol i en la interpretació massa general i perillosa d’aquesta definició’. Recorda que ‘la desobediència civil pacífica és protegida per la legislació internacional sobre drets humans’ i que ‘una acusació excessiva per fets de desobediència civil restringeix indegudament el dret de reunió pacífica i viola el dret internacional’. Diu, a més: ‘S’obre el camí perquè les autoritats estableixin un sostre il·legal en el nombre de persones que poden exercir a la vegada el seu dret de manifestar-se pacíficament.’ I afegeix: ‘Una manifestació no perd el caràcter pacífic perquè s’hi cometin actes il·legals o alguns manifestants facin ús de la violència.’ Els altres presos condemnats Sobre els altres dirigents independentistes condemnats, diu: ‘La imprecisió d’aquesta definició  i la seva interpretació àmplia també posen en dubte les condemnes per la sedició.  Encara que pot ser que els dirigents polítics catalans haguessin comès un delicte perseguible legítimament tenint en compte els càrrecs que ocupaven, la seva condemna per sedició, un delicte definit amb excessiva vaguetat, vulnera el principi de legalitat. Les autoritats han de proporcionar un remei adequat a aquesta situació.’ El principi de legalitat estableix que qualsevol conducta ha de ser clarament definida de manera que sigui previsible des d’un punt de vista penal. I això, segons Amnistia, no ha passat en aquest cas. Ho expliquen així: ‘La previsibilitat implica que les persones puguin saber quins actes els faran penalment responsables i quina serà la pena per aquests actes.’ La manca de definició del delicte de sedició a la legislació espanyola ho impedeix –diuen–, i ‘permet la imposició de restriccions indegudes als drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica perquè criminalitza una àmplia gamma d’accions directes no violentes protegides pel dret internacional dels drets humans.’ Judici just… amb ‘preocupacions’ Segons Amnistia Internacional, no es pot considerar injust el judici contra el procés al Suprem. ‘Tot i que hi hagué algunes qüestions que van despertar preocupació al llarg del procediment, el tractament de la prova realitzat pel tribunal en la sentència sembla suposar un contrapès a les limitacions observades’, diu l’informe d’Amnistia A la conferència de premsa d’avui han comparegut Daniel Joloy, conseller principal d’Administració, Dret i Política; Adriana Ribas, coordinadora d’Amnistia Internacional Catalunya; i Esteban Beltran, director d’Amnistia Internacional Espanya. Beltran ha dit: ‘No veiem elements de preocupació per un judici injust, però sí preocupació extrema sobre aspectes de la sentència. La interpretació vaga del delicte de sedició vulnera el principi de legalitat. I pensem que la interpretació que n’ha fet el Tribunal Suprem pot significar una amenaça del dret de llibertat d’expressió i reunió perquè obre la porta a vulneracions d’una àmplia gamma d’actes de protestes i de tàctiques pacífiques, inclòs el desacatament de lleis que es considerin injustes. Un exemple concret és el que va passar amb Sànchez i Cuixart, que mai no haurien d’haver estat empresonats per uns fets que s’emmarquen en la llibertat de reunió i d’expressió.’

Summary: Amnistia Internacional s’adreça a Espanya perquè alliberi Sànchez i Cuixart


El carrer guanyador dels premis de la Festa Major de Gràcia d’enguany és el del Progrés, considerat el més ben decorat. És inspirat en el món de Harry Potter i per això s’anomena ‘Harry Progrés i els 80 guarnits’. Harry Progrés i els 80 guarnits – @carrer_progres #CarrerProgres #FMGràcia19 #Gràcia #Barcelona #WonderlustBarcelona #Barcelonagramers #igersbarcelona #igerscatalunya #igerscatalonia – 2019 08 16https://t.co/9u7wcCtmns pic.twitter.com/QrbikRbzst — Joan Saumell (@Joan_Saumell) August 16, 2019 Aquesta és la llista completa dels carrers premiats: 1- Carrer del Progrés 2- Carrer de Mozart 3- Travessia de Sant Antoni 4- Carrer de la Fraternitat de Baix 5- Carrer de Joan Blanques de Baix de Tot 6- Carrer de la Llibertat 7- Carrer de Verdi del Mig 8- Plaça de la Vila de Gràcia 9- Plaça de Rovira i Trias 10- Plaça del Nord 11- Carrer de la Providència 12- Carrer de Tordera 13- Carrer de la Fraternitat de Dalt 14- Carrer de Maspons 15- Carrer de Jesús 16- Placeta de Sant Miquel 17- Carrer del Perill 18- Carrer de Berga 19- Carrer de Joan Blanques de Baix 20- Carrer de Lluís Vives 21- Carrer de la Perla 22- Carrer de Ciudad Real 23- Plaça del Poble Romaní 24- Carrer de Puigmartí Les festes d’enguany han estat de les que han tingut més èxit, si més no quant a l’assistència, perquè s’han format cues enormes per veure els carrers més populars. Les cues per accedir als carrers guarnits tornen a ser una de les imatges de la tarda a la Festa Major de Gràcia Al carrer del Progrés, les esperes per entrar-hi són d'entre 20 i 25 minutshttps://t.co/0I5mugN23s pic.twitter.com/2jHKcO5aBW — btv notícies (@btvnoticies) August 15, 2019 Malgrat que la Festa Major ha començat aquesta setmana, els esdeveniments i concerts principals encara no han arribat i s’acumularan aquests dies, especialment durant el cap de setmana. Dels concerts, avui destaquen els dels grups i artistes Melenas, Power Burkas, Mourn, Aliment i DJ Waterparties. Demà serà el torn de Halldor Mar, Pantocrator + Dj set Las Chicas, Falciots Ninja, Gyoza + Hal9000 i Joe Crepúsculo & Urbfabrique. Dilluns tocaran Dolça Petxina, La Golden Beat i La Muerta Sanchez DJ, All i oli i PD Mussol; dimarts, Lasta Sanco, Miquel del Roig, Mar Endins, Tori Sparks, Wax & Boogie i Ebri Knight i dimecres La Portàtil FM. Respecte dels actes, avui destaca al diada castellera a la plaça de la Vila, demà la cercavila ‘La Convidada’, amb els Geganters de Gràcia i la Colla de Gegants; dilluns l’exhibició de la Guàrdia Urbana, amb unitats muntades i canines; dimarts la cercavila dels Gegantons de la Festa Major i la paròdia del judici contra el procés. Dimecres hi haurà el correfoc amb diables i bèsties. Consulteu la programació completa de la Festa Major ací.

Summary: Festa Major de Gràcia 2019: carrers premiats, concerts i actes principals


El candidat de Podem a la presidència del govern espanyol, Pablo Iglesias, ha assenyalat en la seva compareixença de valoració dels resultats que manté la seva postura sobre un referèndum a Catalunya. A preguntes dels mitjans, Iglesias ha remarcat que la seva formació reitera que ‘Catalunya és una nació i Catalunya ha de tenir un encaix constitucional diferent, som favorables i defensem que a Catalunya hi hagi un referèndum’. En la seva intervenció, Pablo Iglesias ha dit que s’ha acabat el ‘tornisme polític’ i que a la vista dels resultats aconseguits a Catalunya i el País Basc (primera força més votada) i el País Valencià, Illes Balears i Galícia (on ha estat la segona força): ‘som l’única formació d’àmbit estatal capaç de liderar la necessitat de liderar un acord territorial que respecti la plurinacionalitat’.

Summary: Pablo Iglesias, en la valoració del resultat: ‘Som favorables a un referèndum’


El president d’Esquerra Republicana, Oriol Junqueras, ha exigit al Parlament Europeu que li permeti ocupar l’escó basant-se en la primera publicació del BOE on se’l declarava eurodiputat electe i no en la llista posterior enviada per l’estat espanyol on va eliminar els noms de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín. En concret, Junqueras demana al comitè d’Afers Jurídics de la cambra que ‘convidi’ l’estat espanyol a notificar la llista del BOE i que, si aquest no ho fa, per la cambra ‘prevalgui’ el primer llistat. Argumenta que davant la ‘discrepància’ entre els dos documents hauria de ser vàlid el primer perquè, en cas contrari, es crearia un ‘buit legal’ que permetria als països de la UE ‘desviar-se’ dels resultats oficials de les eleccions. El líder d’ERC també reclama al comitè que declari ‘contrari’ a la llei electoral europea el requisit espanyol de jurar la Constitució per assumir el mandat d’eurodiputat. Amb tot, Junqueras reitera que el Parlament Europeu l’hauria de reconèixer com a eurodiputat electe i ‘permetre que finalitzi’ els tràmits per ocupar l’escó. Cas als tribunals europeus Junqueras ha fet aquesta petició mentre s’espera la convocatòria definitiva de la vista oral del seu cas al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, fins ara prevista pel 14 d’octubre. El Tribunal Suprem espanyol va traslladar a aquesta instància amb seu a Luxemburg els seus dubtes sobre com s’havia d’aplicar la immunitat europarlamentària, després d’haver-li denegat el permís per sortir de la presó i jurar la constitució espanyola, com li exigia la Junta electoral espanyola. Per la seva banda, el Parlament Europeu va decidir presentar l’opinió dels seus serveis jurídics sobre quin és l’abast de la immunitat a la futura vista davant del TJUE.

Summary: Junqueras exigeix al Parlament Europeu que li permeti ocupar l’escó


El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ha denegat al número dos de la candidatura de Junts per Catalunya i ex-president de l’ANC, Jordi Sànchez, que pugui sortir de permís de la presó de Soto del Real per participar en actes de campanya electoral, tal com havia sol·licitat. El jutge tampoc no li permet contactar amb mitjans de comunicació fora del règim ordinari intern del centre penitenciari ni tampoc disposar de l’ús d’internet més enllà del mateix règim. El magistrat sosté que el fet que Sànchez sortís de la presó podria possibilitar ‘situacions de risc’ i impulsar mobilitzacions públiques ‘violentes’, ‘similars a les que se li atribueixen’ en la investigació en curs. Segons la interlocutòria, Llarena justifica la decisió segons una doctrina del Tribunal Europeu de Drets Humans que diu que els drets subjectius de vot i d’elegibilitat no són drets absoluts, i que ‘cada estat els pot modular sempre que la participació democràtica no perdi efectivitat i les limitacions responguin a finalitats legítimes i corresponguin adequadament amb els motius que les impulsen’. Llarena diu que, com el sistema electoral està basat en llistes tancades de candidat i que la defensa de l’ideari la poden fer altres integrants així com el partit polític, ‘ni suposa la impossibilitat de ser escollit ni una pèrdua o alteració essencial de l’efectivitat del dret de participació democràtica de qui comparteixen el projecte polític’, ja que Sànchez ‘no té completament anul·lada la seva capacitat de dirigir-se a l’electorat i, d’altra banda, la seva elegibilitat està lligada a la d’altres companys de candidatura, que sí que aborden plenament les activitats de campanya’. Vegeu ací la interlocutòria de Llarena:

Summary: El Suprem denega a Jordi Sànchez poder sortir de la presó per fer campanya


El ministeri d’Exteriors espanyol obrirà una investigació arran d’un incident diplomàtic amb Bolívia per una visita a l’ambaixada de Mèxic on hi ha refugiats membres del govern d’Evo Morales, exiliat per un cop d’estat al país. Bolívia ha acusat Espanya ‘d’abusar de privilegis’ i ‘atropellar’ la sobirania del país arran d’un incident en què apunta que diplomàtics espanyols van intentar facilitar la sortida de membres de l’executiu d’Evo Morales que estan sota la protecció de l’ambaixada mexicana a la Paz, segons informa la premsa local. El govern espanyol ha negat que intentés facilitar la sortida de ningú i parla d’una visita de ‘cortesia’. ‘El ministeri d’Afers Exteriors, Unió Europea i Cooperació vol aclarir que l’objecte de la visita realitzada per l’encarregada de negocis d’Espanya era exclusivament de cortesia i nega rotundament que pogués tenir com a objectiu facilitar la sortida de les persones que tenen asil en aquelles dependències’, ha afirmat el govern espanyol en un comunicat. L’encarregada de negocis de la diplomàcia espanyola a Bolívia, Cristina Borreguera, i el consol Álvaro Fernández van visitar l’ambaixada i a les portes del recinte hi va haver moments de tensió entre els agents espanyols que els custodiaven –que anaven armats i amb la cara tapada, segons la versió de Bolívia- i la policia boliviana. A més, la presència de membres del govern d’Evo Morales a l’ambaixada mexicana fa setmanes que genera tensions creixents entre el govern interí a la Paz i el de López Obrador. Sobre l’incident, el ministre de govern de Bolívia, Arturo Murillo, ha anunciat que demanarà a la presidenta interina de Bolívia, Jeanine Áñez, l’expulsió de tots els membres de la missió diplomàtica espanyola després de l’incident. ‘Jo personalment demanaré a la presidenta (Áñez) i a la cancellera (Karen Longaric) que demani que aquestes persones marxin del país. No és correcte que vinguin a fer el que vulguin’, ha afirmat Murillo, que també ha retret la presència d’individus encaputxats ‘com si poguessin fer el que els dóna la gana’.

Summary: Espanya intenta rebaixar la tensió amb Bolívia després d’un incident diplomàtic


Labreu edicions recupera en català l’obra de Muriel Spark (Edimburg, 1918 – Florència, 2006) i comença amb la novel·la ‘La plenitud de la senyoreta Brodie’, que és la més coneguda i celebrada de l’escriptora, perquè es va portar al cinema i l’actriu protagonista, Maggi Smith, va obtenir un Oscar pel seu treball en la pel·lícula. Llegiu-ne un fragment. Si us interessa, Labreu presentarà la novel·la en diversos espais: el divendres 15 d’abril faran la primera presentació a la llibreria de Sant Just DesvernCal Llibreter i el dia 18 a la libreria barcelonina La Impossible. L’escriptora Muriel Spark l’any 1960. I per entrar en el món de Spark, l’editor de Labreu, Ignasi Pàmies, responsable de la col·lecció de novel·la La intrusa, ens ofereix un comentari extens i complet sobre l’autora i la novel·la, traduïda per Ferran Ràfols: «Muriel Spark va ser una de les autores més brillants de la seva generació. Evelyn Waugh i Graham Greene van considerar-la una de les grans renovadores de la novel·la anglesa. Va rebre elogis d’autors tan diversos com John Updike o A.S.Byatt. És una narradora poderosíssima, amb una gran capacitat de mostrar els replecs més amagats de l’ànima. De la seva ploma han nascut personatges inoblidables, com la senyoreta Brodie. A LaBreu teníem moltes ganes de recuperar aquesta autora per als lectors en català, com hem fet amb novel·les d’Anaïs Nin o Marguerite Duras que no es podien trobar en la nostra llengua. I hem volgut començar per la seva novel·la més estimulant, ‘La plenitud de la senyoreta Brodie’, en una nova traducció de Ferran Ràfols. Amb aquesta novel·la, Muriel Spark recrea episodis de la seva infantesa i ens transporta a un món aparentment ingenu amb un fons tempestuós, ple d’anhels i frustracions, devocions i rancúnies. És la novel·la que va catapultar Spark a la fama internacional. Poc després d’aparèixer la novel·la se’n va fer una adaptació per al teatre i una pel·lícula que li va valer un premi Oscar a Maggie Smith. ‘La plenitud de la senyoreta Brodie’ presenta un personatge fascinant i contradictori. Jean Brodie és una mestra de primària a l’Edimburg d’entreguerres, que tria les seves preferides d’entre les alumnes de deu anys. Són “les noies Brodie”: la Monica, famosa per les seves habilitats matemàtiques, la Jenny la noia més bonica i més gràcil de la colla, la Rose, especialment sensual, la Sandy, que destaca pels seus sons vocàlics i l’Eunice, coneguda per les seves acrobàcies. Brodie vol dedicar-los els seus anys de plenitud. Vol convertir-les en la “crème de la crème”. Vol estalviar-los una existència vulgar i rutinària. Els dóna una educació privilegiada: les convida a prendre el te, a veure exposicions i al teatre. Els parla de la pintura renaixentista italiana, de la dansa clàssica, de les bones maneres. I els parla del seu futur i intenta desenvolupar els seus talents naturals. Les nenes, fascinades per la figura de la mestra, fabulen sobre la vida privada de la seva mestra. Tot allò que desconeixen ho compensen amb la seva imaginació desbordant. La mestra mantindrà el contacte amb les seves alumnes fins i tot quan passin a ser alumnes de secundària. I el record d’aquella mestra perviurà en el temps i les marcarà tota la vida. La manera poc ortodoxa d’entendre l’amor, la moral i l’ensenyament posarà la senyoreta Brodie al punt de mira de la directora, que buscarà la manera de tallar-li les ales. Acabarà adonant-se que l’única manera serà buscant la complicitat d’una alumna del seu cercle. El lector quedarà captivat per una poderosa veu narradora que domina els ritmes i el desenvolupament de les diverses intrigues. Spark crea una densa i subtil teranyina, teixida amb les misèries i aspiracions de tota condició humana, les de la maduresa i les que van naixent quan tot just sortim de l’ou.»

Summary: Labreu edicions recupera la novel·la més celebrada de Muriel Spark, ‘La plenitud de la senyoreta Brodie’


Ismael Moreno, jutge de l’Audiència espanyola, va fer servir una argumentació basada en l’aplicació del codi penal franquista en la interlocutòria contra el regidor Joan Coma. El jutge imputa a Coma delictes de sedició i ‘contra la forma de govern’, un concepte jurídic inclòs en el codi penal espanyol del 1973. L’advocat de Coma, el diputat Benet Salellas, va alertar d’aquest fet: ‘El jutge Moreno utilitza conceptes franquistes; utilitza instruments de la dictadura.’ Joan Queralt, catedràtic de dret de la UB, ha explicat a VilaWeb que aquesta apel·lació al codi penal franquista palesa que el jutge té al cap la llei franquista i que no ha estudiat el nou codi penal. Per Queralt, aquesta argumentació mitjançant lleis franquistes és motiu evident d’incident de recusació per part de la defensa, ‘perquè denota el prejudici del jutge sobre els fets que investiga’. Queralt es demana: ‘Quin dret penal sap aquest home?’ Aquest incident de recusació s’ha de presentar al jutge mateix i ha de ser estudiat per un altre jutge del tribunal. ‘Probablement no serà admès, de manera que cal acudir al Tribunal Constitucional amb un recurs per la inadmissió de l’incident de recusació. El Constitucional pot no admetre’l o pot denegar la recusació. Si passa això, cal anar al Tribunal d’Estrasburg. I això pot originar un gran escàndol. Un jutge de l’Audiència espanyola fent servir lleis franquistes contra un regidor que no ha anat a declarar voluntàriament quan ha estat investigat per haver-se expressat en un ple de l’ajuntament? És un escàndol!’ Queralt també diu que és una aberració que el jutge se serveixi de la decisió de Coma de no anar a declarar voluntàriament com un element de càrrega delictiva: ‘No comparèixer en qualitat d’acusat no és cap delicte! Només tens l’obligació de comparèixer si ets citat com a testimoni.’ Queralt insisteix en la mala imatge que pot donar aquesta actuació del magistrat a Europa: ‘De cara a Europa, un cas com aquest presenta una imatge terrible.’ ‘Delictes contra la forma de govern’ El concepte ‘contra la forma de govern’ és inclòs en el títol segon del codi penal del 1973, que recull els ‘delictes contra la seguretat interior de l’estat’. I, més específicament, ‘delictes contra el cap de l’estat, el seu successor, alts organismes de la nació, forma de govern i lleis fonamentals’. I consisteix a ‘executar actes directament encaminats a substituir per un altre el govern de la nació, a canviar il·legalment l’organització de l’estat o a despullar en tot o en part el cap de l’estat de les seves prerrogatives i facultats’. Fragment de la interlocutòria del jutge Ismael Moreno contra Joan Coma. Aquell codi penal especificava alguns casos constituents de delicte, com ara ‘els qui en les manifestacions o reunions públiques o en llocs de nombrosa concurrència fessin visques o uns altres crits que originessin aclamacions directament encaminades a la realització de qualsevol de les finalitats determinades en l’article anterior’. La defensa de Joan Coma diu que el jutge no pot argumentar cap delicte amb un concepte que no sigui vigent en la legalitat actual. Fins i tot el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, s’hi va referir en aquest informe sobre el cas contra Joan Coma. Hi explicava que només dos dies després de l’aprovació de la resolució del 9 de novembre al parlament (la que va defensar Coma en el ple de Vic), el fiscal en cap de l’Audiència espanyola, Javier Zaragoza, ja dictava una ordre adreçada a les forces i cossos de seguretat de l’estat, inclosos els Mossos d’Esquadra, perquè l’informessin de la possible comissió dels delictes de sedició i rebel·lió pel fet de donar suport a la resolució parlamentària. ‘Sorprenentment’, deia Ribó, el fiscal Zaragoza dedicava tres pàgines de les nou que tenia el seu escrit a interpretar la tipificació vigent d’aquestes delictes tal com eren descrits no pas en el codi penal actual, sinó en el del 1973. El jutge Ismael Moreno, que era inspector de la policia durant el franquisme, també va ordenar l’ingrés a la presó d’uns titellaires i, a més, investiga l’ANC. Vegeu-ne aquest perfil que en féu Andreu Barnils.

Summary: Joan Coma pot recusar el jutge Ismael Moreno per haver utilitzat el codi penal franquista


‘S’ha acabat la broma’, deia ahir el candidat del PP a les eleccions del 27-S, Xavier Garcia Albiol. ‘Ningú no declararà la independència de Catalunya’. La finalitat de la reforma que el PP vol fer per la via d’urgència de la llei orgànica del Tribunal Constitucional es pot resumir en aquestes declaracions d’Albiol. Perquè, tal com ja va fer quan Ibarretxe volia consultar el poble basc, canviarà una llei a la seva mida, aprofitant que té majoria absoluta, per mirar d’aturar qualsevol pas que el president de la Generalitat, el govern, el parlament o qualsevol administració pública catalana faci cap a la independència. La reforma de la llei del TC que ha anunciat el PP consisteix fonamentalment a endurir les sancions contra els funcionaris o càrrecs públics que incompleixin les resolucions i sentències del tribunal. El PP justifica la reforma per la urgència de la situació política actual, en què veuen que és un ‘perill’ real una declaració d’independència de Catalunya. La proposició diu que ‘el tribunal podrà imposar multes coercitives, acordar la suspensió de les autoritats o treballadors públics responsables de l’incompliment o encomanar al govern de la nació (sic), fins i tot en funcions, l’execució substitutòria’. Segons la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, ‘el TC podrà suspendre els funcionaris o les autoritats que hagin de complir les seves decisions i no les administracions o els governs’. La proposició de llei estableix que el TC podrà disposar a les resolucions qui ha d’executar-les i com; podrà demanar l’auxili de qualsevol administració o poder públic per contribuir que es compleixi i podrà actuar d’ofici quan consideri que les decisions s’incompleixen. En aquest darrer cas, ‘si hi ha perseverança en la desobediència’, podrà imposar ‘una multa coercitiva de tres mil euros a trenta mil a les autoritats, treballadors públics o particulars que incomplissin la resolució del tribunal’; o bé ‘acordar la suspensió de les funcions durant el temps precís per assegurar l’observança dels pronunciaments que faci’. I obrir un procediment penal i tot. El text afegeix que el TC pot requerir la col·laboració del govern espanyol per fer complir les resolucions. ‘Si tots estem disposats a complir la llei i les sentències no s’ha de témer aquesta mena de disposicions, que no fan més que enfortir el marc constitucional’, diu Sáenz de Santamaría. El PP es vol afanyar El PP té pressa per a aprovar aquesta reforma, perquè s’acosten les eleccions del 27-S i tampoc no queda gaire temps fins a la convocatòria de les eleccions espanyoles. Per això l’ha tramitada per la via d’urgència i en lectura única, és a dir, sense haver de passar per cap comissió abans. El PP preveu que el dia 17 de setembre es pugui fer la presa en consideració de la proposta i que sigui aprovada previsiblement el dia 29 de setembre, dos dies després del 27-S.

Summary: Rajoy vol fer una reforma exprés del TC per poder empresonar Mas


El Parlament de Finlàndia ha aprovat avui el nomenament de la socialdemòcrata Sanna Marin, de trenta-quatre anys, com a primera ministra, fet que la converteix en el cap de govern més jove en actiu. De la mateixa manera, és la dona més jove de la història a assumir aquest càrrec. Marin ha rebut el suport de noranta-nou parlamentaris i setanta hi han votat en contra. A la sessió hi ha hagut trenta diputats absents. Marin va ser designada diumenge pel Partit Socialdemòcrata com a candidata de la formació per a substituir Antti Rinne, també de l’SDP, com a primera ministra del país i al capdavant de la coalició de govern encapçalada pels socialdemòcrates. Rinne va dimitir fa una setmana per la pressió del Partit de Centre, que va retirar-li la confiança arran de les vagues al servei postal públic, Posti Group Oy.

Summary: La finlandesa Sanna Marin es converteix en el primer ministre més jove del món


El diputat de Compromís Joan Baldoví pot haver de declarar davant el Tribunal Suprem espanyol per unes suposades irregularitats en l’etapa en què fou batlle de Sueca. L’Audiència de València refusà d’arxivar el cas a petició del jutjat d’instrucció número 2 de Sueca i ara el mateix jutjat l’ha citat a declarar en qualitat d’investigat per un suposat cas de prevaricació. El jutjat també cita Raquel Tamarit, secretària de Cultura de la Generalitat i ex-batllessa de Sueca. Baldoví assegura que té la consciència molt tranquil·la per la investigació del tribunal i que no ha beneficiat ningú. L’Audiència de València ordena de mantenir la investigació penal perquè diu que hi veu indicis de prevaricació o, almenys, de desobediència per inactivitat en les infraccions administratives detectades. El cas té l’origen en una denúncia presentada el 2007 pels propietaris d’una urbanització arran d’unes obres annexes sense llicència que, a més, incorrien en un excés de volumetria. L’ajuntament va reconèixer la il·legalitat de les obres i van ordenar-ne la paralització. El cas va arribar fins al TSJCV, que va donar la raó als denunciants, però les ordres successives, primer de paralització de les obres i després de demolició, no van arribar a executar-se. La condició d’aforat de Baldoví fa que la competència per a investigar-lo sigui el Tribunal Suprem espanyol. Ara el jutjat de Sueca haurà de presentar una exposició motivada al Suprem perquè analitzi si hi ha indicis per a citar-lo i determini com ha d’instruir-se la causa. Baldoví té la potestat de declarar voluntàriament, en persona o per escrit.

Summary: La justícia espanyola posa ara al punt de mira Baldoví


El candidat d’ERC a les eleccions municipals de Barcelona, Ernest Maragall, ha criticat l’acord de govern del PP i Ciutadans a Andalusia, amb un possible suport de Vox. Així mateix ha retret a Manuel Valls, ex-primer ministre socialista francès, que es presenti de bracet de Ciutadans com a candidat a la capital catalana. En un missatge a Twitter, Maragall sosté que Ciutadans i el PP ha pactat ‘amb la complicitat de la ultradreta de Vox’. I afegeix: ‘Barcelona no es deixarà comprar ni tenyir d’extrema dreta.’ C’s i PP pacten a Andalusia amb la complicitat de l’ultradreta de VOX. Valls arriba a Barcelona de la mà d’aquest mateix C’s. La ciutat no es deixarà comprar ni tenyir d’extrema dreta. Ni Valls. Ni C’s-PP-VOX. A Barcelona ni volem, ni hi ha lloc, per aquestes complicitats. https://t.co/EaeWAjhK5Y — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) 26 de desembre de 2018

Summary: Maragall critica l’acord de govern a Andalusia i que Valls vagi de bracet de Ciutadans


La fiscalia de Madrid ha decidit d’arxivar la denúncia del president de la Generalitat, Quim Torra, contra l’ex-secretària d’Estat de l’Espanya Global, Irene Lozano, per l’informa ‘La realitat sobre el procés independentista’ que va elaborar i difondre el seu departament. La fiscalia creu que el document era d’interès públic i que és legítim informar l’opinió pública, ‘amb dades objectives, dels passos que han fet el govern i els Parlaments catalans durant l’anomenat procés’. És gravíssim que aquest document infame digui, per exemple: “Ha habido sectores q se han radicalizado y se han implicado en actos violentos. Ejemplo de ello fue el asedio tumultuario al Dep. d’Economia de la Generalitat en BCN el 20 de septiembre del 2017” https://t.co/uo0DeGlGGm — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) August 14, 2019 El president Torra argumentava que l’informe ‘criminalitzava’ l’independentisme i vulnerava la presumpció d’innocència i es va dirigir a la fiscalia de Barcelona perquè s’investigués si el contingut contenia afirmacions que fossin ‘delictes de calúmnies, prevaricació i obstrucció a la Justícia’. Les diligències es van traslladar a la ficalia de Madrid, on hi ha la seu de la secretaria d’Estat on treballava Lozano, i no ha apreciat indicis de delicte. Diu que l’informe, que es va presentar quan no encara no era emesa la sentència del procés, no presentava els presos polítics com a culpables. També assenyala que la presumpció d’innocència és quelcom que pertany exclusivament als tribunals, i que qualsevol que vulgui informar d’una causa pot fer-ho, sempre que no presenti els sospitosos com a culpables.

Summary: La fiscalia arxiva la denúncia de Torra contra Irene Lozano per un informe que ‘criminalitzava l’independentisme’


El portaveu de JxCat, Albert Batet, ha retret a Ciutadans, el PSC i el PP la manca d’humanitat amb els presos polítics, els exiliats i les seves famílies. Batet s’ha encarat amb els socialistes i el seu dirigent, Miquel Iceta: ‘Si els senyors Reventós i Pallach aixequessin el cap, se’ls cauria la cara de vergonya!’ ‘Tota la decepció amb els grups parlamentaris de la monarquia del 155, que avui, aquí, en seu parlamentària, tenien una oportunitat que han deixat passar una vegada més’, ha etzibat. Els ha recordat la ‘incapacitat’ de mirar a la cara les famílies dels presos polítics l’endemà del 23 de març, quan Llarena va empresonar Jordi Turull, Carme Forcadell, Josep Rull, Dolors Bassa i Raül Romeva. ‘Pot amenaçar, senyor Iceta, ja sabem que tenen la fiscalia per a amenaçar’, ha continuat. Batet ha retret a Iceta que vuit diputats electes –Carles Mundó, Quim Forn, Carme Forcadell, Marta Rovira, Dolors Bassa, Lluís Puig, Clara Ponsatí i Meritxell Serret– hagin hagut d’abandonar l’acta. ‘Això és democràcia real?’, li ha demanat, a més de recordar que hi ha diputats empresonats i altres encausats. ‘Tot és molt normal, que hi hagi vint-i-cinc diputats encausats, a la presó o a l’exili!’, ha exclamat.

Summary: Batet esclata contra Iceta: ‘Tot és molt normal, que hi hagi 25 diputats encausats, a la presó o a l’exili!’


Rosa Pérez Garijo, diputada provincial i regidora de Catarroja, és la coordinadora de la candidatura ‘Una nova EUPV per a un nou país’, que es presentarà en el marc de l’assemblea d’Esquerra Unida del País Valencià que es farà dissabte. La candidatura va néixer a partir de l’elaboració col·lectiva d’un manifest polític en què un grup de militants expressaven el model d’organització que volien per a Esquerra Unida. Fonts de la candidatura han dit que veuen ‘la necessitat de convertir EUPV en un instrument útil per a la transformació social’ i de tornar-la ‘al centre del conflicte social’. Els principals eixos organitzatius són la descentralització, la transparència i la democratització. Fins i tot van demanar sufragi universal i directe de tota la militància, que l’actual direcció ha rebutjat. Després de llançar el manifest es va començar a configurar la candidatura atenent un criteri comarcal que en la pràctica coincideix amb el model d’organització d’EUPV. Una vegada configurada la llista per al consell polític, es va acordar la candidata a la coordinació i l’ordre de la resta d’integrants. Els primers deu llocs de la candidatura a partir de Pérez Garijo els ocuparan, per aquest ordre: Nahuel González, regidor de Gandia; Marina Albiol, eurodiputada; Manu Clemente, regidor de Xiva; Estefania Blanes, portaveu de Guanyar Alcoi; Miquel Lorente, coordinador i regidor de Xàtiva; Mireia Biosca, activista social; Iñaki Pérez, regidor d’Elda; Lucía Ibáñez, coordinadora de l’Alacantí; i Víctor Domínguez, regidor de Guanyar Alacant. En els següents llocs de la llista es destaquen Rafa Pérez, batlle de Bunyol; Amparo Bernat, animalista; Antoni Llorente, regidor de la Vall d’Uixó; i els sindicalistes M. José Gómez Pimpollo i Luis Poveda. Quanta a batlles, a més de Rafa Pérez, també hi ha el de Muro d’Alcoi, Francesc Valls; el de Villar de l’Arquebisbe, Vicente Portolés; el de Simat de la Valldigna, Víctor Mansanet; i la de Montfort, Maria Berenguer. Els últims llocs de la candidatura, els ocuparan des del final cap al començament els ex-diputats de les Corts Valencianes Ignacio Blanco, Esther López Barceló i Lluís Torró, respectivament. Al costat hi haurà Antonio Montalbán, ex-secretari general de CCOO que va rebre la distinció honorífica de la Generalitat Valenciana el 9 d’Octubre per la seua vida dedicada a la lluita per la llibertat i els drets; M. Jesús Pérez Galant, activista social i regidora d’Almoradí; Miguel Ángel Pavón, vice-batlle d’Alacant; José Antonio Fernández Cabello, coordinador d’Alacant i referent en la lluita per l’educació pública; i Jaume Mayor, sindicalista de CCOO.

Summary: Rosa Pérez presenta la candidatura a dirigir Esquerra Unida del País Valencià


Isabel Elbal és una advocada penalista de llarg recorregut. És sòcia del despatx Boye, Elbal i Associats, encarregat de la defensa de Carles Puigdemont, Meritxell Serret i Toni Comín. També és present en alguns altres casos de pes com el que investiga la massacre del Tarajal. Després del primer mes de judici la visitem al seu despatx de Madrid perquè ens faci una anàlisi de la manera com el veu, quin és el paper del tribunal i com veu les estratègies de les defenses. —Com valoreu la presidència del tribunal que exerceix Manuel Marchena? —Li donaré un qualificatiu suau: trampós. Aparentment serè, amb autoritat, didàctic, perquè, com que sap que hi ha molts mitjans de comunicació pendents, dóna força explicacions. I aconsegueix l’efecte que cerca, el d’una persona moderada que respecta els drets fonamentals de totes les parts. És clar, la primera setmana produeix aquest efecte, però de llavors endavant ja no perquè ha causat algunes vulneracions bastant greus. Però encara que no les hagués generades i continués essent capaç de ser la persona moderada, didàctica i ferma que va mostra del primer al cinquè dia, ni així podria esmenar les vulneracions de la fase d’instrucció. Ni així. Però sí que és veritat que hi ha una actitud de saber-se el centre del focus i, per tant, les formes són exquisides. I cada dia que esbronca algú, ho fa d’una manera serena i mesurada. Sembla que és estudiat. No el conec personalment, però és molt difícil de mantenir aquesta calma i aquesta serenitat quan tens una acusació tan greu per uns fets que jutges, amb tantes defenses i tantes acusacions enfrontades, i que no es produeixi cap problema. És molt difícil de mantenir la calma fins al punt que no l’ha mantinguda, com he dit, aproximadament, del cinquè dia endavant. —Llavors, del cinquè dia endavant com el valoreu? —S’ha començat a percebre quin és el biaix del tribunal. —Expliqueu-vos. —Per exemple, limita el dret de defensa tot impedint l’exhibició de la documentació. Perquè els vídeos tenen categoria de documents. I Marchena deixa exhibir documents de paper digitalitzats, però no vídeos. Per què fa aquesta separació, quan la llei, la constitució i el Conveni Europeu dels Drets Humans, permeten clarament que les defenses puguin utilitzar tots els mitjans que tenen a l’abast i que siguin possibles i pertinents de practicar? La limitació en l’exhibició de documentació es deu a una interpretació que fa ell de la llei i que no sabem d’on la treu. —Ell argumenta que els vídeos ja es mostraran en la fase documental. —Però és que la fase documental és una altra. Jo vull mostrar-ho en la fase testifical quan interrogo. I en tots els judicis d’Espanya es permet d’exhibir documentació als testimonis per a qüestionar-los, perquè presten declaració amb l’obligació de dir la veritat. Llavors, no s’entén aquesta manera de procedir arbitrària perquè sí que deixa mostrar documents, però vídeos no. Sembla que protegeixi una part important del judici, que és la testifical, i en la qual passaran policies de l’1-O. —Les defenses han criticat d’ençà que va començar la part testifical que als testimonis no puguin fer-los preguntes que se surtin del marc establert per la part que els ha proposats. —Limita greument el dret de defensa i fins i tot el d’acusació. Fa un judici a mida. Això no ho pot fer perquè la pertinència de les preguntes es mesura en funció de la relació amb l’objecte de debat. És a dir, la fiscalia va portar el testimoni perquè raonava que havia tingut un paper rellevant en els fets de l’1-O. Pot passar que el testimoni tingui informació en relació a un altre dia, per exemple, el 28-S, que tingui relació amb els fets i, fins i tot, que pugui resoldre el judici. Segons Marchena no, no pots… No he vist mai una interpretació tan restrictiva del dret de defensa com la que veig al Tribunal Suprem. Tots els advocats que treballem en qualsevol jutjat d’Espanya sabem que, quan un testimoni ve proposat per l’acusació o les defenses, pot ser interrogat sobre qualsevol qüestió que tingui a veure amb la causa. —I com valoreu el fet que, d’alguna manera, trenqui aquest criteri i ell formuli una pregunta a Trapero que la fiscalia no havia pogut fer? —Ha esgrimit l’article 708 de la Llei d’Enjudiciament Criminal com una arma llancívola. Però a més, s’escau la circumstància que aquesta interpretació tan anòmala, tan superba de la LEC, és una interpretació literal. Si bé com a principi general les normes de l’ordenament jurídic s’apliquen seguint aquest criteri, en el cas de la LEC no es pot fer perquè limita el dret de defensa. A més, es tracta d’una llei del segle XIX! Tots els articles de la LEC, tots, s’han d’ajustar conforme al marc constitucional que ens hem donat. Marchena es va adonar que no podia permetre la pregunta del fiscal perquè trencava el criteri que ell havia marcat fins llavors. Però després fa ús de l’extraordinari i excepcional instrument que la llei dóna al jutge per a aclarir conceptes foscs de la declaració. Per què és excepcional i extraordinari? Doncs perquè allò que fa és suplir un forat o la inactivitat de les acusacions i es converteix en jutge i part. La intervenció del jutge ha de ser mesurada, ponderada, raonada, excepcional… —I no ho va ser? —Va ser molt trampós perquè dóna aparença d’imparcialitat quan impedeix al fiscal de preguntar sobre la reunió del 28-S i es guarda per al final aquesta pregunta. Sense que la llei li ho permeti. La llei li ho permet sobre conceptes foscs sobre els quals es declara, però no sobre qualsevol cosa que li ronda pel cap, i que és allò que volia demanar el fiscal, que no ha preguntat Vox i que necessito encaixar en la sentència que ja he començat a redactar. Perquè aquesta és l’aparença que va mostrar, la de jutge absolutament parcial que es va treure la toga i es va afegir a les acusacions. Sospito que en el judici hi ha més de tres acusacions. —Déu n’hi do. Deixeu-me passar a les defenses. Les veieu coordinades? —Com a companya jo no puc jutjar la feinada que fan i que fan bé. Sí que suposo que l’estratègia és coordinada, perquè per exemple divendres van presentar un escrit queixant-se formalment del fet que no els deixin exhibir vídeos en l’interrogatori. Però la cosa que em preocupa és el fet que no solament ha d’haver-hi coordinació, sinó claredat en l’objectiu a aconseguir. —En quin sentit? —A Estrasburg, on arribarà aquesta sentència condemnatòria i molt, molt alliçonadora, no els espera ningú. Ningú. Per arribar-hi s’han de seguir unes pautes que en primer lloc tenen a veure amb què vols dir-los. De què t’hi vols queixar? El tribunal, vols que respongui a motius d’indefensió puntuals i que el teu client ha estat condemnat injustament malgrat que no hi ha proves en contra? O t’hi vols dirigir dient que els fets no són delictius; que s’ha impedit i vulnerat el dret de la ciutadania catalana a expressar-se a favor de l’autodeterminació; que s’han criminalitzat drets fonamentals com el dret de manifestació i d’expressió? Si es fa això, l’estratègia no solament ha de ser coordinada, sinó que ha de versar sobre tots els punts dèbils, tant de la fase d’instrucció com del judici. —En les qüestions prèvies ja van destacar les vulneracions de la fase d’instrucció. És a dir, trobeu a faltar que en lloc d’acreditar que no hi ha delicte, les defenses passin a l’atac i també defensin tot allò que van fer? —Jo dic que independentment d’allò que van fer en el tràmit de les qüestions prèvies, sí que hi veig una defensa més individualista. S’enfoca la presumpció d’innocència. És a dir, els advocats defensen l’acusat al·legant que no hi ha proves de càrrec suficients per a condemnar-lo. Fins i tot, que els fets no són delictius. Però no hi veig una acció comuna, en la qual no solament es qüestioni què va passar tant en la fase d’instrucció com en el judici, sinó que es qüestioni el procediment sencer. Que es qüestioni que tot això és un muntatge per a aconseguir que s’acabi qualsevol iniciativa independentista, sigui del color que sigui, sigui del territori que sigui. No entenc com la primera vegada que no els deixen exhibir els vídeos no fan cap acció conjunta immediata. Crec que la complexitat de la causa, el fet d’estar sota el focus, de tractar-se d’un judici tan mediàtic, com també la tensió dels clients i les dures peticions de pena, pot generar un sentiment, no solament d’abandonament, sinó de perplexitat. I això fins i tot pot impedir de fer-ne una anàlisi adequada. Perquè moltes de les coses que ha fet Manuel Marchena les ha fetes d’una manera molt mesurada i molt calculada. —En un article que vàreu escriure sobre els testimonis del judici, com Zoido o Nieto, dèieu: ‘No es tracta de testimonis amb obligació de dir la veritat, perquè ningú no està obligat a incriminar-se a si mateix, i per això cap testimoni no està obligat a respondre a preguntes que el puguin incriminar.’ Existeix aquest dret? —Sí, és clar que sí. De fet, és el que s’aplicarà en aquest cas. En aquest cas hi ha Trapero, que tècnicament és un testimoni mixt perquè ve amb l’obligació de dir la veritat, però a més, per a declarar sobre fets pels quals és processat. Per tant, la valoració que tingui el seu testimoni no és la mateixa que la d’un testimoni imparcial, que no és investigat. L’un es defensa, l’altre ha de dir allò que va veure o sentir. Llavors, la valoració no pot ser la mateixa. —Però Zoido, en teoria no pot incriminar-se a si mateix i, per tant, en teoria no hauria de tenir aquest dret, oi? —Però no es tracta de veure si tenen cap causa oberta, sinó si els en podrien obrir una. Vejam. És un testimoni que assisteix en un judici en el qual s’ha d’aclarir si hi ha hagut un delicte de rebel·lió o no. Però alhora hi ha una causa oberta al jutjat número 7 de Barcelona per les càrregues policíaques i sabem l’interès del jutge per a esbrinar tots els responsables de la cadena de comandament. A qualsevol pregunta sobre les càrregues policíaques, evidentment, ni Rajoy, ni Zoido, ni Nieto, ni ningú que hi tingués responsabilitats dirà que hi va haver càrregues. Perquè si n’hi va haver i les coneixia, llavors haurà de detallar qui va donar l’ordre. Jo no crec que cometessin fals testimoni, sinó que es defensaven. Ningú no té l’obligació de respondre preguntes que el poden incriminar. —No ho sabia. Marchena tampoc no ho va assenyalar. —Si el jutge estigués una mica atent, impediria que es formulessin aquesta mena de preguntes. Tant per part de fiscalia com de les defenses. Però per què no ho impedeix? Doncs perquè el Suprem tampoc no reconeix que hi va haver càrregues, i fer aquesta advertència, tot recordant que hi ha un jutjat que les investiga, hauria restat valor a aquests testimonis. I ningú que vulgui una condemna dura dels acusats està disposat a permetre-ho. Perquè a aquests testimonis els han de donar tota la força d’incriminació possible per a aconseguir una condemna exemplar. —Amb els testimonis vists fins ara, i amb atenció especial a la testifical de Trapero, la rebel·lió és desacreditada? —Jo l’única cosa que veig és que encaixa perfectament amb tot allò hem llegit i escoltat en mitjans generalistes de l’Ebre cap avall, sobre el fet que la sala estudia de condemnar per conspiració per rebel·lió o sedició. I aquí la declaració de Trapero hi encaixa com un guant. Jo crec que no és gens intranscendent. Les condemnes previstes pel codi penal són molt altes per a aquests dos delictes. I no baixen dels deu anys. Per tant, no és una declaració per a festejar. —Moltes anàlisis feien una lectura positiva de la declaració de Trapero. —I jo ho entenc, perquè deixa clar que no hi va haver rebel·lió, que no hi va haver un braç armat i, per tant, que no hi va haver violència. Passa que ho analitzo amb l’actitud de la sala segona del Suprem. No oblidem que cinc dels set magistrats que formen el tribunal van formar part de la sala d’admissió de la querella i que és sostinguda pels mateixos fets en els quals després s’ha basat l’acusació. No oblidem això. I que faran una aparença d’un dret correcte. I en aquesta aparença s’han d’apartar de la fiscalia i intentar ser magnànims. —Com creieu que s’acabarà? —Segons l’anàlisi que jo en faig com a jurista, per la manera com veig que va començar aquest procediment fa un any i com es desenvolupa el judici, crec que hi haurà una condemna exemplar dura. Crec que no hi haurà cap absolució. I cada acusat serà un element important i necessari per a sustentar el delicte pel qual seran condemnats. No concebo aquest procés absolutament delirant sense la condemna de Cuixart i Sànchez. Són elements indispensables. Per això van ser els primers a entrar a la presó. Són absolutament necessaris per a sustentar una condemna per sedició.

Summary: Isabel Elbal: ‘La declaració de Trapero encaixa com un guant en la conspiració per rebel·lió’


Quantes vegades un diumenge a la tarda has volgut cuinar i, vist que els supermercats tradicionals estan tancats, has hagut de “baixar al paqui”? Però, realment, t’has parat a preguntar-te per què una determinada nacionalitat és la predominant a aquests establiments? Els basars 24 hores, la cura a llars o l’hostaleria són oficis concebuts com treballs menys prestigiosos i amb condicions pitjors que altres. Però el més important és que tots tenen una característica comuna: són realitzats principalment per immigrants. El treball dels immigrants en dades Afirmar que la immigració va lligada a la precarietat no és cap barbaritat, almenys en el cas d’Espanya. Mentre que la renda mitjana per persona de nacionalitat espanyola era d’11.972 € el 2017, per a la població estrangera aquesta xifra es reduia considerablement: 9.150 € per als immigrants provinents d’algun estat de la Unió Europea, i 6.434 € per a immigrants de països fora de la Unió. Aquesta darrera dada suposa que la renda d’una família espanyola quasi duplica la d’una estrangera no europea. Mercat laboral de les persones migrants Infogram Aquesta situació també la podem identificar amb altres indicadors com l’atur. La taxa d’atur de la població estrangera no europea resident a Espanya arribava, el 2017, a un 26,3%, mentre que per a la població immigrant provinent de la UE la xifra es quedava en un 19,7%, i per a la població espanyola, en un 16,3%. Hi ha, per tant, més taxa d’atur per la població estrangera que l’espanyola. La població migrada compta amb majors dificultats a l’hora de trobar llocs de treball amb bones condicions laborals, i aquesta situació s’accentua amb la població provinent de països no europeus. És una situació que denuncia l’organització SOS Racisme en la seva campanya Esclavitud sin comillas, on exposen diversos casos d’explotació laboral a persones racialitzades i precaritzades a Espanya. Les temporeres de Huelva, la indústria càrnica o els venedors ambulants són algunes de les denúncies de la campanya. Conseqüències d’aquest fenomen “Hi ha molts llocs on jo no envio currículum perquè sé que no m’agafaran per portar mocador. Realment no és per ser estrangera, sinó per tenir una creença diferent”. Marium Mosharef és una jove de Bangladesh que treballa en una fruiteria al carrer Marina de Barcelona. Ha estudiat Higiene Bucodental però es veu obligada a treballar al local d’uns coneguts perquè, per motius personals, necessita un contracte indefinit i només l’ha pogut trobar a aquest negoci. A l’entorn laboral de Marium predominen persones de nacionalitats no espanyoles perquè “treballs físicament intensos, o on s’hi ha d’estar moltes hores, són realitzats per estrangers”, i, conseqüentment, certs treballs són associats a determinades nacionalitats. Segons Marium, “els espanyols tenen més opcions laborals”, raó per la qual moltes persones migrants es veuen obligades a acceptar treballs que no requereixen gran qualificació, però sí un major esforç físic. L’opinió de Marium és sostinguda per organitzacions com SOS Racisme. Susan Kalunge, activista de la plataforma, afirma que “les persones migrades no poden renunciar a contractes, encara que siguin de sectors precaritzats, perquè és l’única manera que tenen per sobreviure”. Segons Kalunge, el problema de la racialització d’alguns treballs radica en la Llei d’Estrangeria, que regula l’entrada dels estrangers a Espanya, la seva estança i els seus drets i llibertats. “La llei, actualment, posa uns requisits molt exigents a les persones migrades per regular la situació que són impossibles de complir”, explica. Per a l’activista, la llei és “racista” i “t’impossibilita fer qualsevol cosa”, ja que “en qualsevol moment, pots ser expulsat al país d’origen”. Atès que els estrangers es troben en una situació de precarització, alguns sectors econòmics poc reconeguts socialment agrupen persones vulnerables de les quals es pot abusar més. “Clarament hi ha una radiografia de persones migrades i racialitzades que fan aquests treballs. Alguns exemples són l’hostaleria, el camp, la cura a llars particulars, la prostitució o els petits comerços”, afirma Kalunge. El paradigma del treball qualificat L’estudi realitzat per Herbert Brücker, Albrecht Glitz, Agnese Romiti i Adrian Lerche, Occupational Recognition and Immigrant Labor Market Outcomes, analitza la situació laboral dels immigrants a Alemanya. A aquest país, els immigrants tenen l’opció de dur a terme un procés de reconeixement dels seus estudis i qualificacions. L’estudi agafa una mostra d’immigrants que duen a terme aquest procés i la compara amb immigrants que no la fan. Es demostra que els immigrants que van reconèixer completament els seus estudis tenen millor sou i millors condicions de treball que els que no ho van fer o no van obtenir el reconeixement necessari. A Espanya existeix un sistema similar de reconeixement, i d’acord amb Albrecht Glitz, coautor de l’estudi, els resultats del mercat laboral alemany es poden extrapolar: “si els immigrants obtenen el reconeixement a Espanya, tindran més possibilitats d’obtenir millors condicions i sou al seu treball”. Glitz considera que a Espanya “els immigrants troben dificultats institucionals, però també l’idioma és una barrera per trobar un treball equiparable al dels nadius espanyols”. El problema radica en què “si els immigrants no demostren els seus estudis, no sol·licitaran treballs qualificats i acabaran amb altres opcions pitjors”, afirma Glitz. Tots aquests problemes porten al fet que la majoria d’immigrants treballin a un sector on els requeriments de qualificació són més baixos i també les condicions. Canviar la mirada Aquesta desigualtat d’oportunitats a l’hora d’accedir a un lloc de treball és combatuda des de diferents flancs. Susan Kalunge creu que aquestes actituds provenen del “bagatge racista” de la societat, i defensa que “hem de deconstruir aquesta herència”. Posa d’exemple el cas d’Ángeles Boleko Ribas, una cirurgiana catalana negra que explicava en una entrevista per a afrofeminas que sovint li pregunten pel seu origen, se li dirigeixen en castellà o creuen que és l’ajudant del metge. Per Kalunge ha d’haver-hi tres línies d’actuació per combatre el racisme: “educació, lleis potents i mesures polítiques valentes”. L’activista remarca la importància de l’actuació política en aquest àmbit: “quan la institució marca el camí, és més fàcil que s’aparti a la gent que té un comportament racista o masclista”. Per la seva banda, Albrecht Glitz considera fonamental incentivar i facilitar el procés de reconeixement d’estudis per a immigrants. “T’has d’assegurar que els immigrants tinguin les qualificacions necessàries per a treballar a un determinat ofici, de manera que si han realitzat el reconeixement, tindran més oportunitats”. També creu vital promoure l’aprenentatge de la llengua, que considera un factor clau per accedir al mercat laboral. Les actituds racistes i la manca d’oportunitats laborals romanen a la nostra societat, però cada cop hi ha més iniciatives que tenen com a objectiu arribar a la igualtat d’oportunitats.

Summary: La racialització del treball precari, una realitat


La jutgessa d’instrucció número 21 de València, Nieves Molina, ha tancat la investigació sobre l’accident de la línia 1 del metro de València, que el 3 de juliol del 2006 va causar la mort de 43 persones i ferides de 47. Ha processat l’ex-gerent dels Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV), Marisa Gracia, i set directius de l’empresa d’aquell moment. La magistrada ha pres aquesta decisió arran de l’ordre de l’audiència provincial de reobrir la causa, que la mateixa jutgessa havia arxivat unes quantes vegades. El motiu de l’ordre de reobertura era que l’audiència considerava que hi havia indicis de delicte i que calia prosseguir la investigació amb la presa de declaració com a investigats dels ex-directius. El tribunal de la secció segona entenia que aquests responsables d’FGV, en el seu àmbit de poder de decisió, havien de saber el traçat de la línia 1 i els riscs inherents a la conducció. Així consta en una interlocutòria, facilitada pel Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, en la qual la magistrada fa un repàs de totes les actuacions fetes i en la qual acorda d’incoar un procediment abreujat, arran de la decisió de l’audiència i subratlla que, ‘irremeiablement’, no pot atendre les peticions de sobreseïment que havien fet els ex-directius. Els processats, a més de Marisa Gracia, són Manuel Sansano, director d’Operacions; Juan José Gimeno, responsable d’Auditoria per a la Seguretat i Circulació; Luis Miguel Domingo Alepuz, cap de Tallers de València Sud; Sebastián Argente, cap de la línia 1; Vicente Contreras, director adjunt de l’Explotació; Francisco García, director tècnic i membre del Comitè de Seguretat ;i Francisco Orts, responsable d’Estudis i Projectes en aquella data. La magistrada manté que l’accident va ocórrer a conseqüència d’un excés de velocitat, que tots els paràmetres de seguretat eren correctes i que no es va infringir cap normativa laboral. De fet, al·ludeix a informes pericials per a indicar que, qualsevol tren de les característiques de l’accidentat, a 80 km/h, ‘en el tram en el qual es va esdevenir l’accident, hauria bolcat fos quin fos l’estat de la via’. Afegeix que els registres de la caixa Teloc no indiquen cap conducció anòmala dels maquinistes que conduïen la unitat. En concret, el maquinista mort, ‘format i capacitat de sobres’, va fer una conducció ‘absolutament normal, a una velocitat fins i tot inferior a la permesa’. En total, cita 15 informes, la presa de declaració a 48 treballadors d’FGV, 21 maquinistes de la línia 1, un sots-cap, cinc representants sindicals del Comitè de Seguretat, dos responsables de departament, cinc policies i vuit investigats. Diversos sobreseïments La magistrada va sobreseure la causa tres vegades, una de les quals confirmada per l’audiència que les altres dues ocasions va decidir de reobrir el cas. L’última va ser al febrer d’enguany, quan va veure indicis de delicte. Va acordar que s’oferís la possibilitat de declarar com a investigats a Gracia i a la resta d’ex-directius. Serveis previs L’accident va ocórrer el 3 de juliol de 2006, passades les 13.10, en la línia 1, en el tram entre Plaça d’Espanya i Jesús. En un revolt, una de les dues unitats, la UTA 3736, va descarrilar i va arrossegar-se per les vies. Els vidres del comboi es van desprendre i alguns passatgers van sortir pels buits oberts. La magistrada assenyala en la resolució que els tres dies previs a l’accident la unitat va fer 42 serveis i va ser conduïda per 17 maquinistes, sense que cap denunciés mal funcionament del sistema de frens. El mateix dia va frenar amb normalitat en tots els serveis i tots els elements relacionats amb el sistema van funcionar bé. Abans de l’accident, la UTA 3736 havia tingut tres descarrilaments: el 1992, sense que se’n sàpiga la causa; el 1994, pel descarrilament d’un bogi; i el 2003, pel mateix motiu, però en un altre eix. més endavant, es van canviar la mena de rodes i la unitat sinistrada ‘va recórrer milers de quilòmetres sense incidència’. Conclou que la UTA 3736 era ‘apta per a circular, que queda constància documental de la correcta gestió del manteniment’ i que la infrastructura ferroviària, instal·lacions, traçat, carril, fixacions, etc, ‘es trobaven en un estat i condicions suficients per a mantenir les condicions de seguretat de la marxa amb la limitació de velocitat a 40 km/h’ prescrita per FGV. Balises i sistema de frenada Sobre el sistema de seguretat activa, hi havia una balisa de frenada automàtica puntual FAP, que tenia la finalitat de donar ‘suport al personal de conducció’, sense substituir el maquinista. Era similar al que fa servir ADIF en les línies de ferrocarril, triat tenint en compte les característiques de la línia 1. Remarca que en aquella data ni en la xarxa ferroviària d’interès general no es protegien les limitacions permanents de velocitat ni tampoc en la documentació reglamentària i normativa d’FGV es feia referència a l’obligatorietat de col·locar balises per al control de velocitat en determinats llocs com ara revolts. Sobre això, indica que en aquell revolt no hi ha constància de la presència d’incidents ni problemes de maquinistes ni accidents per excés de velocitat ni després de l’avaluació de riscs inicial. ‘No es va introduir mai en el Comitè de Seguretat com a qüestió a tractar la conveniència de col·locar balises en els punts de velocitat limitada. Tots els estaments van acceptar de fet que no calien balises en les limitacions de velocitat’, ressalta. I subratlla que des del 1988 fins al dia de l’accident van passar pel revolt quasi 1.800.000 trens sense que consti cap incident.

Summary: La jutgessa del metro de València processa l’ex-gerent de FGV i set ex-directius més


El president del govern espanyol ha estat incapaç d’argumentar per què els catalans deixarien de ser ciutadans europeus en cas d’independència de Catalunya. Una simple pregunta del periodista Carlos Alsina que l’entrevistava avui a Onda Cero l’ha deixat desarmat. Vegeu aquest fragment de vídeo: I ací podeu escoltar l’àudio: Transcrivim ací la conversa, que comença amb una declaració de Rajoy: —Mariano Rajoy  Allò que alguns pretenen demanar a la gent és que renunciïn a la seva condició d’espanyols i d’europeus. És un disbarat. Per què els han de perdre, els seus drets d’espanyols i d’europeus? Això va contra el signe dels temps. —Carlos Alsina  Però la nacionalitat espanyola no la perdrien. En el cas de la independència de Catalunya, la nacionalitat espanyola no la perdrien, els ciutadans de Catalunya. —M. R.: No ho sé, per què no la perdrien. I l’europea tampoc? —C. A.: Perquè la llei diu que el ciutadà d’origen nascut a Espanya no perd la nacionalitat encara que resideixi en un país estranger, si té la voluntat de conservar-la. —M. R.: Doncs… I l’europea? —C. A.: I l’europea la té perquè té la nacionalitat espanyola. —M. R.: Em sembla que aquesta disquisició no treu cap a res. Ací podeu escoltar l’entrevista sencera:

Summary: A Rajoy se li desmunta l’amenaça de la UE en una sola pregunta a Onda Cero


La Cort de Cassació d’Itàlia ha autoritzat aquest dilluns la celebració d’un referèndum sobre la reforma constitucional proposta pel govern, que, en cas de perdre, podria costar-li el càrrec de primer ministre, Matteo Renzi. L’alt tribunal ha validat les més de 500.000 firmes lliurades per activar la Llei de Referèndums, un procés que li ha portat un mes, d’acord amb el diari italià ‘La Repubblica’. ‘Via lliure de la cort de cassació a les firmes recollides. Ara els italians tenen la paraula’, ha celebrat a Twitter la ministra per a la Reforma Constitucional, Maria Elena Boschi. Ara, el govern té 60 dies per fixar la data de la consulta popular que, segons assenyalen els mitjans de comunicació, se celebraria entre octubre i novembre. L’oposició ha aprofitat per exigir a l’equip de Renzi que aclareixi quan tindrà lloc el referèndum. ‘Ja ja n’hi ha prou de trucs. El govern ha d’indicar de seguida la data’, ha escrit en Twitter Renato Bruneta, de Força Itàlia. Amb aquesta modificació de la Carta Magna, Renzi pretén reduir el nombre de congressistes, acabar amb l’equilibri bicameral atorgant més poder a la cambra de diputats a costa del senat, revisar l’ordenació territorial i suprimir el Consell Nacional d’Economia i Treball (CNEL). Renzi defensa que aquesta esmena constitucional cal per garantir l’estabilitat política. Situar el nucli de poder a la cambra baixa permetria donar més seguretat al govern i al primer ministre. Però aquest referèndum podria desencadenar un canvi de govern anticipat, ja que, si guanya el ‘no’, Renzi ha promès abandonar el càrrec.

Summary: La justícia italiana dóna llum verda al referèndum sobre la reforma constitucional de Renzi


El govern espanyol ha anunciat que el pròxim executiu tindrà quatre vice-presidències, de les quals tres seran ocupades per dones. La vice-presidenta primera continuarà sent Carmen Calvo, que serà vice-presidenta de Presidència i Relacions amb les Corts, assumint a més les competències en matèria de Memòria Democràtica, fins ara dependent de Justícia. El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, serà vice-president de Drets Socials i Agenda 2030. La fins ara ministra d’Economia i Empresa, Nadia Calviño, serà la vice-presidenta encarregada de coordinar qüestions econòmiques i transformació digital. Segons que apunten des de la Moncloa, ‘impulsarà el projecte digital de tota l’Administració pública’. La quarta vice-presidència serà Teresa Ribera, que s’ocuparà de la Transició ecològica i el repte demogràfic. Segons la Moncloa, elevar aquesta qüestió a una vice-presidència és una manera de destacar la prioritat de l’executiu les polítiques sobre el despoblament de l’estat espanyol. El de Pedro Sánchez serà el govern espanyol amb més vice-presidències des de la mort del dictador Francisco Franco: tres del PSOE i una d’Unides Podem. Fins ara, el màxim de vice-presidències havien estat tres, sota les presidències de José Luís Rodríguez Zapatero i d’Adolfo Suárez. Els ministres d’Unides Podem A més, el govern espanyol ha confirmat el nom dels ministres d’Unides Podem que dies enrere ja s’havien filtrat a la premsa. A més d’Iglesias, s’asseuran al consell executiu la fins ara portaveu de la formació al congrés espanyol, Irene Montero, com a ministra d’Igualtat; Alberto Garzón, coordinador federal d’Esquerra Unida, com ministre de Consum; Yolanda Díaz, dirigent de la formació gallega En Comú, serà la ministra de Treball i Manuel Castells, a proposta de Catalunya en Comú, ocuparà la cartera d’Universitats. El conjunt del govern espanyol, diumenge Sánchez, comunicarà diumenge al rei Felipe VI la composició del nou govern de coalició i compareixerà davant dels mitjans de comunicació per explicar-la, segons informen fonts de Moncloa. Dilluns tindrà lloc la presa de possessió dels membres del nou executiu de coalició i dimarts se celebrarà el primer consell de ministres del nou govern espanyol. Un govern del qual en serà portaveu l’actual ministra María Jesús Montero, que continuarà al capdavant del ministeri d’Hisenda, segons fonts de Moncloa. Montero substituirà Isabel Celaá.

Summary: Calvo, Calviño, Iglesias i Ribera seran els vice-presidents del govern espanyol


L’analista de dades i epidemiòleg Joe Brew ha elaborat un gràfic que mostra una comparativa de l’evolució de víctimes mortals del coronavirus 2019 a França, Itàlia, Espanya i els Estats Units. L’estat espanyol, amb 491 morts, dibuixa la pitjor evolució de tots quatre. Brew ressalta que Itàlia va tardar catorze dies a arribar als cinc-cents morts mentre que Espanya en trigarà onze. En un altre gràfic també publicat avui, Brew fa una comparativa entre Madrid i les dues regions amb més morts a Itàlia, la Llombardia i Emília-Romanya. La projecció de morts a Madrid és alarmant i Brew avisa que si no s’actua, la capital espanyola podria arribar als mil morts a final de setmana. Trayectoria de muertes por COVID-19: Madrid vs. las 2 regiones de Italia con más muertes (Lombardia y Emilia Romagna). O se baja la tasa de crecimiento en muertes, o Madrid llega a 1000 muertes el viernes. Amigos madrileños, por favor, #quedateencasa. pic.twitter.com/YwO7YB0lte — Joe Brew (@joethebrew) March 17, 2020

Summary: Així és com el ritme de morts per la Covid-19 a l’estat espanyol va molt més de pressa que a Itàlia


Junts pel Sí ha votat dividit aquest dimarts a la Comissió d’Ensenyament del Parlament de Catalunya un punt d’una proposta de resolució sobre la renovació de concerts a escoles que segreguen per sexe. El punt en el qual han discrepat els diputats de CDC, ERC i Demòcrates integrats en JxSí és el que feia referència que s’instava el Govern català que una vegada finalitzi la vigència de l’actual període general de concertació educativa no es renovi ni concedeixi cap concert nou a cap centre que faci escolarització segregada per sexes. Aquest punt de la resolució s’ha rebutjat amb onze vots en contra —CDC, PP i C’s—, per deu a favor —ERC, Demòcrates, PSC, SíQueEsPot i CUP. La proposta de resolució havia estat presentada per 24 diputats d’ERC el 16 de març, després d’un debat al Ple del Parlament en què es va rebutjar reformar la LEC per acabar amb les subvencions públiques a escoles privades que segreguen per sexe. En la seva exposició de motius, Anna Simó (ERC) ha assegurat que els diputats que van presentar la moció creuen que per rebre finançament públic l’escolarització ha de ser mixta, i per aquesta raó insta que quan s’acabi la vigència dels concerts, no es renovin si segrega per sexes. La comissió ha aprovat tres dels quatre punts de la proposta de resolució: el manteniment i desplegament de la Llei d’Educació de Catalunya (LEC) mentre no hi hagi una llei que incorpori totes les competències; promoure un pacte nacional amb les formacions parlamentàries, ens locals i comunitat educativa, i donar suport amb un finançament equitatiu als centres, alumnat i famílies per assegurar la igualtat d’oportunitats. La proposició no ha acceptat les esmenes de la CUP que demanava que, a més de per raó de sexe, tampoc es concedís concerts a aquells que discriminessin per raons econòmiques o de qualsevol altre tipus. La proposta de resolució ha despertat les crítiques de la diputada de C’s Sonia Sierra perquè en un futur el sistema educatiu català es veu separat de l’estat espanyol, i de la popular Maria José García, que la veu anticonstitucional i antiestatutària.

Summary: Junts pel Sí vota dividit la renovació dels concerts a les escoles que segreguen per sexe


El 23 de febrer els CDR van manifestar-se pacíficament davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. La protesta va durar poc: mitja hora, fins que van arribar els Mossos d’Esquadra per dissoldre-la. Els manifestants no volgueren anar-se’n i la policia els anaren traient de les escales del tribunal a pes de braços, d’un en un. En va detenir catorze, se’ls va endur acusats dels delictes de desobediència, resistència, desordres públics i atac a les institucions de l’estat espanyol. Ara la fiscalia els demana dos anys i mig de presó per delictes públics. VilaWeb parla amb Cesc Esteve, que es troba sota ordre de crida i cerca perquè no va anar a recollir l’escrit d’acusació de la fiscalia per aquest cas, i Jandi Velasco. Són dos membres dels CDR que denuncien ‘com actua la repressió’ per desarticular ‘les manifestacions pacífiques’. —Sou dos membres dels CDR encausats per la protesta pacífica davant el TSJC del 23 de febrer. Us presenteu? —Cesc Esteve  Tinc dinou anys i sóc de Sabadell. Després de l’entrada al Departament d’Economia del 20 de setembre ens vam començar a mobilitzar per defensar el referèndum. Va ser quan es va crear el CDR de Sabadell, un dels primers. Encara hi continuo. Crec que és l’eina que cal per a fer canviar alguna cosa i pressionar el govern. —Jandi Velasco  Jo tinc trenta-vuit anys, sóc originari de les Canàries i fa dos anys i mig que visc a Catalunya. Vaig aprenent català i respondré l’entrevista en les dues llengües. Vaig afegir-me als CDR pel referèndum, perquè vaig considerar que era un moment clau en què s’havia generat una massa crítica popular i jo sempre he cregut en el poder popular com a motor de tots els canvis. La societat es va cohesionar per lluitar contra l’impediment de l’estat de poder votar. Des d’aleshores hi estic implicat. —Què és per vosaltres formar part dels CDR? —C. E.: Per mi és formar part d’un col·lectiu que ha estat molt positiu per a aquest país. El referèndum va ser possible gràcies als CDR. S’ha d’entendre que és un moviment molt transversal, format per gent de totes les edats i vinculada a partits polítics diversos. —J. V.: Els CDR s’autoorganitzen en cada població. Sí que estem en xarxa, però no hi ha líders ni caps. És com l’anarquisme. I aquesta xarxa crea un moviment format per gent que defensa junta les urnes i les escoles. I ara és l’eina d’activisme per a defensar allò que va sortir de les urnes. Però els CDR no és cap organització política, perquè cadascú milita en el seu espai per una altra banda. Jandi Velasco. Detenen un perfil molt determinat, per poder mantenir el discurs de 'eren quatre radicals' i criminalitzar-nos —El 23 de febrer vau manifestar-vos davant l’accés principal del TSJC per protestar contra la repressió de l’estat espanyol a l’independentisme i per demanar l’alliberament dels presos polítics. Com és que vau acabar detinguts? —C. E.: Va ser una protesta pacífica en què els Mossos van anar-nos arrencant un a un. Els que vam ser detinguts ens van triar aleatòriament. En el meu cas, un antiavalots em va assenyalar i va dir: ‘El vull a ell’ i llavors em van agafar. Qualsevol persona vinculada als CDR sap que la mitjana d’edat és alta. En canvi, en detenen un perfil molt determinat, per poder mantenir el discurs de ‘eren quatre radicals’ i criminalitzar-nos. En la conferència de premsa que vaig fer l’altre dia van identificar dues persones de divuit anys, i en canvi a l’acte hi havia gent de tots els perfils. Per què van anar a buscar els més joves? El dia del TSJC jo pensava que només ens identificarien, perquè no havíem fet res, només seure en unes escales, sense fer mal a ningú i de manera pacífica. Ningú no creia que ens detindrien. Però sí, ho van fer. —J. V.: De totes maneres, entre els catorze detinguts hi ha gent de tota mena, fins i tot un jubilat i un menor d’edat. D'entrada ens acusen de desobediència, resistència, desordres públics i atac a les institucions de l'estat —El vostre advocat denunciava que no s’havia parlat gens de les tortures de quan us van detenir. Què va passar? —C. E.: En el meu cas, quan l’antiavalots em va assenyalar, em va agafar i em va obligar a treure’m totes les jaquetes i a quedar-me en màniga curta, sense cap motiu. La justificació va ser: ‘Perquè ho dic jo.’ Era el febrer, feia fred i em van tenir a fora durant més de tres quarts d’hora. A tots, a més, ens van emmanillar amb les mans al darrere, i ens van fer sang. No és comú que t’emmanillin, i menys amb les mans al darrere. Després va venir la tortura psicològica i ens van tenir durant hores tancats en una sala del TSJC sense saber exactament què passava. —J. V.: No sé quantes hores vam estar al TSJC, perquè perds la noció del temps. Des de primera hora del matí fins al migdia segur. Vam demanar moltes vegades d’anar al lavabo i no ens feien cas. Fins que al final vam aconseguir que ens donessin permís per anar-hi per torns. Va ser aleshores que van fer entrar els dos últims companys que havien agafat, un d’ells és en Joan, un home que no podia seure bé perquè li feia mal l’esquena dels cops que havia rebut. Llavors un dels policies va amenaçar-nos: ‘Com que aquest home no s’està quiet, no podreu anar al lavabo.’ Els Mossos d’Esquadra dessallotjen els encadenats a les portes del TSJC el passat mes de febrer —Després us van traslladar a la comissaria de les Corts, on vau passar la nit. —C. E.: Ens van ficar emmanillats dins les furgonetes, sense cordar-nos el cinturó, a tota velocitat. Anàvem donant cops durant el trajecte. Tot plegat, pràctiques molt irregulars que no haurien de passar. —J. V.: A uns companys van fer-los estar noranta minuts tancats dins una furgoneta, en un pàrquing, amb els llums tancats, les mans lligades i asseguts en unes cadires dures. Un tenia claustrofòbia i ho va passar malament. Si fóssim un grup d’atracadors perillosos ho podria entendre una mica, però som un grup de gent que no ha fet mal a ningú, no ha fet cap mal ni a l’edifici, hem utilitzat la resistència pacífica. També s’ha de tenir en compte que en aquell moment no hi havia autogovern, i el cap dels Mossos era Soraya Sáez de Santamaría i el senyor Millo, que ara li han donat una medalla, no sé exactament per què. Una medalla que li ha donat el govern actual del PSOE, constitucionalistes, defensors del règim del 78 i de l’Íbex-35. La repressió és una manera de fer callar una població que es queixa per la injustícia al poder judicial —D’entrada, què al·leguen per detenir-vos? De què us acusen? —C. E.: Desobediència, resistència, desordres públics i atac a les institucions de l’estat. —La jutgessa va admetre a tràmit els delictes de desobediència i desordres públics. Finalment us jutjaran per desordres públics, per la qual cosa la fiscalia demana dos anys i mig de presó. —C. E.: Desobediència i resistència són delictes administratius. En canvi, delictes públics és penal. —J. V.: Demanen dos anys i mig per obligar-nos a anar a judici. La repressió és una manera de fer callar una població que es queixa per la injustícia al poder judicial. Reprimir la gent que surt al carrer per defensar la sanitat, l’educació o contra dels fons voltor. Encara que no ho sembli, tot va relacionat. És un avís: ‘Mira com han acabat aquests per haver fet una seguda pacífica, també els pot passar a més moviments que es manifesten.’ I la repressió no ens afecta només a nosaltres, mira l’Adri o la Tamara, que no han fet res. Ens posem caretes o anem amb un llaç groc i sembla que que fem l’assalt al Palau d’Hivern. És tot molt irreal. —El dia 8 d’octubre us van citar per anar a buscar l’escrit de l’acusació de la fiscalia. Velasco va decidir d’anar-hi i Esteve, no. Per què? —C. E.: Primer s’ha de dir que cap dels que hem estat acusats no reconeixem la justícia espanyola com a legítima. En l’àmbit personal, jo em puc permetre de no anar a buscar l’escrit de l’acusació. Dels catorze, cinc vam decidir de no fer-ho i enfrontar-nos fins a les últimes conseqüències a tot allò que ens pugui passar. També pensàvem que seria una forma de fer visible la repressió. I fer evident que qui ens vindrà a buscar seran els mossos d’esquadra d’un govern que se suposa que és independentista. —J. V.: Cadascú té una situació personal diferent. Jo considero que la meva batalla l’haig de fer al judici, amb el magistrat i el fiscal. Però trobo perfecte que en Cesc i els companys hagin seguit aquesta estratègia. —No anar a cercar l’escrit de l’acusació de la fiscalia implica que des de dijous passat teniu una ordre de crida i cerca, us poden detenir en qualsevol moment. —C. E.: Sí, els qui vam prendre aquesta decisió esperem que qualsevol dia d’aquests ens detindran. Sabem que no hem fet res, que era una protesta pacífica i que tenim dret de manifestació. Ens demanen dos anys i mig per haver segut en unes escales. És surrealista. Ara la jutgessa Beatriz Belfagón, coneguda per espanyolista, del jutjat d’instrucció número 31 de Barcelona, ha d’obrir la causa del judici. —Com us afecta el fet d’estar sota ordre de crida i cerca? —C. E.: Vol dir que m’hi jugo la feina. I també afecta la família i els amics, que estan preocupats. I és que aquesta repressió busca això, que el nostre entorn també el repercuteixi i tinguin por de manifestar-se i de sortir al carrer. —Què n’espereu del judici? —C. E.: És polític i ens detenen per raons polítiques. No reconec cap mena d’autoritat, ni la fiscal ni el tribunal que em jutjarà. I no és qüestió d’un any o dos, és que ens imputen uns delictes que no hem fet. Ens poden detenir i portar-nos a la força a qualsevol lloc, però no ens canviaran les idees —Esteu espantats? —J. V.: No, personalment em fa més fort. Jo dic que la gent ha de continuar lluitant pel que creu. La gent es va adonant que els grans canvis arriben del carrer, i que el govern i tot el poder que tenen darrere poden perjudicar-los. —C. E.: Volen que no es torni a repetir, juguen a l’estratègia de la por. Nosaltres hem de continuar. Ens poden detenir i portar-nos a la força a qualsevol lloc, però no ens canviaran les idees. Som molts més encara, molta gent anònima també represaliada Cesc Esteve —Ho heu demostrat. Vau tornar a participar en la protesta en contra de la vostra imputació que van convocar els CDR aquest 27 de setembre. Però aquell dia hi va haver deu detinguts més. —J. V.: Sí, i som molts més encara, molta gent anònima també represaliada. Aquesta situació, a mi, també m’ha fet adonar de tota la gent que m’envolta i que ens fa costat. Aquell home que has vist mil vegades al barri, que m’atura i em diu: ‘Noi, ben fet, estem amb tu.’ Això fa veure que no estic sol. —C. E.: Sobre els represaliats anònims, vull dir que hi ha els presos polítics i els exiliats, que tenen un altaveu brutal i un gran suport econòmic. Però no hem d’oblidar que darrere seu hi ha el poble que també és víctima de la repressió. Nosaltres per a pagar les multes hem de fer actes. No ens queixem tampoc ni demanem res. El nostre judici el paga la caixa de resistència dels CDR.

Summary: Els CDR encausats: ‘Un antiavalots em va assenyalar i va dir: “Vull aquest”‘


Les temperatures, a fora, trencaven estadístiques. L’aire condicionat garantia, a dins, que les abraçades, els retrobaments, els nervis mantindrien els termòmetres a ratlla. ‘I què, que faça basca?’, s’exclamava algú mentre cercava cadira: ‘la literatura fa bon estar’. Divendres a la nit, 16 de juny. València. I, com si fóssim un país normal, o perquè aspirem a ser-ho, o perquè ho som, fins i tot, quan ens hi posem, escriptors, editors, gent de la cultura en general (el poeta Marc Granell; la presidenta dels editors valencians, Dolors Pedrós; Toni Gisbert, d’Acció Cultural del País Valencià; Abel Guarinos, director de CulturArts…), també representants de les institucions, anaven fent cap a l’Octubre CCC, l’edifici històric de fa temps rejovenit i transformat en catalitzador cultural. Els convocaven els Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians, que organitza l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC), i que enguany arribaven a la vint-i-setena edició. Com en una premonició de reconeixements, l’acte, que enguany conduïa l’escriptora i llibretera Mariola Nos, s’obria amb els versos de Maria Beneyto. Versos musicats. Eva Dénia oferia en primícia un tast del treball que té al forn, precisament sobre els textos de Beneyto, i en plena sintonia amb el violoncel de Merxe Martínez. Les intervencions que van seguir la música van coincidir en la celebració del canvi de tarannà institucional al País Valencià. Punt i seguit: i en les tasques que romanen, ara, pendents. Gemma Pasqual, vice-presidenta de l’AELC pel País Valencià, va destacar la necessitat de donar presència pública a la literatura: ‘La llengua i les propostes estètiques que s’hi expressen’, va recalcar, ‘amb la literatura al capdavant, són la principal aportació que el nostre país pot fer a la diversitat cultural, i per això les institucions públiques han de promoure-les’. El guant va ser agafat al vol per les representants de les institucions: Fanny Tur, consellera de Cultura del Govern Balear (i escriptora també), va recordar la importància i la necessitat d’aquesta visibilització, i Maria Josep Amigó, vice-presidenta de la Diputació de València, va destacar que ‘el conreu de la literatura en llegua catalana al País Valencià ha patit i pateix encara molts entrebancs’. I va continuar: ‘Durant anys, la diputació era hostil no tan sols per a la nostra llengua sinó també per a qualsevol cosa que significara dignificar el nostre país.’ Una pausa. I l’afirmació contundent que ha tancat les intervencions institucionals: ‘Eixos temps han acabat. Ací em teniu, treballem per a vosaltres.’ Sense por I va arribar l’hora dels premis: l’alegria dels guardonats, el respecte dels col·legues. I el jurat, amb la tranquil·litat de tenir la feina feta. Martí Domínguez, amb gran somriure característic, Rodolf Sirera, Alba Fluixà i Aina Garcia Carbó van ser els encarregats d’anar llegint els títols guanyadors, i els noms dels autors: Maria Josep Escrivà (Serena barca, Edicions del Buc), va escampar un ram de versos; Josep Millo (Per què tot em passa a mi?, Bromera), va defensar aquest escriure per a joves i ajudar a conèixer-se; David Navalón (La senyora Neus, Tabarca), va recordar que ‘tots som diferents i, per tant, únics i especials’; Joan Garí (L’única passió noble, Onada) va reivindicar l’assaig literari com a gènere; Xavier Puchades (Saqueig, Bromera) va citar una frase del desaparegut Josep Lluís Sirera com a estímul vital i creatiu: ‘No hem de tenir por de la tristesa ni de despertar sospites’; i Paco Esteve (Si ha nevat, Bromera) va fer riure la concurrència tot cercant la relació entre la seva novel·la i la pericana, plat divers, característic, i, de segur, amb metàfores amagades. Les dues darreres mans blanques, tancades en puny, en força per a escriure, en llibre (les obres creades per l’artista Jordi Albinyana amb ganes d’esdevenir símbol dels Premis de la Crítica), van ser per al diari La Veu (Premi Difusió) i per a la poeta Teresa Pascual. I tothom va poder conèixer la manera de fer i de viure i de treballar d’una generació que va quedar definida en una frase concisa de la mateixa Pascual: ‘Ho havíem de decidir tot.’ Vull escriure, què he de llegir abans de posar-m’hi, en quina llengua escriuré, com la podré aprendre: tot. Tantes coses que ara sovint donem per fetes i que, en realitat, són decisions. Tal com va recordar Bel Olid, presidenta de l’AELC, en cloure l’acte, ara que l’entitat es prepara per a celebrar el 40è aniversari, ‘amb plena consciència del camí que ja hem fet’ i constatant també ‘la qualitat de la collita del 2016’, podem afirmar que ‘amb la força de les arrels, mirem cap al futur’. També des de València, naturalment.

Summary: València, centre de la literatura catalana


En mans del sommelier Josep Roca, del Celler de Can Roca, el vi pren un sentit essencial, natural, paisatgístic, de bé comú, i per això també aporta dosis de crítica, de revolta, sempre d’ètica, d’origen, de revisió i revisitació. I en aquesta tessitura, els sentits (de percepció sensorial) i el sentit de les coses es barregen, s’enjogassen, s’encomanen vibracions. Així va ser en el el tast ‘Sis vins sentits’ dins el Fòrum Gastronòmic de Girona. A més, en aquesta ocasió, els vins sentits també feien referència al sentit de l’oïda, perquè Josep Roca va introduir durant el tast la música en directe, a càrrec del quartet Gerió i música enllaunada a càrrec de Pere Aguera, viticultor i discjokey. I què va passar? El sommelier del Celler de Can Roca semblava que cerqués una experiència sinestèsica per als tastadors, per produir una experiència encara més intensa. I, si no, mireu com va començar: ‘Quanta transparència podem digerir? Què hi ha en un vi que ens mostra la vida?’ I va prendre una copa de vi blanc a cada mà. Eren ben diferents a simple vista: un vi era agradable, transparent, ben filtrat, d’un groc palla sense defectes. L’altre era tèrbol, espès, de color oxidat, dens. Aleshores, Josep Roca va continuar preguntant: ‘La transparència d’un vi recau en la transparència del color que té? Heu de saber que el vi més transparent a la copa és elaborat amb llevats afegits i ha viscut tota una sèrie de processos que no tenen res a veure amb el seu procés natural. En canvi aquest vi tèrbol és un vi fet gairebé només amb les mans i sense afegir-hi res. És un vi que tot i que sembla que no es pugui beure, és ple de consciència ecològica. Conté una transparència obscura, sense filtre, i encara que aparentment no ho sembli, és un vi que transmet una gran transparència. És una joia. Només n’hi ha vuit ampolles. És fet a les Gavarres per aquest amic que avui és al tast per punxar-nos algunes músiques.’ I va continuar: ‘Molts d’aquests vins transparents encara que tèrbols no són acceptats pels Consells Reguladors. Com és possible que vins transparents i honestos no tinguin cabuda en un Consell Regulador? I d’altres, que només mostren una limpidesa aparent sí que hi tenen cabuda? No s’entén. Haurien de canviar aquests organismes.’ Amb aquesta introducció plena d’ideologia i combat, el sommelier va enllaçar amb la història de la Xampanya, dels seus orígens, de com s’ha explicat la història d’aquest territori i aquest mètode, de noms fonamentals però oblidats (intencionadament?), com el de Jean Oudart, el monjo ocult… Perquè el primer vi sentit que Josep Roca va fer tastar va ser un vi d’aquesta regió. Champagne: ‘La Colline Inspirée’ de Jacques Lassaigne Música: Divertimento n 136 W.A. Mozart ‘Un vi sense sulfits, que al nas mostra unes mantegues que embolcallen i en boca ofereix frescor, acidesa. Gustós, expansiu en boca, molt net i molt agraït’, va apuntar Josep Roca. I després, jugant a fer parelles, va passar cap al segon vi sentit, un cava de Recaredo. I va dir el sommelier que era cert que li agradava molt el xampany, però que també hi havia cava a la seva vida. ‘M’agrada molt el cava de Recaredo i m’agrada com treballa la seva gent.’ I va explicar que respecta, admira i estima el seu compromís, rigor i exigència. La gent de Recaredo és concient del subsòl, va comentar. I va reblar: ‘Si fes cava, m’agradaria ser Recaredo. Tant de bo el món del cava fos tot així.’ Cava de Recaredo Reserva particular 2001 Música: Omar Sosa by Recaredo reserva particular 2001 Un cava de xarel·lo i macabeu degorjat tres dies abans. I els atributs que hi va trobar Josep Roca: Cos, masculinitat, presència que perdura, que embolcalla, amb finals delicats, amargs, discreció. I va recordar que la terra no és dels nostres pares, sinó que ens l’han cedit els nostres fills. I va reivindicar que sòls agrícoles i industrials tornin a sentir el pes de l’arada. Primer Riesling: ‘Scharzhofberger Kabinett 2008’ d’Egon Muller Música: Minuet de Mozart El Rieslig és l’Alfa i l’Omega en el vi, va dir. I va proposar de tastar-ne dos, que són dos estils i dues maneres de fer una mateixa varietat. Aquesta varietat de raïm activa, sense pes, innocent, però que té un interior que pesa. El primer Riesling, del 2008, oferia ‘notes de llimes i llimones verdes que entren pel nas, amb un efecte de carburant i de fumats. També evoca la flor, la fruita, l’espècie, la salinitat’. Segon Riesling: ‘Bürklin Wolf Forster Pechstein Auslese 76’ Música: ‘Una furtiva lagrima’ ( ‘L’elisir d’amore’ de Donizetti), interpretada per Juan Diego Flórez Va explicar Josep Roca: ‘Hi ha una degradació de les aromes que fa que la sedositat també es converteixi en efecte tardoral. És un vi de verema tardana, amb una mica d’efecte de la botritis. Les espècies ofereixen una gran benvinguda. Ni explosiu ni melangiós, és un vi reductiu, tardoral, de fruites seques, safrà, curri, mantega torrada de llimona. Un vi sobervi. Un vi que sedueix.’ Chardonnay: ‘El Enemigo Chardonnay 2011’ d’Ale Vigil i Catena Zapata Música: Aria de la Suite núm. 3 de J.S. Bach Aquest és un vi de la Vall de Galtallarí a Mendoza, Argentina. Un vi que forma part de la revolució d’una generació de joves viticultors que estan canviant la manera de concebre i de fer el vi. ’Aquest és un territori que vol treure’s la pàtina del vi de recepta. És un vi de pedra més que un vi de fusta, fet amb rigor, amb professionalitat. Té una sequedat tàctil en boca, que fa un efecte coixí, amb vestit de salinitat.’ Bourgogne: ‘Chambolle Musigny 2009’ de Philippe Pacalet Música: ‘Meditation de Thais’ de Jules Massenet Josep Roca va fer un elogi de la figura de l’elaborador Philippe Pacalet, que ja feia vins naturals fa vuit anys, aleshores tota una raresa. També va parlar del sentiment de jardí que tenen els elaboradors de la Borgonya, perquè es guanyen la vida amb el seu tros de terra: ‘Allí sempre la terra és al davant i ells al darrere.’ I d’aquest vi tastat en va destacar la finor, delicadesa i l’efecte arrel, ‘que avui també és present en els vins que tastem’. Priorat: ‘Mas d’en Ferran d’en Pigat 1999’ de Sara Pérez Música: ‘Carnaval des animaux’, ‘Le Cygne’, de Camille Saint-Saëns ‘Ja ho sabem tot del Priorat: la revolució exemplar en el món agrícola, la dignificació del treball del camp, és lentitud en el vi, en el pas en boca. Porrera simbolitza que tot això és possible en qualsevol lloc del món. I a través de Sara Pérez vull fer un homenatge a les dones del Priorat, les antigues i les d’ara.’ Continua Josep Roca: ‘Aquests són vins de parcel·les, vins autèntics per mostrar al món que es poden fer vins amb molta personalitat i trobant l’autenticitat en qualsevol territori vinícola. El Priorat n’és un gran exemple.’ Primer Jerez: Gotes de manzanilla La Guita embotellada el 2009 Música: Cant de Sirena de Silvia Pérez Cruz a ‘El Somni’ Les gotes provenen d’una ampolla retornada al celler perquè deien que aquella manzanilla estava passada. I aquelles gotes, que anaven dins d’unes ampolletes, es col·locaven al dors de la mà i amb els llavis es tastaven. ‘Salinitat sorprenent, delicadesa de la brisa marina. És una reacció introspectiva del vi, amb capa de vel. Els vins de Jerez evoquen el mar d’una manera única: algues, fruits secs, poma cuita.’ Segon Jerez: ‘Niños’ de Valdespino Pedro Ximenez Música: ‘Oración del torero’ de Joaquín Turina ‘Concentració, l’essència que pot donar un vi vell de Pedro Ximenez: cacao, cafè, dàtil. Un vi que s’arrapa a les bótes, que les mossega, i que juga com un vi immortal.’ (No cal res més).

Summary: Josep Roca, un tast de grans vins sentits i amb sentit