Edicions Bromera celebren trenta anys. L’empresa, fundada per Josep Gregori a Alzira l’any 1986, ha crescut fins a convertir-se en l’editorial valenciana més gran: publica una seixantena de títols l’any, té uns cinquanta treballadors i no publica solament ‘best sellers’. També ‘long sellers’, llibres que es venen dècada rere dècada. La política comercial de Bromera ha permès que avui també sigui una editorial visible a la resta del país. Però és sobretot al País Valencià on es pot parlar de la ‘generació Bromera’, els joves que han crescut llegint els seus llibres durant més de trenta anys. VilaWeb entrevista al fundador de la casa, Josep Gregori (1959). Ens atén telefònicament de Madrid estant, on ahir era per motius de feina. —Josep Gregori, editor vocacional. —Una professió vocacional, sí. Però és que és apassionant. Ho és. És tenir la capacitat de fer altaveu d’una cosa que creus que mereix ser coneguda, perquè té qualitat. I açò és fantàstic. No sé si tant com la pura creació. Però, en fi, és molt bonic fer-ho així. Quan jo comence l’editorial, l’any 1986, no hi havia molta oferta editorial en llengua catalana, al País Valencià. Els amics em van animar a fer el pas. Jo provenia del món de la literatura, perquè escrivia, i de les arts gràfiques, perquè havia treballat anys en una impremta, on vaig aprendre coses bàsiques. Un bagatge que alguns editors no tenen quan comencen. Jo podia unir dos dels vessants que normalment es tenen en compte. El llibre com a objecte i també com a creació. —Vau començar sol i ara Bromera és una senyora editorial. Més de quaranta treballadors. —Vora cinquanta treballadors, som al Grup Bromera. Efectivament, vam començar de manera molt modesta. Vam tenir sort. I si no hagueren funcionat els primers llibres, aquí haguera acabat tot. Però aquesta modèstia dels inicis l’hem tinguda present. No hem anat de prepotents. —Com s’explica que Bromera, l’editorial més gran del País Valencià que publica en l’idioma del país, hagi nascut a Alzira, i no a València? —Perquè la ciutat de València ha viscut d’esquena a la realitat lingüística del país. Han estat les comarques, que han pres la iniciativa en la recuperació de la cultura i la literatura en la llengua del país. I l’exemple més paradigmàtic és Joan Fuster. És l’ànima intel·lectual del País Valencià. I ho fa des de Sueca, no de València. —Per què, el nom de Bromera? —És la manera com es diu ‘escuma’ a moltes de les nostres comarques i d’arreu dels territoris en llengua catalana. La bromera té allò que sempre va per sobre i indica activitat. —Bromera té molt pensat el model de llengua. Pensa en el mercat del Principat, de les Illes i del País Valencià. I s’hi adapta. —Nosaltres tota la literatura traduïda la fem en un llenguatge estàndard, de català central. Benville, Updike, Camilleri, Erri de Luca. Pensem que els lectors adults no tenen cap problema per a llegir en qualsevol variant lingüística. I hem triat la més estesa. Ara, en els llibres infantils i juvenils utilitzem la variant lingüística pròpia de l’escriptor. Al País Valencià nosaltres hem ajudat, i bastant, a configurar una llengua estàndard moderna i molt acostada a la llengua que es parla, sense deixar de seguir la norma. Crec que ha fet un gran servei. Fonamental. Hi havia moltes vacil·lacions a l’hora de triar la variant. Al País Valencià nosaltres hem ajudat, i bastant, a configurar una llengua estàndard moderna i molt acostada a la llengua que es parla, sense deixar de seguir la norma —Si haguéssiu d’escollir tres títols de Bromera, quins serien? —Tres títols de 3.000? M’ho fas difícil. Però ara et diria ‘El mar‘ de John Banville. Significa l’aposta de Bromera per la literatura internacional de qualitat. Ell és un poc el paradigma de l’obra d’alguns altres autors que editem, com Naguib Mahfouz, Dario Fo o Erri de Luca. Quan vaig començar no imaginava que podria publicar obres d’autors tan prestigiosos. També d’aquí. Per exemple, ara em ve a la memòria el dia que vaig visitar a casa seua Manuel de Pedrolo per demanar-li un original. Aquestes coses et queden. És així. Un segon llibre seria ‘Ser Joan Fuster‘, una antologia que ha servit per a acostar la figura de l’assagista a molta gent. I el tercer, ‘L’últim roder‘ de Josep Franco. El primer llibre que vam editar i que afortunadament va tenir bastant èxit fa trenta anys. De fet, encara continua reeditant-se, perquè és un dels cinc que ha tingut més èxit. —Quina importància doneu a haver comprat l’editorial Tàndem? —Em va alegrar. Tàndem travessava un moment molt delicat. I realment s’albirava la desaparició d’un segell que ha fet molt per la literatura infantil, molt especialment al País Valencià. Era una editorial que havia crescut paral·lelament amb nosaltres durant molt de temps. Hi havia punts de simpatia i contacte. Vista la delicada situació, a totes dues parts ens va semblar que era una bona idea agrupar forces. —L’editor Joan Carles Girbés es va formar a Bromera. Ara vola pel seu compte en una editorial pròpia. És un fill pròdig que marxa. —Tens sentiments contradictoris, en casos com aquest. Açò ho pot entendre tothom. —Conec editorials catalanes que han fitxat autors valencians. Vosaltres, n’heu fitxat de catalans? —Mira, dels premis Ciutat d’Alzira d’enguany, que l’editorial publica, el de narrativa juvenil l’ha guanyat la catalana Gemma Lienas i l’assaig, el català Francesc Torralba. I Isabel-Clara Simó, tot i ser d’origen valencià, és catalana i li publiquem bona part de la seua obra. Certament hi ha bona interrelació entre Catalunya i València en l’àmbit de publicació. Seria bo que també arribara a l’àmbit comercial. Perquè no sempre els llibres publicats a Catalunya es troben al País Valencià. I al revés. Tot i que he de reconèixer l’avanç dels últims anys. Nosaltres formem part de Xarxa de Llibres, que és una empresa de promoció editorial i que fa molt bona feina a les llibreries de tot Catalunya. Poder tenir un equip comercial t’obri moltes portes. Ens arriben més de deu originals cada dia. Abans un escriptor havia de fer una impressió, o picar-lo a màquina, enquadernar-lo, etc. Això d'alguna manera limitava l'afluència. Però avui ens n'arriben molts per correu electrònic. Ho ha canviat tot —Una editorial, quin interès té a muntar un premi literari? —El Premis Alzira són un model a seguir per a qui vulga ser honrat. No hi ha favoritisme ni decisions preses per endavant. Hi ha anys que es premien autors consagrats, i hi ha anys que són totalment novells. Per què el vam crear, el premi? Per poder tenir originals de qualitat. Quan una editorial comença no té un excedent de bons originals, perquè els autors busquen cases editorials contrastades. Aquest va ser el motiu. Era una manera senzilla de captar originals. I ara això té una altra funció. Perquè ara sí que rebem originals. I el premi dinamitza la vida cultural, i garanteix una contraprestació econòmica, perquè amb els drets d’autor, ateses les vendes dels llibres cada vegada més escasses, no remunerem adientment l’autor. —Quants originals rebeu, cada dia? —Més de deu. —Perdoneu. Deu cada dia? —Sí, sí. Més de deu cada dia. Abans un escriptor havia de fer-ne una impressió, o picar-lo a màquina, enquadernar-lo, etc. Això d’alguna manera limitava l’afluència. Però avui ens n’arriben molts per correu electrònic. Ho ha canviat tot. I per açò cal fer una selecció a força de fer una ensumada. Amb els anys n’hi ha prou de llegir uns quants paràgrafs per saber si allò val la pena. —I amb els anys deveu conèixer canalla que va néixer amb la vostra editorial i heu crescut plegats. —És molt curiós i molt gratificant. Hem marcat, espere que per bé, l’imaginari de tota una generació. I, a més, parles amb gent de trenta anys i veus que han llegit les nostres lectures, i s’han format com a lectors amb llibres de Bromera. I això t’ompli de goig. Gonçal López, actual director literari de Bromera, en seria un exemple. Ell és en certa manera fill de Bromera. Seu de l’editorial a la ciutat d’Alzira. —Com ho veieu, trenta anys més? —I tant! Si el món editorial perviu, Bromera perviurà. Tenim passió i moltes ganes, que ens garanteixen un futur assegurat. —Fins a quin punt afecta la política el dia a dia de les empreses? Per exemple: el PP ja no mana. Ho notaran? —Doncs no ho sé. Ja ho veurem. Ara hi ha molt bona voluntat, però la capacitat d’influència de la política és més aviat escassa. Si m’ho preguntes, jo sóc una mica escèptic. Augmentar els índexs de lectures d’una societat, aquest és el repte. I açò ni amb televisió, ni amb campanyes, ni res. Això ha de ser una acció continuada al llarg del temps. I dels poders públics, també. Ara, t’he de dir que al País Valencià actual s’expressen molt bones voluntats. Ara falta que cristal·litze. —Senyor editor, com a lector, recomaneu-me una llibreria a Catalunya, una a València i una a Palma. —Ui. Açò no m’ho faces dir perquè em crearàs enemics. Ha! Però te’n dic una del País Valencià. La Costera, a Xàtiva, amb la qual tenim una gran vinculació. Vés-hi.

Summary: Josep Gregori: ‘Hem marcat l’imaginari de tota una generació’


Les Marxes per la Llibertat ja entren a Barcelona. Milers de persones omplen la Meridiana i la Gran Via provinents de molts punts de la geografia catalana. Molts ha passat la nit fora, en poliesportius cedits pels ajuntaments de Martorell, Sant Quirze i Premià de Mar. La ciutat va quedant col·lapsada. Afectacions al trànsit a les 14.50. Font: Google Maps. Heus ací l’entrada per la Meridiana:  La multitud de la #marxaperlallibertat entra per la Gran Via https://t.co/CyE7MNkWd4 pic.twitter.com/epLtINr2pR — VilaWeb (@VilaWeb) October 18, 2019 La marxa entra per la Meridiana. Fotografia: Odei Etxearte.  Tallades les principals carreteres, la AP-7 a la Jonquera i els accessos a Barcelona Vegeu imatges de totes les marxes. Marxa per la Llibertat de Girona ⬛⬜🎥 Columna Premià al seu pas per Badalona recollint cada vegada més gent! #ObjectiuIndependència #MarxesXLlibertat pic.twitter.com/bOtHPLy1Ch — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 18, 2019 Molta gent rebent la #MarxaXLlibertat al seu pas pel Masnou i afegint-se a la columna que dimecres va sortir de Girona pic.twitter.com/eet29NbQjZ — Òmnium Maresme (@omniummaresme) 18 d’octubre de 2019 @catalanway_ möchte auch sein Körnchen zu dem Marsch beitragen. #MarxesXLlibertat Der Protest Marsch gegen die unsinnige Verurteilung der politischen Gefangenen wird heute in Barcelona Geschichte schreiben. #MakeAMove #Katalonien pic.twitter.com/7vTVdXQsM0 — Catalan Way (@CatalanWay_) October 18, 2019 Gentada sortint de Premià. #MarxesXLlibertat pic.twitter.com/cKSYDuBdxI — Marc Ferragut (@marcferragut22) October 18, 2019 ⬛⬜🎥 Columna Premià, impressionant! 📢Desbordarem Barcelona!👇Vine a col·laborar a les rebudes! Porta menjar i beure per compartir! 📍 13h Meridiana – Sant Andreu Arenal📍 13.45 h Gran Via – Plaça de les Glòries📍 15 h Diagonal – Palau de Congressos#ObjectiuIndependència pic.twitter.com/jJvEgrWVbg — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 18, 2019 Marxa per la Llibertat de Vic i Berga La #marxaperlallibertat arriba a #barcelona i entra per la #meridiana #Llibertatpresospolitics #Tsunamidemocratic #VagaGeneral #vaga18O #FreeCatalonia #sabadell #santquirzedelvalles pic.twitter.com/KKNt7rFXD9 — David Datzira (@daviddatzira) October 18, 2019 The first column to arrive to Barcelona is the one which is coming from Sant Quirze, they’re now in Ciutat Meridiana pic.twitter.com/1Q8y0KvCZs — Help Catalonia 🎗 (@CataloniaHelp1) October 18, 2019 #MarxesXLlibertat pic.twitter.com/aNGD8X4odN — Joan Ruiz #LlibertatDavidSoleTGN (@Joan_Ru_Ca) October 18, 2019 C-58 Venint!! #VagaGeneral #MarxesxLlibertat #SpainIsAFascistEstate #Tsunamidemocratic @rac1 pic.twitter.com/dACumoV4lf — johnsen (@johnsencat) October 18, 2019 La marea de #MarxesPerLaLlibertat arriba a Sabadell, imperable, com un gran #TsunamiDemocratic#laforcadelagent#MarxesxLlibertat pic.twitter.com/pw8xDayr1G — Roger🎗#VolemAcollir (@RogerCuvi) October 18, 2019 La columna del Vallès de les #MarxesXLaLlibertat arribant a Barcelona pic.twitter.com/WU7by2Zai5 — 🎗Guim *X (@gbonaventura) October 18, 2019 Marxa per la Llibertat de Tàrrega i Tarragona ⬛⬜🎥 Des de Martorell, els crits d'independència ressonen dins dels túnels! Caminant amb pas ferm a cap Barcelona! 👫Som la força de la gent i tenim clar on anem: #ObjectiuIndependència #VagaGeneral18O#MarxesXLlibertat pic.twitter.com/MG1YZBSkJh — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 18, 2019 Milers de defensors de la terra a la columna Tàrrega-Tarragona #MarxesxLlibertat #ObjectiuIndependència preparant-se per continuar fins a Barcelona pic.twitter.com/RNpzJoveoS — JoseanML🎗 (@Joseanml) October 18, 2019 Les #MarxesPerLaLlibertat, columna Martorell, arribant al tunel que ens du a #Pallejà.#MarxesXLlibertat #BaixLlobregat pic.twitter.com/THJ6aZdwo8 — ANC Baix Llobregat (@ANCBaix) October 18, 2019 @infoRAC1 curva d’incorporació a l’autopista des de sant vicenç dels Horts #MarxesPerLaLlibertat #MarxesXLaLlibertat pic.twitter.com/Zj52vPlEUY — Endavant les Atxes (@endavant_atxes) October 18, 2019 Marxa per la Llibertat de Castelldefels Impressionant marxa de la 6ena Columna #MarxesLlibertat #castelldefels pic.twitter.com/E8jCMApzMS — CDR Castelldefels 🎗 (@CDRcstf) October 18, 2019 #MarxaXLlibertat a Castelldefels, ara mateix. #VagaGeneral18O pic.twitter.com/77ciy2n9u7 — Ricard Llenas (@RicardLlenas) October 18, 2019 Bon dia!✊ Així ha començat la marxa de la sisena columna a Castelldefels. 🎶Sense música no hi ha revolució✌#RevoltaPopular #CDRenXarxa #ComencaLaRevolta pic.twitter.com/xoFp72SZnF — CDLR Vallcarca (@ComiteVallcarca) October 18, 2019 Arribant a l'aeroport!!! pic.twitter.com/ffxZQqz0Y1 — CDR El Vendrell (@CDRElVendrell) October 18, 2019

Summary: Les Marxes per la Llibertat fan història amb una mobilització sense precedents


Alba Sidera se’n va anar a viure a Itàlia fa una dècada i des del 2012 és corresponsal del diari El Punt Avui a Roma. Les seves cròniques periodístiques són cada vegada més llegides, i és de les primeres periodistes que ens va alertar de l’emblanquiment del feixisme i la ultradreta a Itàlia i de l’estrany consens d’una part de la classe política sobre el positiu passat de Mussolini. Ara ha escrit Feixisme persistent (Saldonar Edicions), el seu primer llibre, en què posa context, visita el Museu de Mussolini amb el fotògraf Jordi Borràs i explica com és possible que en el país on es va penjar el dictador tanta gent es defineixi com a feixista sense rubor. Sidera el presentarà el 19 de març a Barcelona, al Pati Llimona, però avui dilluns ja es pot trobar a les llibreries. VilaWeb l’ha entrevistada telefònicament per parlar-ne. —El llibre comença explicant qui són la Paoloa i l’Alessandro. —A Itàlia els feixistes no se n’amaguen. Per mi ha estat molt xocant de veure-ho. De la mateixa manera que el president de la república es defineix com a antifeixista, hi ha polítics que es defineixen com a feixistes. A l’estat espanyol ‘feixista’ i ‘nazi’ es fa servir com a insult. A Itàlia no passa, gairebé. Tot això en un país que va vèncer el feixisme, va penjar Mussolini i que va fer una constitució clarament antifeixista i feta expressament perquè no pogués sortir un líder fort i totalitari. Jo estava acostumada a veure les persones d’ideologia feixista i pensar-les com les que coneixia de l’institut: caps rapats sense conversa interessant. I sense esperar-m’ho em trobo amb persones amb els mateixos gusts literaris o musicals que jo. Són la Paola i l’Alessandro. Molt agradables. Mestra d’escola i artista. Els vaig conèixer només arribar a Itàlia. I em diuen que són feixistes. Aquí neix l’embrió del llibre. Vaig veure que s’havien d’explicar les diferents concepcions del feixisme. —Itàlia i el dictador Mussolini. Expliqueu com Berlusconi, Salvini i força més justifiquen sense rubor la primera etapa de Mussolini. —La dreta italiana, i Berlusconi en particular, va començar a dir que Mussolini havia fet coses bones. Tendeixen a dividir-lo abans i després de les lleis racials. Les lleis racials són el conjunt de normes que va fer i que van permetre que gitanos, jueus i més minories no poguessin anar a escola ni comprar, i van ser la coartada que es va fer servir per a deportar-los a l’Alemanya nazi. Berlusconi, Salvini, i tants més, parlen de la primera part de Mussolini com els franquistes parlen del Franco dels pantans. Diuen que amb Mussolini hi havia pau i els trens eren puntuals, va fer moltes infrastructures i habitatges socials. —Salvini ensenya sovint una excavadora. Què vol dir l’excavadora de Salvini? —L’excavadora de Salvini simbolitza llançar terra damunt dels campaments de gitanos. A Itàlia hi ha molt de racisme envers la població gitana. Encapçala el rànquing. El Salvini de la Lliga Nord atacava els terronis, els italians del sud. Ara ataca els gitanos. D’aquesta manera va convertir la Lliga Nord en la Lliga de Salvini. Els gitanos eren un enemic que podien compartir tots els italians, tant els del nord com els del sud. Salvini és molt bo en màrqueting, l’excavadora va funcionar i se n’han fet tota mena de ginys, adhesius, imants de nevera i dessuadores. —Salvini sovint es mostra vestit amb xandall. —Doncs és fill de la burgesia de Milà. Ell crea la imatge que li interessa. —Qui és Luca Morisi? —La bèstia. El nano que porta la comunicació de Salvini. La persona que li ha creat la imatge pública, en gran part a la xarxa. Tenen un equip que a Facebook constantment penja escenes de la seva vida privada (què menja, com juga amb els fills) i entremig missatges racistes, notícies falses, en un bombardament de propaganda continu. —‘Déu existeix i no ets tu. Relaxa’t’. —Això va dir un capellà a Matteo Renzi. Per mi, un dels responsables del creixement de Salvini és el centre-esquerre de Matteo Renzi. Aquest personatge va anar desprenent d’ideologia el Partit Demòcrata, fusió de la democràcia cristiana i el partit comunista. Va fer que virés al voltant de la seva figura i no de les idees. Els seus referents eren Toni Blair primer, després Macron i finalment Albert Rivera. Les propostes que feien no eren per a combatre ni la desigualtat ni el feixisme. Mentre la classe obrera veia Salvini en xandall, mostrant una imatge pròxima, i fent mítings en fàbriques, Renzi apareixia amb la flor i nata de la classe dirigent italiana. —Què és Casa Pound i quins vincles té amb Salvini? —Casa Pound és un moviment i partit polític que es defineix a si mateix com els feixistes del tercer mil·lenni. Agafen referents culturals de l’esquerra, com Che Guevara o Gramsci, cantautors anarquistes (persones que són mortes i no poden protestar) i ocupen cases i donen menjar als pobres blancs del barri. Casa Pound és un grup d’ultradreta que dóna suport a Salvini. Veu que ell té mala imatge fora del nord, perquè s’havia passat mitja vida criticant el sud, i com a amfitrió per a desembarcar a Roma va escollir Casa Pound. Lligams públics i no amagats. —Fratelli d’Italia. —Partit d’ultradreta liderat per Georgia Meloni. Fratelli d’Italia, Berlusconi i Salvini es presenten plegats a les eleccions. Aquí, increïblement, en diuen coalició de centre-dreta. Fratelli d’Italia és extrema dreta postfeixista. Berlusconi és populisme de dretes, i Salvini és extrema dreta. Passa que els mitjans no han dit les coses pel seu nom. M’ha xocat. Al principi, quan jo escrivia els articles i deia que Salvini era extrema dreta, col·lega italians em deien ‘sí que vas forta’. Tot just ara es comença a dir. L’aproximació de Salvini envers els immigrants és d’extrema dreta, claríssimament. Com a ministre de l’Interior va deixar d’actualitzar la base de dades d’agressions feixistes. —Luca Traini. —Ex-Candidat de la Lliga de Salvini. Va disparar a totes les persones negres que va trobar a Mascerata. En va deixar de ferides. Matteo Salvini, la setmana passada. Fotografia: EFE —Salvini no es diu feixista a ell mateix. —Salvini no es defineix com a feixista. Salvini juga amb el feixisme. Ell utilitza tota la retòrica feixista perquè sap que li dóna vots. Venim d’uns anys que s’ha banalitzat tant la paraula que dir-la a tort i dret no ajuda gens. Però la veritat és que Salvini, quan volia fer caure els governs i passar de ser ministre de l’Interior a ser primer ministre, va demanar plens poders. La mateixa expressió de Mussolini quan va ser primer ministre. Salvini simbolitza una manera de fer autoritària del feixisme i els feixistes hi estan encantats. Volen una personalitat forta. El feixisme és autoritarisme. —Matteotti. —Figura que m’agrada molt i que reivindico. Periodista i dels primers que va alertar, amb Mussolini, que el feixisme no era una ideologia com les altres. El primer que va teoritzar el cordó sanitari. Va investigar corrupteles i les irregularitats de les eleccions que havien guanyat els feixistes. El van acabar matant un dia abans no les expliqués en el ple del parlament italià. —‘Porta a porta’. —Programa estrella de la televisió pública italiana. Conduït pel periodista històric Vespa. Un home que dóna confiança als telespectadors. Una vegada el papa Joan Pau II li va trucar en directe per felicitar-lo. Aquest home ha estat molt important en l’emblanquiment del feixisme perquè en hora punta ha donat molt d’espai a Forza Nuova, partit feixista, i ha entrevistat ex-terroristes d’aquest món. —Enric Juliana sempre ens recorda la connexió entre Salvini i l’independentisme. —El Salvini de la primera fase, certament, per donar credibilitat al seu secessionisme, autonomisme o federalisme té imatges amb banderes basques, estelades i banderes d’Escòcia. Però aquesta relació que es fa entre Salvini i els independentistes no és justa, perquè precisament no ha fet sinó distanciar-se’n. La connexió amb l’independentisme és la vella Lliga Nord, Umberto Bossi. Quan Salvini arriba a secretari general de la Lliga té un 4% de vot. I ell reconverteix la Lliga Nord en la Lliga de Salvini. Del 4% del vot a ser el partit més votat. Salvini ha fet un canvi d’estratègia, ajudat per Le Pen i el Front National francès. Passa de ser autonomista del nord a nacionalista italià. Salvini prefereix que li rigui les gràcies Santiago Abascal que un independentista català. —Per què heu fet un llibre sobre el feixisme i l’extrema dreta a Itàlia? —Perquè veia que ningú no li donava la importància que calia. Fa deu anys que recopilo informació. Ara sí que se’n parla, de l’extrema dreta, però al començament de fer de corresponsal a El Punt-Avui, el 2012, pocs en parlaven, de la Lliga i de l’estrany consens. Escric el llibre perquè aquesta normalitat amb la qual la gent es defineix de feixista em va sobtar. Som molt a prop d’Itàlia, però la coneixem menys que no ens pensem. És com la llengua. Tothom es pensa que és fàcil, l’italià, però parlar-lo bé no és gens fàcil. Hi ha un interès per les coses d’Itàlia que acaba essent superficial. Amb el llibre volia ajudar a entendre una mica més. —Heu tingut problemes, parlant dels temes que parleu? —Sí. Sense exagerar, però una mica, sí. I essent dona, és més fàcil atacar. M’han fet saber que em tenen controlada. I que saben que escric d’això. —Per acabar, actualitat. La setmana passada el senat va retirar la immunitat a Salvini. —He vist titulars dient que se li ha acabat la carrera política. Ja fa molts de temps que sento dir que té la carrera acabada. Aquest cas pot durar anys. Ara, certament, li han retirat la immunitat i el poden jutjar per la gestió de l’arribada d’uns immigrants quan era ministre de l’Interior. Ara un jutge ha de decidir si el jutja o arxiva el cas. I si el jutgen pot durar anys. Per ell és una plataforma ideal de propaganda i victimisme. Al final el jutgen per una cosa que tot el govern va fer. No únicament ell. Aquest cas li donarà publicitat que busca. Podeu comprar Feixisme persistent a la Botiga de VilaWeb

Summary: Alba Sidera: ‘A Itàlia els feixistes no se n’amaguen, és xocant de veure’


La titular del jutjat contenciós administratiu 9 de Barcelona ha revocat la multa que va imposar el departament de Treball, Assumptes Socials i Famílies de la Generalitat a l’autobús de l’associació Hazte Oír en considerar que no discrimina per identitat. El vehicle portava el missatge: ‘Els nens tenen penis. Les nenes tenen vulva. Ho diu la Biologia’. En la seva sentència, la jutgessa estima el recurs interposat per l’associació ultra contra la multa de 1.707 euros de la Generalitat i considera que les expressions de l’autobús ‘no comporten aïllament, rebuig o menyspreu públic, notori i explícit de cap persona en atenció a la seva sexualitat’. En un comunicat, el president de Hazte Oir, Ignacio Arsuaga, ha destacat que la sentència demostra que les sancions administratives imposades pels ajuntaments i governs autonòmics ‘es basen en motius ideològics i pretenen silenciar els que dissenteixen del pensament progressista, del políticament correcte i dels dictats dels grups LGTBI’. La Generalitat havia imposat la sanció per una infracció lleu tipificada en l’article 34.3 de la Llei 11/2014 per ‘dur a terme actes que comportin aïllament, rebuig o menyspreu públic, notori i explícit de persones per causa de la seva orientació sexual, la identitat de gènere o l’expressió de gènere’. ‘És cert que l’eslògan pot ser desencertat i provocador, i que pot haver-hi gent que no comparteixi el seu contingut. No obstant això, tenint en compte exclusivament l’eslògan, el seu contingut no és subsumible en el tipus infractor. Les expressions abocades no comporten aïllament, rebuig o menyspreu públic, notori i explícit de cap persona en atenció a la seva sexualitat’, afirma la jutgessa.

Summary: Una jutgessa revoca la multa del govern al bus d’Hazte Oir perquè no discrimina per identitat sexual


‘Quan gran part dels caps de govern estrangers em demanaven un referèndum sobre la monarquia o la república… jo vaig en fer sondatges i el perdíem.’ Així argumentava Adolfo Suárez que durant la transició espanyola no s’hagués consultat la forma de l’estat a la ciutadania. En aquest entrevista del 1995, que no es va acabar emetent, també explicava que va evitar el referèndum incloent els mots ‘rei’ i ‘monarquia’ a la Llei de la Reforma Política (1977). A les imatges es veu com Suárez parla tapant el micròfon perquè no se n’enregistrin les declaracions. També acusava Felipe González d’exigir el referèndum, però ell tampoc no el va arribar a convocar mai. Amb els anys, eleccions rere eleccions, la consulta ha esdevingut una mena de tabú. La república com a un ideal, però no pas un destí factible. Al congrés espanyol hi ha uns quants partits que es fan dir republicans, però que no qüestionen la forma de l’estat més enllà dels mítings i les converses privades. D’arguments, no els en falten, si es repassen els escàndols que han esquitxat recentment la corona espanyola: el cas Nóos, les caceres i les amants de Juan Carlos I o els missatges de Letizia i Felipe VI a Javier López Madrid (esquitxat per les targetes black, el cas Púnica i el cas Lezo). Només Izquierda Unida va plantejar al congrés espanyol fer un referèndum. Era 2014, poc abans del 9-N, i governava el PP amb majoria absoluta. La proposta va rebre un sonor clatellot per part dels diputats. Dels 316 vots registrats (faltaven trenta-quatre representants), 274 van ser en contra. Només vint-i-sis van votar a favor del referèndum i quinze es van abstenir. I el tabú s’ha convertit en una llosa. L’estat espanyol és i serà una monarquia parlamentària, sense discussió. Però tot pot trontollar si la gent s’organitza. Consegüentment, dues iniciatives populars s’han proposat de començar esquerdar-la. El barri madrileny de Vallecas organitzarà el 23 de juny una consulta sobre la República. Gairebé un mes després, el 18 de juliol, serà el torn de la comarca del Campo de Gibraltar (Cadis). Consultes no-vinculants, evidentment, però situant el debat de república o monarquia al carrer. Vallekas Decideix ‘El nostre vot és un vot de protesta contra un sistema arcaic i imposat per la dictadura. Volem aprofundir en la democràcia, empènyer-la més enllà i fer-ne un ús transformador per a la societat. La república és la ruptura del règim del 78’, argumenta Elena Martínez, portaveu de Vallekas Decideix, un moviment popular que és hereu del col·lectiu ‘Cop a la Màfia’, nat abans de la investidura de Mariano Rajoy (2016), quan milers de persones van sortir als carrers de Madrid a protestar. ‘Era un espai que incloïa persones a títol individual, col·lectius, organitzacions… on evidentment hi ha sensibilitat republicana. Hem lluitat contra les retallades del PP, però també volem expressar-nos i així sorgeix la idea de les consultes’, continua Martínez, que afirma que es va triar primer Vallecas perquè és un barri amb teixit associatiu molt fort i on el republicanisme ha estat sempre latent. ‘Fer la consulta a tot Madrid se’ns hauria escapat de les mans. Comencem per Vallecas i després ho volem exportar als altres barris i municipis de Madrid, però sense marcar-nos dates ni objectius’, assegura. Aquesta consulta té garantides fins ara trenta-cinc meses, però l’organització no descarta que n’hi pugui haver més arran de l’interès que genera. ‘No hi haurà locals de votació, les meses seran al carrer’, explica Martínez. Totes les decisions relacionades amb la logística es prenen en assemblees obertes i la consulta es finança amb aportacions dels col·lectius que la impulsen, entre els quals la Coordinadora 25-S, Esquerra Castellana o YESCA. La consulta, com la del 9-N, tindrà pregunta doble: ‘Voleu poder decidir la forma de l’estat?’ i ‘En cas afirmatiu, voleu que sigui una República?’. Vegeu ací la butlleta:Vallecas té uns 100.000 habitants i la consulta ‘és enfocada a la gent del barri’, però com que no hi ha cens, hi podrà votar tothom. Tanmateix, l’organització procurarà que no hi hagi duplicitat de vots. Martínez assegura que, de moment, cap partit polític de l’ajuntament s’hi ha interessat, però Vallekas Decideix sí que s’ha dirigit directament a la Junta de Puente de Vallecas (és a dir, del districte) per informar-los sobre la consulta i la col·locació de meses. I per què volen fer la votació el 23 de juny? Segons Martínez, la data també forma part de la denúncia. ‘Era el cap de setmana més pròxim a l’aniversari de la coronació de Felipe VI (19 de juny de 2014), un dia negre per a Madrid. Ens varen imposar un estat d’excepció. Carrers tallats, el metro també, la policia pujant a les cases a llevar banderes republicanes dels balcons. Hi va haver detencions arbitràries per a evitar qualsevol protesta. Aquesta és la monarquia de tots els espanyols?’ Monarquia o República, el Camp de Gibraltar decideix La consulta del Camp de Gibraltar forma part d’una estratègia que vol abraçar tot l’estat espanyol. L’Assemblea Republicana de Madrid es va marcar el 2018 per a fer campanya a favor d’un referèndum sobre la República a tot Espanya. ‘Una de molt semblant a la dels anys vuitanta contra l’OTAN’, afirma César Alfonso Viñas, coordinador de la Plataforma Cadis per la República. El primer acte fou a Segòvia el 18 de gener amb una encartellada amb el lema: ‘Monarquia o República?’Part d’aquesta campanya també consisteix en la creació de comitès pro-consulta en ciutats, pobles i barris. I així arriba al Camp de Gibraltar. ‘Volem que cali en associacions culturals, de veïns, partits polítics d’esquerres, sindicats de classe i d’estudiants, diverses marees i moviments universitaris’, diu el coordinador. Els comitès són organitzacions totalment autònomes i volen ser tan transversals com puguin: ‘Hem d’avançar cap a la superació democràtica d’un règim que ha convertit la llibertat en una paraula buida i que entén la democràcia com una concessió del poder polític i no com un dret de la ciutadania.’ La consulta és en un estat més incipient que la de Vallecas. Al Camp de Gibraltar, hi viuen més de 250.000 persones i la logística és més complexa. L’organització espera posar urnes a Tarifa, Algesires, La Línea de la Concepción, Los Barrios, San Roque o Guadiaro. ‘Anem engegant la fase de propaganda i informació. Els punts de votació, els anirem concretant fins el 18 de juliol mateix’, declara el coordinador. L’organització preveu situar les urnes en els mercats de carrer, llocs molt transitats, per tal d’afavorir la participació. Les consultes tampoc no tindran cens. ‘Caldrà que els interventors i els apoderats vigilin bé les meses perquè els votants siguin majors d’edat i no s’hi voti dues vegades’, diu Viñas, que també explica que la iniciativa ha despertat l’interès de l’estament polític, a l’Alternativa Republicana d’Algesires i l’Esquerra Unida de San Roque. De moment, no es preveu exportar la consulta a la resta de la província o d’Andalusia. ‘Potser el 2019’, desitja el coordinador. Com a Vallecas, la data de la votació també és simbòlica. ‘Percebem el 18 de juliol com el dia de la lluita antifeixista del poble espanyol’, diu Viñas, referint-se a la tenacitat contra el cop d’estat del dictador Francisco Franco. A més, la consulta formarà part també d’unes jornades antifeixistes que acabaran amb una manifestació pels carrers d’Algesires. El referèndum del primer d’octubre com a referent Vallekas Decideix contempla l’1-O com un punt d’inflexió. ‘Ha marcat un abans i un després. Ha estat una expressió completa de democràcia i d’organització popular d’un moviment republicà’, explica Martínez. Tanmateix, reconeix que Vallekas Decideix és més primigeni, com la consulta d’Arenys de Munt (Maresme) del 2009: ‘L’1-O és part d’un procés molt llarg i, per això, no ens hi podem comparar.’ ‘L’experiència catalana ha de servir de guia’, assegura Viñas. Per això creu que l’esquerra espanyola ha de reflexionar i prendre’n nota. ‘No n’hi ha prou de dir que volem una república federal, cal un pla o una estratègia i estar disposat a anar a l’exili o a la presó. Els catalans ens han ensenyat que, per a proclamar-la, s’hi ha d’estar disposat’, conclou el coordinador de la Plataforma Cadis per la República.

Summary: ‘Monarquia o República?’ S’estenen les consultes populars a l’estat espanyol


Les declaracions de José Manuel García-Margallo sobre els ‘favors’ que Espanya deu a uns altres països per haver pres posicions no favorables a la independència de Catalunya han tingut un gran impacte polític. I també han servit perquè l’ex-ministre d’Afers Estrangers confirmés una informació que fa anys que circulava com a rumor: la de la creació d’una comissió interna del govern espanyol, de caràcter secret, batejada amb el nom de ‘comissió barretina’. El propòsit era de desactivar el front internacional de l’independentisme. En l’entrevista a 13TV, Margallo diu: ‘Tan bon punt vaig arribar al ministeri, vam convocar una reunió cada divendres de l’any durant cinc anys i vam donar instruccions molt concretes a ambaixadors i cònsols, perquè responguessin a qualsevol ofensiva.’ I això és justament el que deia el diari El Confidencial Digital (ECD) en aquesta notícia publicada fa gairebé un any: ‘Per a concretar quines accions han de dur a terme en cada moment, depenent dels moviments que faci la Generalitat, els integrants de “la barretina” es reuneixen cada divendres a les nou del matí al ministeri d’Afers Estrangers.’ Margallo no hi podia assistir normalment, perquè havia de ser present al consell de ministres, però era informat permanentment de les decisions que s’hi prenien. I, segons el mateix diari, ‘quan s’havia d’emprendre una ofensiva important contra el desafiament independentista,  n’era informat prèviament perquè pogués notificar-ho a Rajoy’ en la reunió de l’executiu. Els integrants Qui en formava part? Segons ECD, el director de gabinet de Margallo, Juan José Buitrago, i José María Beneyto, ex-portaveu del PP a la comissió d’Afers Estrangers del congrés i president de la delegació espanyola a l’assemblea parlamentària del Consell d’Europa. També en formaven part dues ‘ambaixadores’ de màxima confiança de Mariano Rajoy que tenien l’encàrrec de recórrer diversos països europeus i els Estats Units per a combatre el discurs independentista. Són la diplomàtica María Basols, dependent del Ministeri d’Afers Estrangers, i a Cristina Ysasi Ysasmendi, directora del departament d’Afers Jurídics Institucionals de la Moncloa. Van tenir contactes amb governs i institucions de països com ara Àustria, Suïssa, Brussel·les, Londres i Nova York. Ho va revelar el diari El País. I la vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaría no únicament ho va confirmar, sinó que va declarar que era ‘normal’ que el seu govern ‘s’expliqués’ a uns altres estats. A part aquests integrants, en la ‘comissió barretina’ hi havia, segons ECD, més experts, entre ‘diplomàtics, assessors i catedràtics’. El diputat del PDECat Jordi Xuclà ha presentat avui un seguit de preguntes al govern espanyol sobre les declaracions de Margallo. En acabat, ha recordat que l’ex-ministre havia reconegut dimarts al vespre ‘que hi havia una estructura perfectament consolidada en el Ministeri d’Afers Estrangers’. I ha afegit: ‘No riguin: nosaltres teníem coneixement d’aquesta estructura, però ens en faltava la prova, la confirmació de l’impulsor mateix d’aquesta comissió de treball. I no riguin pel nom, però aquesta comissió va treballar durant cinc anys amb el nom de “comissió barretina”. Era una comissió integrada pel ministre mateix i per alts funcionaris del ministeri que seguia mil·límetre a mil·límetre qualsevol activitat del govern de la Generalitat.’ Dimarts Margallo va explicar més coses que no havia dit mai cap membre del govern espanyol sobre aquesta estratègia secreta per a combatre el relat independentista internacionalment. ‘Això ens ha costat molta feina –va dir–. Jo he estat als països bàltics quatre vegades, i no és que hi tinguem especials interessos econòmics, és que hi tenim el tema català i la Via Bàltica. He estat al Canadà, al Vaticà no sé ni quantes vegades… Això et consumeix una quantitat d’energia enorme. Ningú no sap l’esforç que ens ha costat això, ni quants favors devem a una quantitat de gent per haver aconseguit que fessin les declaracions que han fet.’

Summary: Margallo confirma la ‘comissió barretina’, el gabinet secret de la Moncloa contra l’independentisme


Joan Josep Nuet, diputat al congrés espanyol de la coalició ERC-Sobiranistes, va interrogar la ministra espanyola de Defensa, Margarita Robles, a la comissió del congrés de seguiment del departament, una intervenció que ha estat molt criticada a la xarxa pel punt de vista espanyol que assumeix Nuet. Durant el discurs, anuncia que el seu partit proposarà ‘reformes importants’, que, segons diu, ‘són necessàries per a les nostres forces armades‘ i es refereix en repetides ocasions a Espanya com ‘el nostre país‘. ‘És evident, ministra, que nosaltres valorem positivament la contribució dels nostres militars a la nostra seguretat, i ho vull deixar clar perquè consti en acta: en això no tenim cap dubte’, va dir. Nuet també va reflexionar sobre el paper de l’exèrcit espanyol i va demanar de ‘democratitzar-lo’. ‘El feixisme no ha de tenir cap lloc on amagar-se, tampoc a les forces armades’, va dir. ‘Tot i que la història militar del nostre país és complexa, evidentment, els segles XIX i XX ens van portar molt males notícies, però esperem que aquest segle XXI trenquem amb aquests tabús de la nostra història’, va dir. Aquest discurs de @NUET (ERC) és impropi d'un diputat independentista. Mireu el vídeo sencer i jutgeu vosaltres mateixos. Què coi feu, @Esquerra_ERC? Vergonya aliena. Ens veiem a les urnes. pic.twitter.com/RSSpF1UC0C — Andrés da Silva (@asj_dasilva) February 20, 2020 Podeu veure ací la intervenció sencera de Nuet:

Summary: Polèmica per una intervenció de Nuet on parla de l’exèrcit espanyol com ‘els nostres militars’


La ciutadana alemanya Carola Rackete ha abandonat avui Itàlia, tres setmanes després de la seva detenció per atracar sense autorització al port italià de Lampedusa i desembarcar a quaranta immigrants rescatats i en estat d’emergència, segons ha informat la seva organització de salvament humanitari Sea–Watch. La jove alemanya, de 31 anys, va capitanejar el vaixell de salvament durant setmanes amb desenes de migrants rescatats a bord, fins a atracar el passat 29 de juny a l’illa de Lampedusa. Al principi va ser detinguda i confinada sota arrest domiciliari, però finalment va ser posada en llibertat. La fiscalia italiana l’acusa d’ajuda a la migració il·legal i de resistència davant un vaixell de guerra. Dijous va ser interrogada durant quatre hores, tot i que encara no hi ha una decisió sobre si la causa segueix el seu curs o, per contra, es desestimen els càrrecs. Carola Rackete ja no pertany a la tripulació del vaixell de rescat, tal com va anunciar ahir el seu advocat, Alessandro Gamberini, després de l’interrogatori a Rackete per part la fiscalia d’Agrigent a Sicília. ‘Carola ja no és membre de la tripulació actual del ‘Sea–Watch 3, així que ara està fent alguna cosa diferent’, ha assenyalat. El ministre italià de l’Interior, Matteo Salvini, ha declarat avui que no podia esperar ‘per expulsar aquesta consentida comunista alemanya i enviar-la a casa’. Rackete té interposada una demanda per difamació contra el polític italià pels insults abocats per aquest a Internet. Els vaixells que s’enfronten als estats per salvar vides a la Mediterrània

Summary: Carola Rakete deixa Itàlia després de ser detinguda ara fa tres setmanes


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, encara no sap si assistirà a la Via Lliure de l’Onze de Setembre de l’avinguda de la Meridiana. ‘N’hem d’acabar de parlar amb les entitats organitzadores. Jo entenc que he de tenir una presència institucional perquè és la diada nacional de Catalunya i Barcelona n’és la capital. En sóc la batllessa i, per tant, d’alguna manera hi ha d’haver una presència institucional’, ha dit en una entrevista concedida aquest matí al canal 3/24. També ha remarcat la importància que a la manifestació hi hagués diversitat ideològica tot i la proximitat de les eleccions del 27-S: ‘Les entitats organitzadores de la manifestació ja han dit que garantirien que no es polititzés. Jo crec que mantenir aquest caràcter ampli i plural de la Diada és molt important. I en conseqüència la meva presència també ha de servir per a això’. Colau ha dit que l’Ajuntament de Barcelona tindrà una agenda pròpia durant la Diada. I ha afegit: ‘L’Onze de Setembre és una festa reivindicativa per a les llibertats del poble de Catalunya, en què, especialment els darrers anys, s’ha expressat massivament que hi hagués més democràcia i millor, que es complís el dret de decidir i que el poble de Catalunya pogués decidir lliurement el seu futur’. Polítiques sobre la venda il·legal al carrer Sobre aquesta qüestió, Colau assegura que la guàrdia urbana no ha rebaixat la pressió social i que l’Ajuntament s’ha proposat de donar-hi una resposta social perquè la solució no havia de ser policíaca. Colau ha proposat que s’oferís una sortida laboral a aquesta gent, que s’havia de guanyar les garrofes com fos. ‘És una activitat que no es fa de manera voluntària, és evident, sinó per una situació de necessitat’, ha reflexionat. Ha insistit que la venda ambulant continuava prohibida i que el consistori fomentava el comerç de proximitat. A més, ha matisat que els estudis que tenien deien: ‘Les grans superfícies són un maldecap molt més important que no pas el fenomen de la venda il·legal al carrer’. Nomenclàtor Colau també ha parlat del nomenclàtor de la ciutat. Ha dit que hi havia una ‘sobrerepresentació monàrquica’ i una ‘infrarepresentació’ de la simbologia republicana o de dones. Sobre si posarien o no la fotografia de Felipe VI a la sala de plens, ha respost: ‘No ho sé, ja ho estudiarem, entenem que no deu tenir cap pressa perquè durant tot un any no hi ha hagut el monarca actual al ple i la delegació no en va dir res’.

Summary: Ada Colau vol tenir una ‘presència institucional’ a la Diada


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha dit al PSOE que si vol formar govern a l’estat espanyol les seves forces afins al País Valencià (Compromís-Podem), Catalunya (En Comú Podem) i Galícia (En Marea) tinguin grup propi al congrés espanyol. Ho ha dit durant una conferència de premsa acompanyat, precisament, del cap de llista d’En Comú Podem, Xavier Domènech; el de Compromís-Podem-És el moment, Joan Baldoví; i la portaveu d’En Marea, Alexandra Fernández. En aquest sentit, Domènech ha defensat que En Comú Podem té ‘tots els requisits legals per ser grup propi’. ‘Seria difícil d’entendre per als votants, els catalans i catalanes i per a nosaltres que no hi hagués aquest reconeixement’, ha reblat. La negativa de Pedro Sánchez Una demanda que arriba el mateix dia en què el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha afirmat que les confluències de Podem a Catalunya, País Valencià i Galícia no han de poder disposar de grup propi al congrés espanyol perquè no compleixen el punt del Reglament que diu que les forces que no s’han enfrontat a les eleccions no poden fer grups diferents. Sánchez, en declaracions a la Cadena SER, ha apuntat que si Podem vol tenir quatre grups parlamentaris, haurà de intentar-ho una vegada que es reformi el reglament de la cambra. Considera que és molt complicat acceptar la pretensió de Podem ja que és al senat la cambra on es dirimeixen les qüestions relacionades amb les comunitats autònomes.

Summary: Iglesias posa per condició al PSOE que Compromís-Podem, En Comú Podem i En Marea tinguin grup parlamentari


Mitjans de comunicació, partits i polítics van plens, des de fa uns anys, del terme “populisme”. La paraula ha marcat l’actualitat informativa dels últims mesos. La victòria de Donald Trump a les eleccions presidencials dels Estats Units, la sortida del Regne Unit de la Unió Europea i el naixement d’organitzacions polítiques com Podemos a Espanya, Movimento 5 Stelle a Itàlia o Syriza a Grècia han tingut molt a veure amb l’auge d’aquesta paraula. Fins i tot la Fundéu l’ha escollida paraula de l’any 2016. Les tertúlies televisives, els mítings polítics i també els mitjans de comunicació han posat el populisme al centre del debat. Les cerques a Google demostren que l’interès per aquest concepte ha augmentat enormement aquest últim any. Origen romà Malgrat tot, ‘populisme’ no és una paraula nova. El seu ús ha vist el seu màxim apogeu els darrers temps però el seu origen es pot remuntar a l’època romana amb els partits populares, constituïts per aristòcrates que volien acabar amb el domini que exercien els nobile i els optimates a la vida política. Javier Astudillo, doctor en Ciències Polítiques i professor a la UPF, explica que el naixement dels partits populistes com els entenem avui daten de finals del segle XIX amb el pas del vot censatari al sufragi universal masculí. Aquest canvi va donar lloc a dos nous partits: els socialdemòcrates, que apel·laven únicament a la classe obrera, i els autodenominats populistes, que pretenien construir aliances interclassistes per atraure tant el vot de les classes mitjanes com el de les populars, apel·lant al concepte del poble contra l’oligarquia. Els partits populistes, segons Astudillo, “neixen on l’electorat dels partits socialdemòcrates dóna suport a altres partits”. Els primers es desenvolupen a l’Amèrica Llatina, “però també a Espanya a principis del segle XX Lerroux va fundar un partit essencialment populista, el Partit Republicà Radical”. En el seu origen, el terme ‘populisme’ no amagava connotacions negatives. Són precisament els partits socialdemòcrates, segons Astudillo, els que li donen el caràcter pejoratiu. Atemorits per la pèrdua del seu electorat, denuncien que els partits populistes diuen a la gent el que vol sentir, tot i saber que no es podrà realitzar. A dia d’avui l’ús que se li dóna al debat polític i als mitjans de comunicació ha adquirit connotacions negatives, arribant a considerar-se un atac a l’oponent. Astudillo creu que el ressorgiment de la paraula s’explica per l’expansió de “partits tant de la dreta com de l’esquerra que apel·len de nou al poble”. En aquest sentit, la crisi econòmica ha tingut, per Astudillo, una gran responsabilitat: “han sorgit els ‘empresaris polítics’, que volen apel·lar a la gent contra l’elit dominant”. Però més enllà de les tendències actuals, al món acadèmic de les Ciències Socials defineix el populisme a través dels seus trets fonamentals: Font: Juan Santiago Ylarri, «Populismo, crisis de representación y democracia» Una paraula, dos significats Aquestes característiques, però, no descriuen una ideologia política, sinó una forma de fer política. Trump i Podemos són populistes en el sentit més acadèmic de la paraula. Però això no apropa els seus discursos més enllà de les coincidències tàctiques. De fet, sota aquesta llista de trets que els politòlegs empren a l’hora d’etiquetar qui és i qui no és populista, podem trobar-hi figures tan diferents com Miguel Ángel Revilla, Hitler o el peronisme a l’Argentina. Però, tot i l’esforç de les ciències socials per dotar al populisme d’un significat clar, la connotació pejorativa que històricament ha acompanyat a la paraula, continua predominant en el debat públic. Per a la gent fora de l’elit acadèmica, populisme es concep gairebé com un derivat de demagògia. “Hi ha una diferència entre connectar amb la gent i dir-li el que vol sentir. Davant del debat populista, hem de fer el debat de les idees, explicar-li a la gent la veritat i per què es prenen les decisions”. La Vicepresidenta del Govern, Soraya Sáenz de Santamaría, no es remetia amb aquestes declaracions cap a Podemos a les característiques establertes per les ciències polítiques, sinó que utilitzava la paraula com una arma. El significat de ‘populisme’ que va servir Santamaría, segons recull l’Institut d’Estudis Catalans respon a l’“aprofitament demagògic de les aspiracions del poble per a obtenir un benefici”. Aquesta és la derivació històrica del terme en el lèxic comú, i el significat que té en els mítings polítics i les tertúlies televisives quan hi escoltem la paraula. I per acabar d’embolicar la troca, existeix una tercera accepció. En intentar desmarcar-se d’aquesta negativitat de la paraula, el filòsof i teòric polític argentí Ernesto Laclau va escriure l’any 2005 el llibre La Raó populista, on defensava el populisme com una filosofia política. Adoptant les característiques establertes per les ciències socials, va postular el populisme com una opció política viable, utilitzant el discurs polític per omplir el significat de la paraula ‘poble’, “creant-ne una identitat”. Per a Laclau, el populisme és un procés polític on el poble crea el significat de la pròpia paraula ‘poble’. I a aquesta línia ideològica és on apunta Podemos quan s’autoproclama populista, creant un tercer significat dins de l’ecosistema polític espanyol. A la vegada, aquesta vessant filosòfica del populisme, parteix de la mateixa arrel que les altres dues. Yanko Moyano, professor de filosofia política a la Universitat de Barcelona, ajuda a simplificar les paraules de Laclau i la relació amb la resta de significats. “El que és vertaderament populisme és parcialitzar la política, crear la divisió a través de la paraula ‘poble’ i excloure els que no formen part del debat polític” i veu a Podemos com l’arquetip. El partit de Pablo Iglesias divideix el país entre el poble (gent corrent) i la casta (polítics i elits econòmiques) exclosa del poble. El risc, segons Moyano, és que a l’hora de seure’s a la taula de negociació, els populistes ignorin aquells no inclosos en el terme ‘poble’. Així, per exemple, quan Trump es nega a parlar amb alguns mitjans de comunicació, separa entre els americans i els immigrants i s’antagonitza amb les elits de Wall Street en els seus discursos, es converteix en un polític populista. L’evolució del concepte ha derivat en una conjugació dels tres termes, predominant l’ús popular de la paraula. El populista és avui, segons Javier Astudillo, “aquell que apel·la a un conjunt ampli de la ciutadania, que caracteritza com a classes populars, i el contraposa a la classe política oferint alguna cosa que no és realitzable”. El populisme no explica el Brexit, Trump o Podemos. Els etiqueta, però no forma part del problema.

Summary: Què és el populisme?


Avui comença un episodi de fred molt intens i de nevades força generalitzades que poden caure pràcticament a qualsevol cota a una bona part del país. I aquesta situació s’allargarà des aquesta tarda i vespre i fins dimecres a mig matí o migdia, sobretot a la meitat nord del país. Heus ací l’entrada d’aire fred demà al matí: A mesura que avanci el dia d’avui veurem com la temperatura va baixant per l’entrada de l’aire fred d’origen siberià de nord-est. La nuvolositat anirà augmentant progressivament i a la tarda ja hi haurà les primeres nevades a cotes molt baixes, inicialment a uns cinc-cents metres però davallant fins pràcticament a la cota zero entrada la nit. La precipitació començarà a comarques com Osona, el Ripollès, part de la Garrotxa, Berguedà, Bages, Solsonès, Alt Urgell… I al vespre i a la nit la neu podrà caure també en una cota d’entre 0 i 100 metres gairebé a tot el Principat, especialment a la Noguera, el Pallars Jussà i comarques de Ponent, i també arribant a la serra pre-litoral i a zones litorals del Barcelonès, el Maresme, el Baix Llobregat…Com més al sud, la cota de neu serà més alta, al voltant dels mil metres, a la zona dels Ports i el Maestrat. Vegeu aquest mapa de precipitació per a avui, dilluns, publicat per TV3, on el color verd indica la neu. Dimarts serà un dia de força més fred però de menys precipitació, sobretot al matí. Però la nevada podrà anar guanyant terreny cap a la zona el Montseny, les Terres de l’Ebre i Camp de Tarragona, on la cota de neu serà molt baixa, d’entre 100 i 200 metres. I pot arribar també al Vallès, Bages i Barcelonès, entre més comarques del pre-litoral i el litoral pròxim a Barcelona i a Tarragona. La cota serà una mica més alta al sud, on la nevada podrà arribar a caure cap als 300 metres al Ports, el Maestrat, els Serrans, Camp de Túria… i cap als 800 metres a les comarques situades més al sud. I serà sobretot la nit i la matinada de dimecres quan la precipitació pot ser més intensa, pel xoc de la massa d’aire fred que hi haurà instal·lada des de dimarts amb la massa més càlida i humida que pujarà de sud-oest a nord-est. En el moment que entrin en contacte serà quan la nevada pot arribar a ser més intensa, al llarg de la matinada i primera hora del matí de dimecres. Inicialment la cota pot ser pràcticament zero a totes les comarques del país, tret de la zona de l’Empordà, on inicialment no nevarà, i de les comarques de més al sud del País Valencià, on la precipitació serà en principi en forma de pluja. També en quedaran fora una part de les Illes, si bé a la serra de Tramuntana la cota de neu pot ser inicialment de 500 metres, i les comarques més orientals de Catalunya Nord; en canvi, a la Cerdanya, el Conflent i el Capcir la nevada hi pot arribar i pot ser intensa. A mesura que avanci el dimecres la cota de neu anirà pujant i una bona part de la nevada es transformarà en pluja, però a moltes comarques interiors i de muntanya la nevada podrà persistir durant moltes hores i acumular gruixos molt grans. El Servei Meteorològic de Catalunya informa de les previsions i de les precipitacions i nevades que hi ha al Principat. A més, totes les incidències es poden seguir minut a minut amb la web del Servei Català de Trànsit, el compte de Trànsit i l’Equip Viari de Catalunya Ràdio i Catalunya Informació. Al País Valencià, les emergències 112CV també informen de les dificultats viàries que hi ha durant el dia. Per saber l’evolució del temps, cal consultar l’agència Aemet. A les Illes, l’agència Aemet també ofereix informació sobre la meteorologia i la Direcció Insular d’Infraestructures i Mobilitat del Consell de Mallorca dóna informació sobre l’estat de les carreteres. El Servei Meteorològic d’Andorra actualitza les temperatures, i també es pot consultar informació a la pàgina web i l’estat del trànsit a l’Agència de Mobilitat. Els canvis meteorològics de Catalunya Nord, els trobareu a Météo France i les restriccions de trànsit, a l’agència francesa Bison Futé. En aquest enllaç podeu consultar a quina cota us trobeu.

Summary: El fred i la neu ja són a tocar: consulteu les comarques on pot arribar a nevar


Així com d’una llengua es desprenen molts coneixements sobre la idiosincràsia dels ciutadans que la parlen, la cuina també és un gran repositori de coneixements sobre els qui la fa i se la mengen, sobre el seu paisatge, costums i idiosincràsia. Cultures que políticament són poc empàtiques envers unes altres poden tenir una gran capacitat seductora des dels seus plats, cuines i menges. Això va passar amb un llibre de receptes, fet per un home que no era cuiner, un llibre que, quan va aparèixer el 1999 en una edició modesta, ningú no esperava que tingués un recorregut gaire llarg. En canvi, ja en van nou edicions i aquesta setmana n’han presentada una de nova, amb tapa dura, profusament il·lustrada, molt bonica. Es tracta d’Aroma àrab. Receptes i relats, de Salah Jamal, editat per Cossetània, amb un pròleg del gastrònom Ignasi Riera. Aquest volum ha tingut un paper tan destacat a l’hora de difondre la cultura àrab a través de la gastronomia que el cuiner Ferran Adrià l’ha apadrinada el dia de la presentació. Aroma àrab. Receptes i relats és una visió molt personal i un viatge sentimental per a conèixer el món àrab a través de la seva cuina. Aplega cinquanta-quatre receptes il·lustrades i trenades amb relats històrics, costums culinaris i anècdotes del món àrab. L’ha escrit el palestí Salah Jamal, nascut a Nablus el 1951 i que va arribar a Catalunya fa cinquanta-un anys. Aquí va cursar els estudis de medicina i es va convertir en dermatòleg i historiador de la cultura àrab. Un dia s’estava a l’Ateneu Barcelonès amb el seu amic Ramon Serrano (germà d’Oriol Serrano, propietari de la distribuïdora de llibre Les Punxes), que li va proposar d’escriure un llibre de cuina àrab per a l’editorial Zendrera, que feia una col·lecció de llibres de cuina d’arreu del món i no trobava ningú que li escrivís aquest. Però Jamal li deia que ell no era pas cuiner. Finalment, davant la insistència, va escriure unes receptes acompanyades d’un relat sobre la cultura àrab, que contenia elements d’ironia, noms de carrers, tradicions, històries viscudes de la seva família… I, contra pronòstic, els lectors hi van connectar i ha estat un dels vehicles que ha acostat la cultura àrab a la cultura catalana. Ferran Adrià i Salah Jamal. Ferran Adrià va dir durant la presentació: ‘Admiro la tasca que ha fet Salah Jamal per a acostar el món àrab a Catalunya.’ El cuiner creu que en un moment com l’actual, en què triomfen cuines tan específiques com la peruana, no pot ser que ningú no tingui en compte la cuina àrab. I, a l’estil de les preguntes que es fa a la Bullipèdia, es demanava en veu alta: ‘la cuina àrab és cuina popular? És cuina tradicional? Hi ha alta cuina en la cuina àrab?’ L’àpat per a la presentació del llibre va ser al restaurant Mazah, de cuina libanesa, que fa tres mesos que ha obert al centre de Barcelona. Un restaurant de cuina tradicional, que va oferir als comensals una selecció dels seus entrants més populars: tastets tan tradicionals com l’hummus, el mutabal, les waraq enab o fulles de parra farcides d’arròs, la xamandareye o crema de remolatxa amb pasta de sèsam, la lubye bel ziet o mongetes tendres amb tomàquet, ceba i oli d’oliva, la labneh o crema de iogurt, sbaneh o crestes farcides d’espinacs o d’espinacs i formatge, i pans farcits i condimentats amb ingredients diferents, herbes, espècies… I de segon unes graelles al carbó plenes a vessar de diferents tipus de carn. De beure: aigua, vi libanès blanc i rosat, cafè i te. Després de l’àpat, Ferran Adrià va constatar que era una cuina tradicional que caldria actualitzar-la una mica per a situar-la en la cuina internacional. Per exemple, en relació a la quantitat de pa que hi ofereixen, es podria reduir. Però Salah Jamal pensa que la modernitat no fa per la cuina àrab. Donem-hi temps.

Summary: Receptes que basteixen ponts entre cultures


La Unió Europea proposarà als estats que tanquin les fronteres exteriors durant trenta dies, termini que podrà prorrogar-se, per a intentar contenir la propagació del coronavirus 2019. Així ho ha anunciat la presidenta de la Comissió Europea, Ursula Von der Leyen, com a part de les línies directives a aplicar pels estats membres en un missatge de vídeo publicat a Twitter. Tot i això, Von der Leyen ha dit que es garantirà el transport de mercaderies essencials com l’alimentació o els medicaments. ‘Tenim dos objectius. Hem de protegir les persones de la propagació del virus i, al mateix temps, hem d’assegurar-nos que mantenim el flux de mercaderies’, ha dit. .@EU_Commission présente ses lignes directrices sur les mesures aux frontières et propose:1⃣ des voies vertes/rapides afin de donner la priorité aux transports essentiels2⃣ d’introduire une restriction temporaire concernant tous les voyages non essentiels à destination de l’UE pic.twitter.com/y4tOEVkfpS — Ursula von der Leyen (@vonderleyen) March 16, 2020 Aquest matí Letònia ja ha anunciat que tancaria totes les seves fronteres a partir de demà afegint-se així a Lituània, Polònia, Dinamarca, República Txeca i Eslovàquia, que ja han limitat la lliure circulació a l’espai Schengen. Altres països del bloc comunitari no han optat per mesures tan extremes, però també han imposat fort controls. Per exemple, Xipre i Estònia han reimposat controls fronterers on els viatgers hauran de demostrar que no tenen el coronavirus 2019, mentre que Alemanya no ha decretat el tancament complet de fronteres, però ja no es pot accedir per França, Àustria, Dinamarca, Luxemburg i Suïssa. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Altres restriccions a la UE Àustria no ha tancat les seves fronteres, però sí que ha cancel·lat tots els vols dels estats més afectats, Espanya i Itàlia. Països Baixos, Suècia, Bèlgica, entre molts altres, desaconsellen als seus ciutadans viatjar. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer?

Summary: La UE tancarà les fronteres exteriors, però garantirà el transport essencial de mercaderies


Ana Lily Amirpour estrena aquest cap de setmana el film de terror ‘Una noia torna a casa sola de nit’, que va passar pel Festival de Sitges l’any passat i va rebre diversos reconeixements. Aquesta setmana també s’estrena la coproducció catalana ‘Anacleto: Agente secreto’ dirigida per Javier Ruiz Caldera i protagonitzada per Imanol Arias i Quim Gutiérrez. El film és una comèdia d’acció que es basa en un dels personatges clàssics de Bruguera. Dos dels altres films destacats són la danesa ‘Corazón silencioso’ i ‘Mientras seamos jóvenes’, amb Naomi Watts i Ben Stiller. > Una noia torna a casa sola de nit (‘A Girl Walks Home Alone at Night’). Direcció: Ana Lily Amirpour. Intèrprets: Sheila Vand, Rome Shadanloo, Ana Lily Amirpour; Arash Marandi, Marshall Manesh, Mozhan Marnò. Gènere: Terror. Esbós: Bad City és una factícia ciutat iraniana totalment degradada per la delinqüència, la prostitució i les drogues on a més hi ha un vampir que assetja els ciutadans. Enmig d’aquest panorama apocalíptic una parella s’enamora i ho canvia tot. En català. > Anacleto: Agente secreto. Direcció: Javier Ruiz Caldera. Intèrprets: Rossy de Palma, Alexandra Jiménez; Quim Gutiérrez, Carlos Areces, Imanol Arias. Gènere: Acció. Esbós: Adolfo és un jove que treballa en l’àmbit de la seguretat i passa per un moment molt difícil perquè la seva vida personal i professional es desmorona: la seva parella l’ha deixat i s’ha convertit en l’objectiu d’un grup de delinqüents. En aquest context descobreix que el seu pare té una doble identitat i que és un agent secret en hores baixes anomenat Anacleto. > Stille hjerte (‘Corazón Silencioso’). Direcció: Bille August. Intèrprets: Ghita Nørby, Paprika Steen, Danica Curcic; Morten Grunwald, Jens Albinus, Pilou Asbæk. Gènere: Drama. Esbós: Tres generacions d’una família es reuneixen entorn d’una mare malalta terminal. La dona ha decidit posar fi a la seva vida i en un primer moment les filles ho accepten però al avançar el cap de setmana augmenten els dubtes i ressorgeixen vells problemes familiars. > While We’re Young (‘Mientras seamos jóvenes’). Direcció: Pilou Asbæk. Intèrprets: Naomi Watts, Amanda Seyfried, Maria Dizzia; Ben Stiller, Adam Driver, Charles Grodin. Gènere: Comèdia. Esbós: Josh i Cornelia són una parella que ronda la quarantena i no té fills. Mentre en el seu entorn abunden els nens, ells decideixen allunyar-se de tot això i freqüentar amistats més joves i espontànies per tal que els transmetin la seva energia. > 5 flights up (‘Ático sin ascensor’). Direcció: Richard Loncraine. Intèrprets: Diane Keaton, Carrie Preston, Cynthia Nixon; Morgan Freeman, Josh Pais, Jimmy Palumbo. Gènere: Drama. Esbós: Ruth i Alex són una parella de jubilats novaiorquesos que volen vendre el seu apartament a l’East Village. Durant el cap de setmana que dura la venda, la professora retirada i l’artista recorden totes les anècdotes que els han passat a la casa on han viscut els darrers quaranta anys.

Summary: Les estrenes: El film de terror ‘Una noia torna a casa sola de nit’ irromp en català als cinemes


Imaginem demanar un préstec per pagar una factura hospitalària. En un sistema de sanitat públic com el català sembla impensable. Bé és cert, però, que hi ha deficiències, sobretot arran de la crisi econòmica. Les retallades han posat traves a l’hora de realitzar determinades operacions quirúrgiques, tractaments mèdics o investigacions científiques. Tot i tenir la fama de garrepes, a Catalunya la solidaritat ha permès una millor sanitat a molts ciutadans. Pressupost sanitari Create your own infographics La sanitat s’ha fet un lloc dins d’aquest món de l’economia col·laborativa, juntament amb la comunicació, la música o el cinema, entre d’altres. La reducció de l’ajuda pública, per una banda, i l’escassa aportació privada, per l’altra, ha portat molts ciutadans a recórrer a aquesta tendència solidària. Acció col·lectiva Tot i això, iniciar un projecte de micromecenatge sense un equip que guiï o doni suport, és molt difícil. L’equip de l’Obra Social Sant Joan de Déu va assebentar-se’n de la situació. Per aquest motiu, l’any 2012 va crear la plataforma Implica’t, a través de la qual persones de l’entorn dels centres de Sant Joan de Déu promouen reptes solidaris per finançar necessitats concretes. Per exemple, una família vol ajudar l’equip de recerca sobre distròfia muscular a tenir més fons per garantir la continuïtat de la recerca. La vida de moltes persones ha millorat gràcies a la funció d’aquesta plataforma. Els centres hospitalaris coneixen la importància que té avui dia el crowdfunding sanitari. L’Aina Serra, coordinadora de Implica’t, afirma que aquest tipus d’economia col·laborativa s’ha convertit en una qüestió essencial en la vida de moltes persones i centres com l’Hospital Sant Joan de Déu ho han tingut en compte. En només 10 mesos s’han aconseguit un total de 200 milions d’euros per ajudar a pagar intervencions quirúrgiques, tractaments mèdics, material especial o investigacions importants per al futur de la sanitat. Això és el que ha succeït als Estats Units gràcies a GiveForward, un portal que recapta fons per permetre pagar despeses mèdiques (incloent viatges, equip, material…) a persones que no poden fer-ne front. Per ara, a Catalunya no s’han arribat a aquestes xifres perquè gaudeix d’un sistema de sanitat públic universal, a diferència del nord-americà. Tot i això, gra de sorra rere gra de sorra acaba construint muntanyes i la solidaritat dels ciutadans facilita la vida de moltes persones. Micromecenatge per investigacions Amb aquestes microaportacions, molts usuaris i investigadors han vist un millor futur per a les seves necessitats. “Amb la salut no s’hi juga”, diu José Manuel Soria, director de la Unitat de Genòmica de Malalties Complexes del Hospital de Sant Pau. El doctor, juntament amb altres investigadors, ha posat en marxa una campanya per conscienciar la població de la importància de les malalties venoses, concretament la trombosi i la insuficiència crònica. Davant la reducció de pressupost dels serveis públics i per poder continuar amb el projecte d’investigació, el seu equip ha optat per cercar formes de finançament alternatives a través de projectes de crowdfunding. L’univers del micromecenatge és amplíssim i, tot i ser un àmbit que encara està començant en aquest món solidari, la sanitat no serà menys. Des de malalts que necessiten diners per poder finançar el seu tractament o que pateixen una malaltia que encara no té cura i necessiten fons econòmics, fins a grups investigadors que volen cercar millores en diagnòstics, tractaments i teràpies: tot té cabuda si l’objectiu és millorar la qualitat de la sanitat actual. Casos particulars Un altre cas comú en l’economia col·laborativa és el de les malalties minoritàries. El reduït nombre de casos que presenten a Catalunya i arreu del món fa que no s’hi presti la mateixa atenció i servei que a grans malalties com la grip, el càncer o l’infart de miocardi, entre d’altres. Per aquesta raó, les grans investigacions s’enfoquen a les malalties més comunes i les rares manquen d’un diagnòstic ràpid i d’un tractament eficaç. Què significa portar gairebé tota la vida patint els símptomes d’una malaltia minoritària que ara per ara no té cura ni cap tractament eficaç a llarg termini? Quan arribarà el moment de trobar una solució? La Inés Guerrero pateix la síndrome de Behçet des de ben petita i té l’esperança de posar punt i final a aquesta situació. Ella i uns 400 catalans en pateixen els seus símptomes, però ara per ara ningú l’està investigant. Això dificulta la trobada d’una cura o teràpia. L’associació de Behçet a l’estat espanyol va iniciar fa uns mesos la cerca de diners per dur a terme la primera investigació de la malaltia. Zumba, una paella popular, una rifa i un espectacle de pallassos. Moltes persones van gaudir d’una jornada solidària celebrada el passat 15 de novembre a Terrassa i que ha marcat un abans i un després en l’associació. Els seus membres van iniciar el camí del crowdfunding sanitari, a través del qual van aconseguir recaptar un total de 5.332,90 euros gràcies a les activitats organitzades. La Inés Guerrero, una de les dinamitzadores de l’esdeveniment, es mostra molt satisfeta. “Tot i que necessitem 40.000 cada any, aquest és un molt bon inici per aconseguir el nostre objectiu de començar a investigar la malaltia”, assegura. El paper d’Internet El gran ajudant del fenomen d’aquesta col·laboració sanitària és, com no, Internet. L’entorn digital ha fet que aquest nou sistema de finançament esdevingui ideal pel seu ús senzill i ràpid. La xarxa aporta facilitats de comunicació entre els usuaris, els quals hi acudeixen per anunciar el seu projecte, demanar diners i/o facilitar el contacte i la donació. Per aconseguir la col·laboració de terceres persones, l’originalitat juga un paper molt important. Un exemple és el cas de Iwopi, una plataforma que permet donar els quilòmetres que un usuari acumula mentre corre, camina, va en bicicleta o neda a la piscina i convertir-los en donacions materials. La solidaritat, però, és l’element indispensable per tal que el projecte de micromecenatge sanitari esdevingui un èxit i comporti una millora de la qualitat de salut de les persones.

Summary: El micromecenatge que salva vides


Pia Prat Jorba és la directora general de la Veu de l’Anoia, el periòdic d’Igualada que informa de fa trenta-set anys des d’Igualada. I que ara informa des de dins d’un dels focus de la Covid-19. Jorba dirigeix una empresa privada, local, amb set treballadors, i a la vegada fa onze dies que és confinada. Explica des de casa, en aquesta entrevista, sobre el tancament a la conca d’Òdena, les tensions informatives d’aquests dies, i com encaren els dies vinents. —Podríeu descriure el vostre confinament? —El confinament és dur. A casa visc amb els meus dos fills i la meva parella, ja fa onze dies que som tancats. Només en surto algun dia per fer les compres bàsiques i em passo el dia agafada al telèfon, fent Skype i escrivint a l’ordinador. No és fàcil de treballar des de casa en una feina que requereix ser molt al carrer. Al diari hem tingut gent en quarantena i gent que és a casa i es trobava malament, però sense saber si estava infectat o no. Les autoritats fan tant com poden, però estan desbordats. No es poden fer tots els tests que calen, ni hi ha prou material de prevenció… La nostra feina és informar. Mirem d’explicar què passa. —Heu parlat directament amb metges o infermeres de l’hospital d’Igualada? —Parlem amb metges i infermeres. I amb pacients, zeladors, personal de neteja i subministraments. La situació allà ha passat moments molt crítics. Molt personal mèdic confinat i el que es mantenia al peu del canó, totalment desbordat. Falta de material, manca de personal, retard en l’arribada de l’ajut. Ara malalts derivats a l’Hospital General de Catalunya i a més hospitals perquè hi ha gent que pateix del cor, que fa quimioteràpia i pateixen accidents. Una situació estressant que fa valorar molt la feina que es fa. Control a Igualada pel coronavirus. —Igualada tancada. Madrid, no. —A vegades es fa difícil d’entendre que a Igualada estiguem així i algunes altres poblacions, no tan sols Madrid, amb percentatges d’infectats i morts per habitant, superiors al nostre i tot, estiguin sense confinar. Però creiem que la mesura del confinament és la correcta. Si no es fa en uns altres indrets potser és per manca de mitjans o per algunes altres raons, que són en la responsabilitat i la consciència de qui les ha de prendre. Però hi ha una evidència. Aquesta és una epidèmia amb contagi molt fàcil. Només cal llegir alguns dels molts treballs estadístics que s’han publicat fins ara, o llegir sobre el pic de la corba i l’aplanament. Però és inqüestionable que si es detura el contagi s’acaba l’epidèmia. El problema només és el cost de tot això i pensar que la vida ha de continuar i no tot és aturar el contagi. —Què és el grup Malla, acabat de crear? —El grup Malla és una iniciativa local (amb disseny d’Igualada i TIC locals) per mirar de coordinar i aprofitar totes les impressores 3D en la fabricació de respiradors. —Pel que sabeu, s’han rebut respiradors 3D de Barcelona avui? —Aquest matí ja s’esperava que n’arribés alguna tramesa. —S’han rebut les màscares, ja, a l’hospital? —Podem dir amb certesa que no hi ha prou material. Quan l’alcalde de la ciutat va denunciar que eren retingudes a Madrid, alguns van queixar-se de deslleialtat institucional i van veure-hi política. Però ara no hi ha campanya i cal resoldre els problemes. Les valoracions ja es faran després, quan tinguem més dades a les mans. —Com a periodista, a quina pregunta encara no heu trobat resposta, del cas d’Igualada? —Molta gent no pot anar o venir a treballar. Molts autònoms es troben afectats. Ningú no explica què han de fer. Es parla de mesures i actuacions, però quan és l’hora de posar fil a l’agulla s’hi veu el desconcert i la nebulosa. —La setmana passada el Departament de Salut va informar de l’origen del brot d’Igualada. Van dir que havia estat en un dinar familiar de vuitanta persones. Hores després rectificava. La Veu va ser un dels diaris que va donar una altra versió dels fets. —No cal voler donar una sensació de control quan la realitat ens supera per tants llocs. Nosaltres no hi som per a propagar rumors. Nosaltres vam publicar la rèplica de la infermera a qui s’havia identificat com el número zero de la situació a l’hospital. Ella va dir que no havia anat al dinar. La consellera de Sanitat és igualadina, bona amiga i bona persona, però vam publicar allò que sabíem, sabent que no li agradaria gens. Tots treballem fent la nostra feina tan bé com podem. En aquests moments de trasbals, més que mai, tots hem d’intentar-ho. Ha estat una situació poc encertada. Igualada és una ciutat molt activa i molta gent ha viatjat a llocs on ja hi havia gent infectada, sense saber-ho, que feia vida normal. Això va començar a Wuhan, a la Xina. Aquí ens deien que era una grip normal, que només afectava la gent gran o que tenia antecedents delicats. No voler ‘alarmar’ la població ha estat un error. Les mesures s’han pres generalment tard. No únicament a Igualada. Mireu què passa ara als Estats Units i a la resta d’Europa. Ningú no estava preparat per a això. És una situació que desborda a tothom. Per molt que diguem uns i altres, les fronteres han esdevingut barreres per al trànsit de les persones, però no pel virus, que les travessa sense menester cap passaport. —Teniu data per a acabar el confinament del focus? —A Igualada hi ha la consciència que no estem pitjor que en uns altres indrets. Però es va confinar i ara les condicions no han millorat per a aixecar aquest confinament. En realitat podríem dir que estem més protegits que la resta. No som uns empestats, però vivim, gaudim o patim una protecció suplementària. La pregunta ens l’hauríem de fer d’una manera diferent. N’hi ha prou amb la manera com es mira de controlar la pandèmia a escala mundial? Recordem que va començar a la Xina, però ara ja és a tot el món. No podrem sortir més de l’entorn on som? Només és un problema sanitari i econòmic? Com serà la societat de demà? El confinament no deixa de ser una anècdota. És punyent i desagradable, però no serà la porta de més situacions per a les quals ni tan sols ens fem les preguntes adients? —A Igualada hi ha hagut trenta-dos morts. Com es fan els enterraments? —A Igualada els enterraments es fan sense que la família pugui acomiadar-se. En això estem pitjor que en uns altres indrets, on encara es pot fer una cerimònia, per més que sigui diferent de com es feia abans. Nosaltres vam fer una entrevista al responsable de la funerària perquè expliqués com fan aquest últim servei als qui moren. Ara que tenim limitacions per a poder fer arribar l’edició en paper, ens hem abocat a uns altres formats, aprofitant les tecnologies adients. —Noteu l’efecte del confinament, és a dir, les coses milloren en nombre casos? —De moment, no us ho puc dir. Diuen que aquesta setmana serà el punt més alt… Tant de bo millori. Vull pensar que sí. —Què fareu al diari aquests dies vinents? —Continuarem explicant què passa, per difícil que sigui la situació. Com deia Joan Maragall, a Elogi de viure, i us ho llegiré: ‘Esforça’t en el teu quefer,/ com si de cada detall que penses,/ de cada paraula que dius,/ de cada peça que poses,/ de cada cop de martell que dónes,/ en depengués la salvació de la humanitat./ Perquè en depèn, creu-me.’

Summary: Pia Prat Jorba: ‘No voler alarmar la població ha estat un error’


Un 67,2% dels catalans consideren que el Tribunal Suprem té un grau d’independència baixa o molt baix segons el baròmetre de juliol del CIS. En canvi, només són el 20 per cent els que creuen que el tribunal que ha d’emetre la sentència en el judici contra el procés té un alt grau d’independència. La desconfiança en la independència de l’alt tribunal també és compartida per gran part de la població de la resta dels Països Catalans: per un 46,4% dels valencians i un 54,6% dels ciutadans de les Illes. Fins i tot en el conjunt de l’estat espanyol són gairebé la meitat de la població (44%) els que dubten de la independència del Suprem. De fet, el 77% dels ciutadans de Catalunya tenen cap o poca confiança en els jutges espanyols en general i gairebé un setanta per cent creu que la seva independència és baixa i nul·la. Entre els valencians, més de la meitat creu que la independència judicial dels jutges és baixa (51%) i un 49% hi confia poc o res; de la mateixa manera, a les Illes, un 57,6% creu que tenen una independència baixa o nul·la, mentre un 55% no té confiança en els jutges o la té baixa. Cal afegir que a Catalunya, més del 62,2% creu que el funcionament de l’administració de justícia a Espanya és dolent o molt dolent, amb el principal argument que està polititzada (36%), seguit que es produeix un tracte discriminatori (25%), i hi ha un acord gairebé unànime (87%) sobre el fet que cal reformar la justícia.

Summary: Dos terços dels catalans consideren que el Tribunal Suprem té una baixa independència judicial


Fins a les sentències. Aquest és l’horitzó temporal que s’han marcat JxCat i ERC per a garantir la continuïtat del govern i preservar-lo de les discrepàncies que han esclatat al parlament. Ara els dos socis de govern treballen a millorar els mecanismes de coordinació, segons fonts de l’executiu. Aquest va ser el compromís tancat per Quim Torra i Pere Aragonès en la reunió escenificada a Palau, tot i que quatre dies després la crisi va rebotar a la mesa del parlament amb la decisió d’ERC i el PSC de no comptar els vots dels quatre diputats suspesos de JxCat, i a l’hemicicle amb la determinació dels afectats de no exercir el vot, cosa que consegüentment va alterar la majoria independentista. La resposta a la interlocutòria de Pablo Llarena ha desgastat els dos socis a la cambra, però el govern rebutja de parlar d’eleccions anticipades i insisteix que la resposta a les sentències li establirà la data de caducitat o li allargarà la vida. Sembla difícil que el govern pugui continuar si JxCat i ERC no acorden una resposta lligada a una estratègia comuna i compartida amb les entitats independentistes, tot i que les converses per a garantir-ho ja han començat. Abans, tanmateix, les negociacions del pressupost de l’estat espanyol i de la Generalitat (que haurà de tirar endavant amb un soci alternatiu a la CUP) amenacen a generar noves tensions que, malgrat tot, JxCat i ERC intenten que no desestabilitzin el govern de Torra. El president i el vice-president han continuat parlant i de moment els antics mecanismes de coordinació governamental i parlamentària es mantenen com estaven. Cada setmana, habitualment dilluns o dimarts, es reuneixen els màxims representants institucionals i parlamentaris de tots dos grups. D’una banda, Torra; la consellera de la Presidència, Elsa Artadi; el vice-president primer del parlament, Josep Costa, i el portaveu de JxCat, Albert Batet. D’una altra, Aragonès; el president del parlament, Roger Torrent; la consellera de justícia, Ester Capella; i el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià. Torra i Aragonès també es troben periòdicament, com abans Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, cada dimarts, després de la reunió del consell executiu. Fins ara, l’intent de consolidar l’entesa tant com sigui possible no ha evitat que les discrepàncies hagin esclatat al parlament, però sí que se’n contaminin els departaments. Per què? Diverses fonts consultades constaten que la comunicació funciona de manera més fluïda a l’executiu, en tots els nivells d’interlocució. I remarquen que els acords es compleixen. Al parlament, en canvi, tant JxCat com ERC s’han acusat mútuament d’haver trencat els pactes acordats o d’haver anunciat enteses mal sargides. Elsa Artadi, Pere Aragonès i Quim Torra, en la votació de la resolució de la suspensió dels diputats amenaçats, el 2 d’octubre. Fotografia: ACN Tanmateix, hi ha qui recorda que, mentre el parlament ha debatut de desobeir Llarena o el Tribunal Constitucional, amb actuacions que podrien causar represàlies penals als membres independentistes de la mesa, el govern s’ha mogut en l’autonomia i deslliurat de tensions d’aquesta mena. L’intent d’investir Carles Puigdemont a distància va ser el primer cas; el darrer, l’acatament de les suspensions. ERC ha interpretat que alguns moviments de JxCat, com el de ratificar la delegació de vot de Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, podien ser un intent velat d’apartar de la primera línia Roger Torrent, un dels actius electorals emergents del partit. JxCat recorda que les querelles també pesen sobre els seus dos membres de la mesa: Josep Costa i Eusebi Capdepadrós. Mentrestant, el govern ha apartat la via unilateral sense que hagi generat cap tensió. El factor humà també pot explicar de manera ben clara per què la crisi al parlament no ha originat cap terratrèmol a la plaça de Sant Jaume. Al govern, Torra i Aragonès tenen bona relació, tot i que això no ha evitat que el vice-president no hagués sabut per endavant els detalls temporals de l’ultimàtum a Pedro Sánchez perquè proposés un referèndum pactat si volia el suport del PDECat i ERC al congrés espanyol. Artadi i el vice-president també es coneixen de fa temps. En canvi, els màxims actors al parlament no sempre s’han entès, i Torrent i Costa hi tenen un paper preeminent. Quan els desacords han esclatat, han estat els més assenyalats pels uns i els altres com a responsables de les crisis, sovint com a executors de moviments que suposadament no eren avalats per la totalitat dels grups de què formen part i els dirigents al govern. ERC assenyala com a elements distorsionadors la divisió dins JxCat (entre els més independentistes i els moderats, la majoria del PDECat) i la multiplicitat de lideratges dins i fora del govern, amb els marges d’actuació propis de Torra i Puigdemont. A JxCat, no falta qui veu entre Torrent i Aragonès una pugna pel lideratge republicà que també reverbera, diuen, en l’aplicació dels acords. A més, ERC i JxCat hereten el bagatge de discrepàncies del mandat anterior. Josep Costa i Roger Torrent, en el debat de política general. Fotografia: ACN A tot això, cal afegir-hi com la repressió ha complicat les comunicacions. La presó dels Lledoners s’ha convertit en un nucli clau de negociació. Ho va ser en les suspensions, amb cimeres incloses. Puigdemont, de l’exili estant, també ha marcat les línies vermelles d’actuació a JxCat. I les comunicacions no sempre han estat fàcils ni ràpides en un entorn canviant. Junqueras i Puigdemont, però també Sànchez, Rull i Turull, hi han tingut un paper rellevant. Al parlament i el govern, s’hi han afegit la presó i l’exili: són els quatre espais decisius cada vegada que JxCat i ERC es proposen de fer un pas per a lligar una estratègia que encara no ha estat acordada. Això explica que la creació del Consell de la República s’hagi anat ajornant per les diferències entre els socis. Ni JxCat ni ERC tenen incentius per a avançar immediatament les eleccions. Torra recuperarà la prerrogativa de convocar-ne el dia 27 d’octubre, però tots dos partits estan decidits a preservar la continuïtat del govern si més no fins a les sentències. El veredicte del Tribunal Suprem impactarà sobre la política catalana amb una potència i efectes desconeguts. Si bé ningú dóna per fet que l’executiu s’hagi de trencar llavors, tampoc no és clar que pugui mantenir-se com fins ara, ateses les diferències estratègiques de JxCat i ERC a l’hora de fer avançar el projecte independentista. Ara, les pròximes negociacions espinoses seran les de tots dos pressupostos. Les reivindicacions perquè Sánchez faci un gest de conciliació amb la situació dels presos polítics i la petició del referèndum acordat pugnen amb la gestió autonòmica del dia a dia. ERC s’encarrega dels departaments amb més despesa social, amb Salut i Ensenyament al capdavant, a més d’Economia. Però Torra en marca la línia política i discursivament relliga l’actuació del govern amb la consecució de la independència. Tot plegat, seguint el consens del pla de govern que van aprovar i amb les comissions bilaterals en marxa, bo i provant de desencallar els acords.

Summary: JxCat i ERC blinden el govern dels desacords estratègics


El professor Jordi Graupera ha arribat aquest matí a Barcelona provinent dels Estats Units, i una hora després d’aterrar a l’aeroport presentava el llibre ‘Una proposta per a Barcelona‘ (Ediciones Destino) davant la premsa a la rambla de Catalunya. El llibre, amb pròleg de Clara Ponsatí, és de fet la conferència que Jordi Graupera va impartir el mes de març i on explica el projecte de fer unes primàries independentistes a Barcelona. Avui, a les set de la tarda, hi haurà la presentació social, a la llibreria La Casa del Libro de la rambla de Catalunya, amb la presència de Ferran Mascarell i, per videoconferència, de Clara Ponsatí. Aquest matí, Graupera ha volgut explicar en quin punt es troba el seu projecte, a l’espera de veure si ERC i PDECat s’hi acaben afegint, com han fet Demòcrates, Reagrupament i Solidaritat. I ha deixat clar que les primàries aniran endavant, amb partits o sense. Dit això, ha reiterat la seva contundent anàlisi de la situació política, que troba degradant, cosa que explica el motiu del projecte. L’anàlisi que Graupera fa al llibre l’ha resumit davant la premsa: ‘El catalanisme com a ideologia política present els darrers 150 anys és mort. Va arribar al final el 30 setembre, i el primer d’octubre la gent va posar el catalanisme allà on no havia estat. Resistència davant l’autoritarisme i violència. Pagant el preu de la repressió a canvi de defensar la llibertat. No era en els supòsits. El catalanisme és la ideologia que ha explicat als catalans a quines coses havia de renunciar per no entrar en conflicte amb l’estat espanyol. I això mor amb el primer d’octubre. La política actual té un problema greu, de fons. De decadència creixent. Afecta els lideratges i mecanismes de representació. Afecta la qualitat i el discurs per mobilitzar. Quan vaig escriure la conferència, hi podia haver la sensació que exagerava. Que feia una anàlisi derrotista per a fer valer la proposta. Passats quatre mesos d’aquella conferència, es veu que la degradació de la qual parlava avança més de pressa que no preveia jo mateix, i és molt més profunda que no s’imaginava molta gent. I no hem tocat fons. És creixent i ho serà més. L’esquerda entre la gent que va defensar l’1-O i els seus representants és com més va més ampla. Passat el cop inicial, apareix la crítica. I veiem que ens venen política quan només hi ha renuncia. No sembla que hi hagi canvi de rumb. Al contrari: és un cadàver enterrat de bocaterrosa que quan es desperta grata avall en lloc d’amunt. La nostra anàlisi és que la degradació continua. Cal fer alguna cosa. No l’han de fer una política o uns partits, la farà la gent. Com l’1-O, que el va fer la gent.’ ‘Les primàries van endavant’ La gran pregunta, però, és saber què farà Graupera en cas que els grans partits (ERC, PDECat) no es presentin a les primàries. Doncs les farà igualment. ‘Els partits no tenen dret de vet. No en tenen. Les primàries es proposen també perquè els partits trobin la seva salvació. Veure si s’allunyen de les nostres propostes, s’allunyen de la centralitat del país. I la voluntat d’alliberament . I anar endavant no vol dir que renunciem a la incorporació dels partits. Estarem oberts fins a l’últim minut, que s’hi incorporin. Per això presentarem un reglament. Ara ens centrarem a organitzar les primàries. S’han incorporat arquitectes, economistes. Gent que mai s’hi acostaria, als partits. De moment, continuem amb les primàries. No necessitem els partits per a fer-les. Si es va poder fer un referèndum, es podran fer unes primàries. Potser s’hi afegiran veient la degradació del moviment. O potser veurem que els partits deixen de ser instrument de renovació. De fet, no descarto presentar-me sol. No hi ha cap motiu que ens faci parar.’ Les fitxes del dòmino Graupera sempre ha cregut que, si els partits s’afegien al seu projecte, ho farien un per un, en forma de fitxes de dòmino. Una arrossegaria una altra: ‘Sempre vam dir que la primera fitxa havia de ser el suport popular, després les bases dels partits i finalment les direccions. I els partits creiem que, per ordre, serien Demòcrates, Solidaritat i Reagrupament, tots ells ja adherits. Ara vindria el món postconvergent. Primer Junts per Catalunya i després PDECat. I les declaracions de Neus Munté d’ara són més obertes que no les de fa un temps. Finalment hi ha ERC, actualment molt reticent. Seria la darrera fitxa. A mesura que avanci la pressió social veurem què passa, i hem de ser pacients.’ ‘Fins on jo sé, Mascarell no s’ha retirat de les primàries’ Finalment, Graupera ha parlat d’un dels candidats públics a les primàries. Ferran Mascarell, ara delegat de la Generalitat a Madrid. ‘Fins on jo sé, no s’ha retirat de les primàries tot i el càrrec. I afegeixo: estic molt content que es presenti. És un regal d’altíssim nivell i expressa la trajectòria política que hem volgut trencar. Maragallisme i Masisme. Venim a trencar això. Però ens interessa que el veí de Montbau, o de la PAH, diguin que val la pena i també s’hi presentin.’

Summary: Jordi Graupera: ‘L’esquerda entre la gent que va defensar l’1-O i els seus representants és com més va més ampla’


El cap del PP, Pablo Casado, va saber la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’inhabilitar el vice-president Oriol Junqueras com a eurodiputat abans que se li comuniqués formalment. Arran de la petició d’informació ciutadana, la JEC ha fet públic que la sessió del 3 de gener on es va adoptar la decisió va acabar a les vuit del vespre i que ho va comunicar, via correu electrònic, a les diferents formacions polítiques. Concretament, al PP li van remetre a les 20.37, just una hora abans que Casado publiqués un piulet on ho donava per fet. ‘A cada sessió dels separatistes respondrem amb la fermesa de l’Estat de Dret’, afegia. La JEC va facilitar la informació amb data 26 de febrer i al document detallava que no s’havien pres mesures perquè no s’havia formalitzat cap queixa o reclamació al respecte. Ara, Més País ha denunciat davant de l’organisme el cas i ha demanat una investigació sobre la presumpta filtració i que ‘en cas que existeixi una acció sancionable’ s’incoï un procés sancionador contra tots els involucrats. En aquest sentit, afegeix que si es tracta de membres de la JEC, se’ls ‘separi de l’òrgan, en base a l’article 16 de la LOREG’. Ciutadans tenia a sou un membre de la JEC que prenia decisions contra Puigdemont

Summary: Uns documents demostren que Casado sabia que la JEC inhabilitaria Junqueras abans que acabés la reunió