Encara que arribi la calor, el coronavirus difícilment desapareixerà. És un dels avisos que fa en aquesta entrevista Benito Almirante, cap del Servei de Malalties Infeccioses de l’Hospital Vall d’Hebron i cap del grup de recerca en Malalties Infeccioses del Vall d’Hebron Institut de Recerca. Almirante compta que falten encara vuit o deu setmanes per a poder dir si serà possible d’eliminar la Covid-19 o bé es quedarà de manera latent molt de temps. També explica els esforços que fan a l’hospital per a entomar la crisi i parla dels efectes col·laterals del confinament. ‘Els països pobres seran molt més pobres després de l’epidèmia, encara que no hagin tingut ni un sol cas de malaltia’, diu. —Quina és la situació ara mateix a l’hospital de la Vall d’Hebron? —Tenim, aproximadament, 450 malalts ingressats per Covid-19. 70 són a les unitats de crítics, en una situació complicada. El 80% de l’hospital o més és dedicat a treballar contra la Covid-19. —Els plans de contingència que havíeu fet i desplegat són suficients per a evitar el col·lapse sanitari? —De moment ens en sortim i encara tenim espais per utilitzar. Avui puc garantir que tots els malalts que necessiten hospitalització els podem ingressar. Sí que és cert que treballem amb un pla de contingència territorial. A tots els hospitals del nostre territori (parlo de l’Hospital Sant Rafael, la Quirón, la Delfos, el Pere Virgili) els derivem pacients cada dia que vénen a les nostres urgències, perquè d’urgències públiques només hi ha a la Vall d’Hebron. —S’arribarà al col·lapse o es podrà evitar? —No tinc la capacitat d’endevinar-ho, però tenim un pla de contingència que ens permet de treballar durant les dues o tres setmanes vinents, bàsicament tenint en compte que ampliem molt les unitats de crítics. El problema més important a definir és si podrem donar tota la resposta necessària a les unitats de crítics. En les unitats d’hospitalització convencional, fem plans d’actuació i segurament en tindrem prou. —A la Vall d’Hebron, arribareu a triplicar la quantitat de llits de crítics? —Treballem amb un pla de contingència per a poder triplicar el nombre de malalts que hi tenim ingressats. No tan sols es necessita espai, sinó personal adequat per a tractar els malalts, i després són molt importants els sistemes mecànics de ventilació. De moment, no en tenim tants com en calen per a triplicar-los però treballem intensament amb el projecte que hi ha per a tot Catalunya. Probablement tindrem aquests sistemes de ventilació a final d’aquesta setmana i hi podrem donar una resposta més adequada que avui. —Per a la Vall d’Hebron, triplicar els llits d’UCI què vol dir? —Parlem de 200 malalts crítics. —Vist amb perspectiva, es va subestimar el coronavirus? —Les preguntes, quan passen els dies, sempre són més fàcils de respondre. El mirall que teníem era la Xina i treballàvem amb uns percentatges de malaltia. A Europa la malaltia ha estat diferent per moltes raons. Una, i molt important, és per la piràmide de població. La població de més de setanta-cinc o vuitanta anys és molt més nombrosa a Espanya que no a la Xina. Les condicions socials segurament són diferents. Això avui dia és molt estudiat: a Espanya i Itàlia el 22% o 23% de la gent gran viu amb gent jove. Si la gent jove té la malaltia o el virus sense gravetat però el transmet a gent que el té amb gravetat… Tampoc no era possible de tenir present aquesta qüestió i segurament n’hi ha que encara no coneixem amb profunditat. El fet cert és que el percentatge de malalts greus a Europa és molt més gran que no es va veure a la Xina fins i tot quan van passar les fases més crítiques de la malaltia. Benito Almirante. —Vós mateix vau dir a Catalunya Ràdio que era un 40%. —Sí, parlem d’un 40%, però això depèn del volum de proves. Si ara en féssim a tothom qui va a l’ambulatori amb símptomes respiratoris però que no ingressa a l’hospital, tindríem milers de casos que no estarien comptats, i que els posaríem amb el denominador de persones amb la infecció. Ara tenim un 7% o un 8% de mortalitat. Si tinguéssim tota la gent diagnosticada, segur que seria la meitat. No es pot dir que el 8% de la gent que té la Covid-19 es mor, sinó que hem de dir que el 8% dels que hem diagnosticat han mort. Ara es diagnostiquen dues poblacions: la gent més greu que és als hospitals i els treballadors sanitaris que tenen contacte amb gent hospitalitzada o que agafa la malaltia a casa. Per tant, treballem amb un volum total de la malaltia que segur que és infraestimat aquí i a tot Europa. A Itàlia passa això mateix. A Alemanya passa una mica menys, perquè han fet més tests. A França, igual que a Espanya. És molt important que la població sàpiga que Itàlia no té un 10% de mortalitat: té un 10% de mortalitat dels malalts que diagnostica més greus. —Convindria aleshores de fer més tests per saber realment quin és l’abast de contagis? —Això depèn de la fase de la malaltia en què estiguem. Si aquesta pregunta me l’haguessin feta fa tres o quatre setmanes, hauria dit que sí, que com més població analitzem millor, perquè així identifiquem els casos i evitem la cadena de contagi. Ara la preocupació més important són els malalts. Si fos una prova fàcil –imaginem-nos que demà tinguéssim una prova que traient una gota de sang en 10 minuts tens la prova positiva– es podria fer a qualsevol lloc. Per exemple, al supermercat quan anem a comprar. Però aquesta prova no la tenim. Es necessita tota una infrastructura i tot un treball de laboratori. Per tant, de manera generalitzada, gastaríem un volum molt important de recursos sanitaris, econòmics i de tota mena, i ara hem de dedicar tots els esforços als malalts. Lamento profundament que al comitè assessor del govern no hi hagi sanitaris de primera fila. Els sanitaris diem que hem de posar tots els esforços a tractar bé els malalts, per diagnosticar-los tan bé com sigui possible, i perquè es curin. Si, a més, molts els diagnostiquem a nivell ambulatori, millor que millor. Però els recursos han d’anar destinats a curar les persones que tenen la malaltia ara. —Parleu del comitè assessor del govern espanyol. —Sí, el govern català té diversos comitès assessors, però em referia a l’espanyol, al comitè científic assessor que va nomenar el darrer cap de setmana. En aquests moments necessitem empènyer tots cap endavant i procuro ser molt poc crític. Però tots són epidemiòlegs o viròlegs, gent que coneix l’estructura del virus, i no hi ha clínics, que som els que tot el dia treballem amb els malalts i davant de la malaltia, lluitant, amb tot el que significa organitzar els hospitals perquè els malalts estiguin més ben atesos. No és cap recriminació. És posar sobre la taula que els clínics tenim molt a aportar en aquest assessorament del govern. L’Hospital de la Vall d’Hebron. Fotografia: Albert Salamé —Som gaire a prop del pic? —Crec que ens hem de mirar Itàlia. Sembla que aquestes darrers tres dies va arribant al plató. Sembla que el volum de persones i de morts no creix significativament, com si anessin arribant a la part de dalt de la corba. Ara, si és transitori i després hi torna a haver un repunt no ho sabem. De fet, les formes de confinament d’Itàlia han estat menys estrictes que les d’Espanya. A Itàlia encara es pot sortir a córrer pel carrer. Aquí hem fet un confinament força estricte pel que fa al moviment de persones. Per tant, esperem que la setmana vinent comencem a veure’n els efectes positius. Necessitem uns 8 o 10 dies per a començar a veure si el confinament ha estat positiu o no. —Seria convenient que el confinament s’allargués més enllà de l’11 d’abril? —Segurament. Si encara som a la fase de plató (és a dir, que el nombre de casos es manté estable) serà impossible de tornar a fer vida normal. A l’hospital treballem amb la hipòtesi que durant sis o vuit setmanes tindrem un volum de malalts molt important. No voldria desanimar la població perquè no tan sols nosaltres necessitem ànims, sinó tota la població. Però hi ha una idea que em sembla important: si el confinament va més enllà de l’11 d’abril serà perquè és absolutament necessari. A la Xina, el confinament va durar deu setmanes. Hem de treballar amb la mentalitat de quatre setmanes segur, i serà pràcticament impossible que no s’hagi d’allargar dues setmanes més. No tenim temps de controlar la malaltia en un període tan curt, corre molt entre la societat. —Quan s’acabi el confinament, la tornada a la normalitat serà progressiva? —Com passa amb totes les epidèmies, tant la part de la pujada, com el plató, com la baixada, no són absolutament lineals. Té una sèrie de pics. Fins i tot moltes vegades la baixada és més lenta que no la pujada, que de vegades és vertiginosa. La baixada no té la mateixa corba, és molt més lenta, i aleshores s’haurà d’establir en quin moment la transmissió de la malaltia ja és molt baixa i el nombre d’afectats és molt alt per a poder aixecar les mesures, però serà gradual. Serà difícil que abans del mes de maig hi torni a haver col·legis. Tampoc no puc descartar que, en algun moment determinat, el confinament s’ampliï a certes parts del teixit industrial. No sé si d’això se’n diu confinament total o no perquè això és un debat molt polític. No voldria entrar-hi de cap manera. —En el terreny teòric, per a evitar que hi hagi més contagis, seria convenient de reduir més l’activitat productiva? —Des del punt de vista sanitari, com més es limiti el moviment de les persones, millor. Però també entenem les conseqüències col·laterals de limitar els moviments de la població, sobretot les greus conseqüències econòmiques. Pot ser que després tornar a engegar l’activitat productiva sigui molt difícil. No s’ha aplicat mai al món una aturada completa de l’activitat col·lectiva que sigui capaç d’eradicar una epidèmia. És la primera vegada que vivim això. A la Xina pensen que la malaltia potser reapareixerà. Si reapareix després d’haver fet un confinament absolut de la població, no hi ha gaires eines per a treballar després. No pots estar aturat durant un any. I després hi ha una altra cosa de què els científics i els sanitaris cada vegada parlem més, i és que segurament, al final d’aquesta epidèmia, quan comptin les persones que morin de gana i de fam als països pobres, la xifra serà superior a la que mori de coronavirus, perquè ara no es compta l’augment de la mortalitat als països que són més pobres perquè s’atura el planeta. Això és un efecte col·lateral molt important. Els països pobres seran molt més pobres després de l’epidèmia, encara que no hagin tingut ni un sol cas de malaltia. —Dieu que d’aquí a pocs dies es veuran els efectes del confinament. Per tant, espereu que baixi la capacitat d’infecció del virus per persona. —Sí. Ara es calcula que hi ha 2,5-3 casos nous per cada persona que el transmet. Es considera l’epidèmia sota control quan la transmissió és d’1 a 1, quan un malalt només transmet la malaltia a una altra persona. Per arribar-hi, encara falta. —L’hospital participa en assaigs clínics per a trobar un antiviral. Com evolucionen? —Sobre els medicaments que donem als pacients, tenim estudis però no són gaire concloents sobre l’eficàcia. S’ha començat un assaig clínic d’abast mundial (Espanya hi participa amb cinc hospitals diferents, un dels quals el nostre) que treballa amb un antiviral que es diu Remdesivir, de la casa Gilead, i que estudiarà a gran escala si és eficient directament contra el virus. És probable que en tres, quatre o cinc setmanes tinguem el resultat d’aquest assaig clínic. Sabrem si la gent que pren aquest antiviral nou té una supervivència més gran que la gent que no el pren. La comparació és amb el tractament que donem ara, que és d’una eficiència moderada i no és gaire eficaç. Ciutadans a prop de l’Hospital de la Vall d’Hebron. Fotografia: Albert Salamé —Per què hi tants contagis entre el personal sanitari? És per falta de protecció? —En absolut. Una part molt important de la gent que té la malaltia no ha tingut mai contacte amb persones ingressades per la Covid-19. El fet d’estar-hi en contacte no és un risc gaire important perquè tota la gent treballa amb els equips de protecció adequats. La majoria de sanitaris han pogut tenir contacte amb persones no diagnosticades. Al principi de l’epidèmia, si hi havia un pacient no diagnosticat, els sanitaris que en tenien cura sense els mecanismes de protecció adequats agafaven la malaltia. Segurament això explica el gran brot epidèmic d’Igualada. Després, hi ha la transmissió intrafamiliar. Els sanitaris vivim a casa nostra i tenim relació amb els nostres familiars. Si visc amb un parent que té la malaltia, me la pot transmetre. Si féssim una enquesta i preguntéssim a totes les famílies d’Espanya en quantes tots els membres dormen en habitacions separades, segurament no en trobaríem gaires. Les famílies comparteixen habitacions, cuines, lavabos, menjadors. Quants sanitaris van anar a la manifestació del 8 de març? Moltíssims. És probable que, igual que molta gent es va infectar en aquella manifestació, també hi hagués sanitaris. —L’escassetat de material com evoluciona? Continuen faltant màscares, bates? —Al meu hospital –i sé què hi passa perquè sóc el director operatiu de l’atenció al Covid-19– ni un sol dia des que va haver-hi el primer malalt no hem tingut dèficit de material. Potser algun dia, en alguna planta, hem hagut d’esperar una hora que arribés la comanda d’aquell dia. Però no poder atendre els malalts amb els dispositius adequats, ni un sol dia. I els dies vinents tampoc no passarà. En fem un ús molt racional, i fem permanentment formació a tot el personal. —Quan es podrà dir que s’haurà acabat l’epidèmia? —Necessitem almenys vuit o deu setmanes per a poder dir si l’eliminarem d’una manera definitiva o es quedarà de manera latent durant molt de temps. Ahir vaig veure unes imatges de l’Argentina que em van portar llum al que creiem que passarà. A l’Argentina són a l’estiu, amb temperatures de més de trenta-cinc graus, i n’hi ha casos. La hipòtesi que teníem que quan la meteorologia millorés potser la malaltia arribaria a desaparèixer, crec que no es pot mantenir el primer any de la malaltia. Les malalties virals són més freqüents a l’hivern que no a l’estiu, però en les que es presenten any rere any. Aquesta és la primera vegada. Per tant, no confiaria de manera absoluta que la meteorologia la farà caure. Molts científics ja parlen d’una malaltia que es repetirà cada any. No amb la intensitat d’enguany, perquè molta gent hi haurà tingut contacte i, quan s’hi té contacte repetit any rere any, això fa que no sigui tan greu. Però enfoquem la malaltia comptant que n’hi haurà segurament per molts anys. —No podrem dir que s’haurà acabat fins que no hi hagi un vaccí? —Quan hi hagi vacuna, no tindrem capacitat de vacunar tota la població com fem amb el xarampió. Quan tinguem una vacuna eficient i segura, començarà a entrar a poc a poc, i haurem de seleccionar molt bé les persones que se la posen: les que tenen més risc de malaltia i en qui la vacuna és més eficient. Passaran molts anys abans no sigui vacunada tota la població. —Voleu afegir res més? —Voldria que totes aquestes entrevistes acabessin amb un missatge d’ànim a la població. Cada dia surto al balcó. Els veïns m’aplaudeixen cada nit, i crec que els sanitaris els hem d’aplaudir molt també. La població confia en nosaltres i nosaltres confiem molt en la població, que seguirà totes les recomanacions de les autoritats sanitàries.

Summary: Benito Almirante: ‘Necessitem vuit o deu setmanes per a dir si eliminarem la Covid-19 o es quedarà de manera latent’


Desenes de veïns de Badalona han rebut amb crits, llaços grocs, pancartes i nassos de pallasso el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, que aquest divendres presidia l’obertura del jaciment romà de la Casa de l’Heura, que s’ha rehabilitat amb fons de l’estat espanyol. La important presència de manifestants ha obligat a intervenir els Mossos d’Esquadra, que entre empentes han obert un cordó per facilitar l’accés de les autoritats al recinte. Aquest acte no ha comptat amb la presència de cap representant del govern municipal, després que l’alcaldessa anunciés que no hi assistiria en mostra de rebuig al 155. Millo ha titllat la batllessa i els veïns que l’han rebut de forma hostil d”intolerants’. Ahir la batllessa, Dolors Sabater, va deixar plantat Millo i va enviar-li una carta en què protestava contra el 155, l’empresonament provisional de Junqueras, Forn, Sànchez i Cuixart i la violència dels cossos policíacs espanyols l’1-O. Arriba el delegat del govern espanyol,Enric Millo, a la Casa de l’Heura, enmig d’un gran desplegament policial i més d’un centenar de persones protestant #Badalona pic.twitter.com/bAbgoTHh5m — TOT Badalona (@Totbadalona) 16 de febrer de 2018 Así han recibido en Badalona a Enric Millo, delegado del Gobierno en Cataluña, cuando venía a inaugurar un yacimiento arqueológico @EFEnoticias #Badalona pic.twitter.com/0vZ5peFuWM — Augusto Magaña (@augustomagana) 16 de febrer de 2018

Summary: Veïns de Badalona escridassen Millo en protesta pel 155


El moviment sobiranista va arribar al primer d’octubre amb el grau d’unitat més alt d’ençà que havia començat la fase moderna del procés cap a la independència. Si més no, de cara enfora. Les disputes entre ERC i els hereus de Convergència van ser superades per l’objectiu comú del referèndum i per una feina soterrada dels independents de Junts per Sí i els màxims dirigents de l’ANC i Òmnium, avui empresonats. El referèndum, inclòs en el full de ruta l’estiu del 2016, va donar una direcció conjunta a l’acció dels partits i les entitats. Una vegada superada aquella fita, i després de la patacada del 155, la repressió, els empresonaments, els exilis i les eleccions imposades, el sobiranisme no ha tornat a tenir un full de ruta comú. Pel cap baix, hi ha tants fulls de ruta com partits, tot i que no sempre són defensats en bloc pels membres de cada formació. Podem traçar tres grans estratègies que encara ara disputen el nou full de ruta. Però cal tenir en compte que totes tres tenen tants matisos com famílies i tradicions té el sobiranisme. Complir el mandat democràtic del primer d’octubre La CUP ha expressat obertament la seva opció: desplegar la República votada l’1 d’octubre i declarada el 27 d’aquell mateix mes, deixar d’obeir els tribunals espanyols i prendre el control del territori amb l’acció de la població al carrer i de la majoria al parlament. En resum, la CUP proposa que es compleixi el mandat del referèndum i, per tant, la República es desplegui a partir del punt on es va deixar el cap de setmana del 28 i 29 d’octubre, així que fou aprovada l’aplicació del 155 per l’estat espanyol. En aquesta estratègia hi ha la investidura de Carles Puigdemont com a president legítim abans del cop d’estat contra les institucions catalanes. La desobediència a les instàncies de l’estat espanyol és una conseqüència lògica, per la CUP, del compliment del mandat democràtic. Per a fer-ho, amb tan sols quatre diputats, la CUP s’ha ofert a ocupar els llocs de la mesa del parlament que han de permetre que el ple faci la investidura de Puigdemont i desplegui la legalitat republicana que s’havia previst en la llei de transitorietat. Si aquest desplegament de la legalitat republicana topa amb el boicot de l’estat espanyol i amb una capacitat superior a la força de la majoria parlamentària i la mobilització al carrer, la CUP opta per un xoc democràtic que podria menar a un blocatge institucional indefinit fins a una solució negociada o, en el millor dels casos, a la victòria del sobiranisme per decantament. És a dir, proposa una resistència forta i sense por de la repressió contra les imposicions de l’estat espanyol. Eixamplar la base fent acció de govern republicana Evidentment, aquesta estratègia topa amb la voluntat d’ERC i de Junts per Catalunya, amb un pes molt superior al parlament. Esquerra demana de recuperar ràpidament el control de la Generalitat i dedicar tots els esforços a eixamplar la base de suport a la independència. La diagnosi que fan els de Junqueras, empresonat a Estremera (Espanya), és que l’independentisme no té encara la força necessària per a desplegar la República des de la independència. Per tant, suggereixen d’avançar per bastir aquest suport mitjançant aliances i vincles amb sectors que són a tocar de la frontera del sobiranisme. Per exemple, l’espai dels comuns i Podem o, fins i tot, el PSC, segons que han expressat públicament veus d’ERC. Proposen de concretar aquests avenços amb una acció de govern que procuri de reforçar el flanc social cap a l’esquerra amb lleis que anteriorment ha tombat el Tribunal Constitucional amb el pretext de l’absència de competències de l’autogovern autonòmic. Continuar aprovant lleis que són tombades a Madrid pot ser, per ERC, una manera d’anar demostrant als ciutadans que puguin ser més afins al sobiranisme i als principis democràtics que no hi ha més recorregut dins d’Espanya. El full de ruta majoritari dins les files d’ERC diu que cal acumular més força per a poder fer la independència enfront de l’actitud desacomplexadament repressiva de l’estat espanyol. En aquesta direcció, cal trobar una fórmula d’investidura que no col·lideixi amb les prohibicions dels tribunals espanyols i que permeti de formar un govern per a gestionar l’autogovern i posi fi al 155. Un referèndum imposat: el desllorigador Aquesta proposta d’avançar en l’acumulació de força abans de desplegar una república independent és vista d’una manera diferent des de Junts per Catalunya i, concretament, des de l’entorn de Carles Puigdemont. Si bé aquesta formació nova –que integra membres del PDECat– no es decanta per la via desobedient de la CUP, tampoc no vol limitar l’estratègia a una feina d’ordre intern per a reforçar la base republicana. De fet, no hi ha ningú que no doni suport a reforçar la base del sobiranisme. La qüestió és quina estratègia pot beneficiar més aquest reforçament. Dins Junts per Catalunya, d’acord amb la recuperació del govern de la Generalitat –en aquest cas, sense la pressa d’ERC–, Puigdemont cerca que el xoc democràtic interior vagi alineat amb una estratègia d’internacionalització que pugui desembocar en una solució tutelada externament. La proposta majoritària dins Junts per Catalunya pretén combatre les imposicions des de l’interior –govern de la Generalitat i mobilitzacions de carrer– a la recerca d’una extralimitació constant de l’estat espanyol que faciliti l’activació de la mediació internacional. Amb quin objectiu? Si s’arriba externament a la conclusió que la repressió policíaca i jurídica de l’estat espanyol no és la via correcta, s’ha d’obrir una negociació política. I aquesta pot tenir un desllorigador, un punt intermedi entre el desplegament del mandat del primer d’octubre que volen els independentistes i la dissolució autonòmica que volen els unionistes. Un desllorigador que, des d’un punt de vista democràtic, no pot ser cap més sinó un referèndum acceptat per totes dues parts. Dins aquesta estratègia, s’inscriu la necessitat d’anar provant les investidures de candidats prohibits per a forçar la prevaricació del jutge Llarena (Tribunal Suprem espanyol) i poder mantenir el torcebraç i el plet internacional amb l’estat espanyol, tant des del punt de vista jurídic com polític. La principal funció del Consell de la República i l’Espai Lliure de Brussel·les seria precisament aquesta: preparar el terreny i avançar en el reconeixement de la interlocució catalana. Un calendari que corre Són les tres estratègies, en línies gruixudes, que actualment disputen la centralitat independentista. Després del cop d’estat del 155 i de les eleccions imposades, quan no es va desplegar la llei de transitorietat i el govern va ser expulsat, les tres famílies principals del sobiranisme van començar a traçar i refer sengles opcions estratègiques. A més, les entitats sobiranistes també s’han recompost i han refet les estratègies. La irrupció dels CDR també ha redibuixat l’espai de mobilització popular. D’aquell impacte d’una tardor frenètica, n’han nascut tres vies diferents i, per tant, molts matisos que impedeixen d’oferir la imatge d’unitat que va permetre d’arribar al referèndum. El calendari corre i exigeix un acord que, ara com ara, sembla força lluny. Si el 22 de maig no s’ha aconseguit l’acord, unes noves eleccions donaran als ciutadans l’oportunitat de jutjar les estratègies de cada candidatura.

Summary: Tres estratègies disputen el nou full de ruta per a la República


Jaume Padrós (Barcelona, 1959) és el president del Col·legi de Metges de Catalunya. Com tots els professionals sanitaris, aquests dies va molt més enfeinat a causa de la crisi del coronavirus. En continuen augmentant els casos a tot el país i això preocupa els professionals, per la manca de recursos i el possible col·lapse del sistema sanitari. Padrós, en nom del Col·legi de Metges, ha demanat al govern espanyol i a la Generalitat més recursos econòmics per a fer front a la crisi, però insisteix que tots –les autoritats polítiques i sanitàries i els ciutadans– hem de remar en la mateixa direcció perquè l’impacte de l’epidèmia sigui com més suau millor. —Com es viu la crisi del coronavirus al sector sanitari? —Amb normalitat, tensió i, evidentment, preocupació. En aquest moment, amb una mica de preocupació per tot allò que fa referència a la protecció dels professionals sanitaris. El fet que un pacient doni positiu implica aïllar els espais i les persones. Això repercuteix en les necessitats d’atenció en alguns nivells, sobretot en l’àmbit d’urgències i d’algunes especialitats o serveis. Això passa en alguns hospitals i és la qüestió que ara ens preocupa. També com adaptem els protocols perquè això es pugui minimitzar tant com sigui possible. —Hi ha por que se saturi el sistema sanitari? —No en diria por, però sí preocupació. Hem d’evitar el col·lapse del sistema. —S’han reforçat el nombre d’efectius? Els estudiants en pràctiques ja no les faran… —No les faran, però hem fet algunes propostes, que encara no es poden detallar perquè han de ser avaluades i han de poder ser efectives. Espero que les administracions ens facin cas. Són propostes relacionades tant amb persones que s’han jubilat fa poc com amb persones que han acabat els estudis de medicina i han aprovat el MIR. És un contingent que podríem tenir aviat, i amb decisions intel·ligents, es pot fer. 'Hem d'evitar el col·lapse del sistema sanitari' —Fins a quin punt falten recursos? —Tenim un sistema sanitari molt tensat que necessita més recursos dels que s’hi destinen. Hi haurà qui voldrà aprofitar això políticament, però hauria d’haver-hi un consens. Qui vulgui utilitzar-ho des d’un punt de vista partidista s’equivocarà. El sistema sanitari ja estava molt tensat abans i necessitava recursos. Els últims informes del professor Guillem López Casasnovas parlen de les necessitats reals i dels diners que necessita el sistema sanitari a Catalunya. Si s’hi afegeix aquesta epidèmia, és obvi que portem el sistema al límit. Per això, ahir, vaig demanar públicament a la Generalitat i, sobretot, al govern de l’estat que destinessin molts més diners per a fer-hi front. Això ha generat una despesa addicional que s’ha d’afrontar i s’ha d’explicar la ciutadania. Si es posen diners aquí, s’han de treure d’un altre lloc… Als ciutadans se’ls ha d’explicar que si volen tenir aquest sistema extraordinari, que atén tots els sectors de la població i que prioritza les persones vulnerables, necessitem recursos materials i humans i diners. Per això hem fet algunes propostes a les autoritats per a millorar-ho. Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber —Quines propostes? —De funcionament, de coordinació, d’informació… És molt important que tots, incloent-hi els professionals sanitaris, sapiguem què fem en cada moment, el sentit que té en el context global. Jo ho vaig resumir en tres p. La primera és la protecció del sistema sanitari. Hem de procurar que aquesta epidèmia, que acabarà afectant un nombre de població es gestioni com es gestioni, impacti de la manera més suau possible perquè el sistema sanitari pugui fer front a les situacions més greus. L’estratègia de les autoritats sanitàries va encaminada cap aquí. S’han d’anar graduant aquestes decisions, però tot el que sigui evitar contagis innecessaris és nuclear. Aquí hi té un paper important tota la ciutadania, cadascú amb la seva posició de responsabilitat. —En quin sentit? —Hem de demanar a la població que tot allò que sigui prescindible o ajornable es reprogrami. Revisions escolars, control de colesterol… Si ja normalment diem que hem de tenir cura dels serveis públics, especialment els sanitaris, i utilitzar-los quan és realment necessari, ara encara ho és més. Si algú té símptomes, que es quedi a casa i avisi el 061. Hem de demostrar que som una societat responsable i aconseguir que els consells i les indicacions facin que el virus impacti de la manera menys dolenta possible, perquè és inevitable. Si no, voldrà dir que no som una societat prou madura i que hauríem de prendre mesures com les que prenen els països en dictadura com la Xina. Ho han aconseguit, però no a força de demanar a la gent que col·labori, sinó a força d’obligar-la. Aquí la societat ha de confiar en les autoritats sanitàries. Són decisions molt complexes, amb els seus pros i contres, però que s’han de prendre. Animo les autoritats que prenguin decisions valentes i que s’argumentin bé. És una situació absolutament nova al món. Hi ha experts que posen molt de seny i intel·ligència operativa, però en realitat tots ens examinem, com a societat. 'Tot allò que sigui prescindible o ajornable s'ha de reprogramar' —Quina és la segona p? —Protegir els professionals sanitaris, que han de tenir cura dels malalts. Han de poder comptar amb tots els equips necessaris. No s’ha d’escatimar cap equip perquè puguin estar protegits. Si els qui curen es contagien s’han d’aïllar i, per tant, perdem aquests recursos. —I la tercera p? —La protecció dels més fràgils, que és igual d’important. Em sembla molt adequat posar el focus sobre els qui tenen immunosupressió, però sobretot la gent gran en espais determinats. Hem fet propostes en l’àmbit de l’atenció primària, hospitalària, residencial, sociosanitària, en la població… —Heu parlat de les autoritats i la informació que es dóna. Hi ha prou transparència? —Els responsables polítics han d’explicar sense por totes les possibles situacions i explicar a la població que la seva actitud és important. Amb la qüestió de rentar-se les mans, per exemple. Avui mateix, era al bus i he vist gent que tossia sense seguir les recomanacions. Això és tan bàsic! És fonamental. És molt fàcil dipositar la responsabilitat sobre les autoritats sanitàries i polítiques, però tots els ciutadans tenen responsabilitats. Rentar-se bé les mans sovint, evitar contactes, no sortir de casa si un té símptomes respiratoris, que la gent gran i la gent amb malalties cròniques surti com menys millor… Si som capaços de fer-ho, guanyarem la batalla. Bé, la batalla es guanyarà, però hem de guanyar-la bé. 'És fàcil dipositar la responsabilitat sobre les autoritats, però tots els ciutadans en tenim' —Dieu que la qüestió més important és la contenció, però que la propagació és imparable. —L’epidèmia ja la tenim. Pot ser que tinguem tots els casos molt concentrats, com ha passat a la Xina, on tornaran a la normalitat. Però quin cost social haurà tingut? Europa podria haver optat per això, però no ho ha fet. En el moment que s’ha detectat el virus hem intentat que la corba fos com més plana millor. Si és molt abrupta, com passa a Madrid i Llombardia, voregem el col·lapse del sistema sanitari, amb les baixes de professionals sanitaris que han d’estar aïllats i posant en una situació de risc les persones més vulnerables. L’objectiu d’aplanar més l’impacte de la malaltia és fonamental. —Aquests darrers dies s’ha dit que és força clar que la persona sense símptomes no encomana. —És una malaltia nova. Se sap que quan hi ha símptomes és contagiable, però hi ha un percentatge que sembla que sense símptomes podria ser contagiable. Ho diran els experts. Hem de seguir allò que ens marquin. Vull recordar que el contacte d’un contacte no és un contacte. Si jo he estat amb una persona que ha estat amb una altra que ha estat infectada, això no és un contacte. Ara, haver estat físicament en contacte amb algú, en un espai proper, amb encaixada de mans o petons o simplement amb proximitat física, sí que ho és. —Per què no es fan tests a tothom qui té símptomes? —No ens hem d’oblidar que som en plena epidèmia de la grip. Hi ha moltíssima més gent que la té. Hem de prioritzar, els recursos són limitats. Tot això costa diners. S’han d’insuflar diners al sistema sanitari… —A l’estat espanyol, el focus del problema és a Madrid, però no es prenen mesures d’aïllament del territori com les que s’han pres a Milà. Per què? —És una realitat a què hem de fer front. Al final, Itàlia ha declarat tot el país zona vermella, malgrat que la major part del país no té el problema que tenen algunes zones de la Llombardia. Això es fa també per a protegir la població del sud, que no té un sistema sanitari tan desenvolupat. A Itàlia hi ha més diferència entre el nord i el sud que no a l’estat espanyol. El sistema sanitari en conjunt és equiparable entre territoris, una altra cosa és el nombre de recursos. Segurament, a Catalunya tenim la distribució territorial més homogènia, però la realitat de Madrid i la del País Basc, ara per ara, no és exportable a Catalunya. A Madrid s’ha decidit de tancar escoles. Això ara a Catalunya, amb les dades que tenim, no estaria justificat. Hi ha veus que dirien que sí, però hem d’avaluar-ho tot. En aquest sentit, les coses es fan racionalment bé. Toca que tots remem en la mateixa direcció i ja hi haurà temps per a fer reflexions serenes. Moltes sobrepassaran el marc competencial de Catalunya, perquè som en un món globalitzat. És obvi que la durada d’aquesta pandèmia té –i tindrà– conseqüències econòmiques que no podem banalitzar, perquè també repercutiran en el sistema sanitari i altres serveis públics. Hem d’actuar amb molta responsabilitat tots alhora. Qualsevol que intenti fer partidisme amb això serà rebutjat per l’opinió pública. Ho ha intentat Trump, Salvini… 'A la Xina tornaran a la normalitat, però quin cost social haurà tingut?' —Però alguns protocols criden l’atenció. Per què es pregunta a les persones que tenen símptomes si han estat a Itàlia, però no si han estat a Madrid? —Segur que tot això és millorable. Venir del sud d’Itàlia tampoc no en té cap, de significació. Algunes decisions que es prenen poden desconcertar una mica. Per què es tanquen alguns espais i uns altres no? No fem com al futbol, que tothom fa d’entrenador… Confiem en les autoritats, que tenen les dades i la informació sobre la taula. Després es podrà veure si realment ha estat important la resposta de la ciutadania. Podrem avaluar-ho i contrastar-ho amb altres països. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: Jaume Padrós: ‘És una situació absolutament nova al món’


La relació entre el Tribunal Constitucional espanyol (TC) i el govern de Catalunya té poc d’amorosa i molt de tempestuosa. Des del 2012, el TC ha suspès o anul·lat més d’una vintena de lleis catalanes. Molts moviments de l’alt tribunal en delaten la intenció política de limitar la sobirania de les institucions catalanes. La derogació exprés de la declaració independentista del parlament n’és un exemple clar. La defensa dels interessos econòmics de les grans empreses i la banca espanyola són una altra cara, moltes vegades oculta, de les decisions del Constitucional. Un dels casos més evidents és la suspensió parcial –a petició del govern espanyol– de la llei d’emergència social (24/2015). ‘Qualsevol mesura que retalla els privilegis de la banca és suspesa pel TC’, critica Carlos Macías, portaveu de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH). La normativa impugnada va néixer per lluitar contra els desnonaments i la pobresa energètica. A Catalunya, segons l’Institut d’Estadística (Idescat), un 20,9% de la població viu al llindar de la pobresa. Per tal de defensar aquest col·lectiu, la PAH, conjuntament amb més associacions, va fer arribar al parlament una iniciativa legislativa popular signada per 150.000 ciutadans. Paradoxes de la vida, Alícia Sánchez-Camacho, en aquell moment líder del grup parlamentari del Partit Popular, es va comprometre a tramitar-la amb urgència. La llei 24/2015 es va aprovar per unanimitat. A Catalunya hi ha 43 desnonaments cada dia, gairebé 16.000 l’any, indica Macías. Persones que haurien d’estar sota la protecció de la normativa. Un dels articles impugnats obligava els grans tenidors d’habitatge –entitats financeres i societats immobiliàries, principalment– a oferir lloguers socials abans de fer desnonaments. L’article que regulava la cessió de pisos buits per al lloguer públic per un període de tres anys també ha estat suspès. En opinió de Macías, l’alt tribunal ha impugnat l’única llei que garantia el compliment de l’article 47 de la constitució espanyola: ‘Tots els espanyols tenen el dret de gaudir d’un habitatge digne i adequat.’ El govern espanyol ha volgut remarcar que no havia impugnat cap punt de la normativa 24/2015 que tingués relació amb la pobresa energètica. Cosa que sí que havia fet el 2013, quan va recórrer contra el decret llei que modificava el codi de consum per evitar talls d’electricitat a consumidors vulnerables. En aquell moment, l’executiu va argumentar que la reforma equivalia a ‘una discriminació dels consumidors de la resta del territori espanyol’. D’ençà que és vigent, la llei d’emergència social ha aturat el tall de subministraments bàsics a 32.000 llars catalanes. Segons l’Idescat, 638.000 catalans no disposen de prou mitjans per a escalfar decentment casa seva a l’hivern. La defensa que el TC fa dels interessos dels bancs i les grans empreses va més enllà. Impost sobre els pisos buits La banca i més grans posseïdors d’habitatges són els principals beneficiats de la decisió del TC de suspendre la llei 14/2015 que regula l’impost sobre els pisos buits. El tribut l’han de liquidar els grans tenidors d’habitatges que, sense causa justificada, fa més de dos anys que no són habitats. La normativa només s’ha aplicat en municipis amb molta demanda d’allotjament, com ara Barcelona, on els pisos s’han encarit d’un 7% aquest darrer any. El dia 15 d’abril, Meritxell Borràs, consellera d’Habitatge, va anunciar que el govern havia recaptat 11,8 milions gràcies a l’impost. Borràs va destacar que els diners es destinarien íntegrament a la compra de 260 pisos per a ús social. Impost sobre els dipòsits bancaris 680 milions d’euros és la xifra que els bancs s’estalviaran de pagar a la Generalitat gràcies a la derogació del tribut sobre els dipòsits bancaris. El 2012, el govern català va aprovar aquest impost amb una clàusula per a evitar que repercutís en els clients. El conflicte va esclatar perquè el govern espanyol ja tenia vigent un impost similar. Això no obstant, la taxa estatal era de tipus 0. Purament simbòlica. A principi del 2013, l’estat va apujar el tribut fins al 0,03%. La vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, va explicar que la mesura pretenia unificar el mercat. El TC va acabar anul·lant el tribut català adduint que era una duplicitat innecessària. Però el fet és que la taxa catalana era molt més alta que la versió espanyola: els tipus anaven del 0,3% al 0,6%. L’any passat, la Generalitat va rebre poc més de 60 milions a través de l’impost estatal. 620 milions menys que si hagués recaptat el seu tribut. Impost sobre les nuclears Les grans elèctriques són les beneficiades per l’anul·lació del tribut sobre les centrals nuclears. Endesa i Iberdrola, propietàries dels tres reactors nuclears catalans, s’estalviaran uns 50 milions anuals. El Constitucional va voler justificar la seva decisió en el fet que l’impost infringia la llei de finançament autonòmic (LOFCA). La Generalitat preveia de destinar un 10% de la recaptació a diversificar l’economia dels municipis propers a les centrals. Els preparava, així, per al futur tancament de les plantes. La mesura era especialment necessària a la comarca de la Ribera d’Ebre –on hi ha Ascó– perquè al gener Ercros havia anunciat que tancaria la fàbrica que té a Flix. Llei anti-‘fracking’ La sentència del TC anul·lant la llei anti-‘fracking’ (2/2014) és una defensa aferrissada de l’estratègia energètica del govern espanyol, que vol implantar el ‘fracking’ –l’extracció d’hidrocarburs per mitjà de fracturació hidràulica– com a solució a la dependència energètica de l’estat. L’actual conjuntura de preus baixos dels hidrocarburs ha frenat el desplegament del projecte. Tot esperant un context més favorable, el TC s’ha encarregat d’aplanar el terreny a les grans empreses tombant les lleis autonòmiques anti-‘fracking’. No fa gaire, per exemple, Gas Natural ha rebut un nou permís per a fer prospeccions al sud de Cantàbria. El 2013, el govern càntabre havia prohibit el ‘fracking’.

Summary: Els interessos econòmics rere les impugnacions del Constitucional


La fiscalia de Barcelona ha demanat a la jutge de vigilància penitenciària que revoqui les sortides entre setmana que la presó dels Lledoners va autoritzar al president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, per anar a treballar i fer voluntariat, en virtut de l’article 100.2 del reglament. Els fiscals del Suprem intenten una rebel·lió contra els permisos als presos polítics Com ja va fer en el cas del permís de 72 hores que la junta de tractament de Lledoners va concedir a Cuixart per haver complert el quart de pena, el ministeri públic s’oposa a la flexibilització del règim penitenciari del líder d’Òmnium Cultural, que des de dijous pot sortir tots els dies laborables de la setmana per anar a treballar a la seva empresa i tornar a dormir a la presó. La fiscalia no veu justificada la flexibilització del règim penitenciari de Cuixart mitjançant l’article 100.2, concedit per la junta i d’aplicació immediata però que ha de ser avalat pel jutjat de vigilància, i insisteix que el president d’Òmnium ‘no assumeix el caràcter delictiu dels fets que van ser objecte de condemna’.

Summary: La fiscalia s’oposa al permís penitenciari de Jordi Cuixart


La plaça de la Universitat de Barcelona és el punt de sortida de la manifestació unitària de metges, professors i estudiants per reclamar la reversió de les retallades. Els concentrats es dirigiran al Parlament de Catalunya, on culminarà la marxa i reivindicaran millores en les condicions laborals i la rebaixa les taxes universitàries. També hi ha manifestacions convocades a Girona, Tarragona i Lleida. La Guàrdia Urbana ha dit que s’han mobiltzat unes nou mil persones.

Summary: Manifestació unitària de metges, professors i estudiants a Barcelona


El dijous 15 de juny a les set del vespre l’Espai VilaWeb acollirà la presentació del llibre No m’ho van ensenyar a l’escola (Pagès Editors, 2017). A l’acte hi intervindrà l’autora, Eugènia de Pagès, l’economista Alfons Duran-Pich i la directora de Pagès Editors, Eulàlia Pagès. «Què en sabem a Catalunya de la nostra pròpia història? Molt menys del que ens pensem. A què es deu un coneixement tan escàs i fragmentari del passat? Per què després de quaranta anys de la mort de Franco, la ignorància sobre fets i persones rellevants del passat és encara tan generalitzada? »Aquest llibre pretén respondre a aquestes qüestions omplint alguns dels molts forats de la nostra història i al mateix temps convidant el lector a treure les seves pròpies conclusions. A partir de 1939, Catalunya és un país que deixa d’explicar-se tant de portes enfora com a si mateix, i des de 1977, aquell enigmàtic abans de la guerra… es va anar aclarint, a poc a poc, una mica. Però no del tot. Encara ara, tenim la sospita que en sabem només una part de tot plegat. »La reflexió la veritat té moltes cares, però la mentida només en té una s’ha convertit en un far i una guia per transitar pels camins de la història i fer-se preguntes. Aquest llibre pretén seguir aquesta premissa. Està dividit en dues parts: la primera Un passat que pesa, referit a Espanya i a Catalunya, i la segona Un present que grinyola.» Eugènia de Pagès És catedràtica en Història d’ensenyament secundari, compta amb una llarga experiència docent. Ha publicat llibres de reflexió educativa com ara Com ser docent i no deixar-hi la pell (Graó 2008); La Generació Google (Pagès Editors, 2011) i la seva versió en castellà revisada a Editorial Milenio: La Generación Google (2012). També ha publicat un llibre de divulgació i reflexió històrica a Pagès Editors, L’Espanya de sempre (2014).

Summary: Presentació del llibre ‘No m’ho van ensenyar a l’escola’ a l’Espai VilaWeb


BARCELONA, 5 (EUROPA PRESS) El PP ha registrat diverses preguntes en el parlament dirigides al govern en les quals mostra interès per si la Generalitat té una còpia del cens electoral que es va utilitzar a les eleccions del 27-S. Recollides per Europa Press, les preguntes dels populars són: ‘Ha tingut el govern una llista del cens electoral amb motiu de les últimes eleccions al Parlament de Catalunya? En cas afirmatiu, va fer alguna còpia ja sigui en format físic o electrònic?’. En cas que el govern hagués accedit al cens, el PP també vol saber si va procedir a la seva ‘devolució o destrucció’, tant del cens original com d’una hipotètica còpia. El cens s’ha convertit en una de les qüestions més polèmiques del referèndum, ja que és clau per a una votació així. Dijous, el diputat de la CUP Benet Salellas va explicar que la Generalitat els havia confirmat que tenia un cens i també els havia dit com ho havia aconseguit, sense revelar-ho. La pregunta del PP, però, és anterior a les declaracions de Salellas. Té data del 24 de juliol i va ser tramitada per la mesa del parlament en la seva reunió del 28 de juliol, l’última abans que la cambra finalitzés el període de sessions.

Summary: El PP indaga si la Generalitat té un còpia del cens de les eleccions 27-S


Catalunya en Comú celebrarà avui el seu primer Consell Nacional després d’haver renovat els seus òrgans directius, en un procés que va posar al capdavant la batllessa de Barcelona, Ada Colau; la líder dels comuns al parlament, Jéssica Albiach, i la primera tinent de batlle de Castelldefels (Barcelona), Candela López. Colau, Albiach i López intervindran en la reunió com a noves coordinadores de la formació, que es reuneix per abordar els reptes que enfronta el seu espai polític en els propers mesos, han indicat fonts dels comuns que ha consultat l’agència Europa Press. A més, com és el primer Consell Nacional després d’aquest procés, es presentaran els membres dels nous òrgans directius i s’abordarà el context polític actual, han assenyalat les mateixes fonts. La formació va tancar la renovació dels seus òrgans de direcció a principis de desembre, després de sotmetre-ho a un procés de ratificació i aconseguir una ‘direcció consensuada entre tots’, va assegurar llavors el nomenat una altra vegada portaveu de la formació, Joan Mena. Les tres coordinadores van encapçalar l’única candidatura en el procés intern, i lideraran una executiva formada per 30 membres, als quals se sumaran un representant de l’Ajuntament de Barcelona, un del parlament, un altre del congrés espanyol i un altre del Parlament Europeu. El Consell Nacional està format per 190 membres, 116 dels quals han estat elegits per circumscripció única, mentre que els 74 restants s’elegeixen a través de 12 circumscripcions territorials.

Summary: Primer consell nacional dels comuns després d’haver renovat la direcció del partit


El Consell de Seguretat de Nacions Unides ha instat a les tropes de l’Exèrcit Nacional Libi (LNA), encapçalades pel mariscal de camp Jalifa Haftar, a cessar tota mena d’activitat militar, advertint que amenaça l’estabilitat del país. El Consell ‘demana a les forces del LNA de frenar tota activitat militar’, ha indicat l’ambaixador d’Alemanya davant Nacions Unides, Christoph Heusgen. Per la seva banda, els ministres d’Afers exteriors dels països del G7 han assegurat que s’oposen de manera enèrgica a l’activitat militar al país i ha advertit implícitament a Haftar pel seu avanç a Trípoli, la capital líbia. ‘Creiem fermament que no hi ha una solució militar per al conflicte libi’, han subratllat els ministres de França, el Regne Unit, Alemanya, els Estats Units, Itàlia, el Japó i el Canadà en un comunicat conjunt. ‘Ens oposem fermament a qualsevol acció militar a Líbia. Qualsevol actor o facció líbia que provoqui més conflictes civils estan fent mal a persones innocents i obstaculitzant el camí cap a la pau que mereixen els libis’, ha asseverat el comunicat. Les forces d’Haftar es van fer dijous passat amb la localitat de Gharian, a cent quilòmetres al sud de la capital, en el marc del seu avanç cap a Trípoli. Durant la jornada d’aquest divendres s’han enregistrat enfrontaments als voltants i l’interior de la localitat de Suq al Jamis, situada 40 quilòmetres al sud de Trípoli, segons ha informat el diari local The Libya Observer. Aquests avanços han provocat preocupació en l’àmbit internacional, així com crides a favor de la fi de l’ofensiva. En aquesta línia es van expressar dijous els governs dels Estats Units, Unió dels Emirats Àrabs (EAU), França, Itàlia i el Regne Unit en un comunicat conjunt. L’ofensiva va ser anunciada amb prou feines uns dies després que el mariscal de camp mantingués una reunió a Riad amb el rei Salmán de l’Aràbia Saudita, país que recolza les autoritats assentades a l’est del país. Haftar i Serraj es van reunir fa cinc setmanes a Abu Dhabi, on tots dos es van mostrar d’acord en la celebració d’eleccions per posar fi a la crisi. La crisi de Líbia es remunta a la caiguda del règim de Moammar al-Gaddafi el 2011 arran d’un aixecament popular i de la intervenció de l’OTAN. En l’actualitat, compta amb dos governs, l’establert a Trípoli i reconegut en l’àmbit internacional, i el que té la seva seu a Tubruq.

Summary: El Consell de Seguretat de l’ONU insta l’Exèrcit Nacional Libi a cessar l’activitat militar


Aquest any l’Aplec Internacional de l’Asociació per la Difusió del Folklore Adifolk es farà a la ciutat piamontesa de Torí. La gran manifestació internacional de la nostra cultura popular i tradicional serà la protagonista de l’entrevista de ‘La festa que ve’, l’espai que prepara l’Amadeu Carbó. Parlem amb el president d’Adifolk, en Joan Gómez, qui ens donarà tots els detalls de l’aplec i també dels actes previs que organitzen al Castell de Montjuïc. ‘Els de Gràcia planten el 4 de 8 al Québec’ és el titular de la Crònica castellera d’en Carles Esteve, on a banda de parlar-nos d’aquest exitós viatge dels graciencs en terres canadenques, aprofitarà per fer un repàs històric de la presència castellera a les amèriques. També farà un repàs de les darreres actuacions a Catalunya. A les ‘Notícies escollides’ comentarem el recentment presentat cartell de les festes de la Mercè 2015 i parlarem de la 10a edició del singular concert de música popular i tradicional ‘D’aquí estant veig una estrella’ que es farà a Ridaura l’1 d’agost vinent. També farem atenció a les celebracions de l’any Morera arreu del país, entre les quals destaca la reestrena a la Garriga, també el proper 1 d’agost, de la peça lírica ‘La Viola d’or’, que l’insigne compositor barceloní va escriure juntament amb Apel·les Mestres l’any 1914. En aquest link us podeu baixar el programa d’actes en motiu d’aquest Any Morera. I també tindrem les habituals seccions de les edicions d’estiu: Les Dites i refranys d’en Víctor Pàmies, que avui ens afirma una nova evidència: ‘Qui no pot segar, espigola’. També tindrem un altre dels Cants de taverna d’en Francesc Sànchez Carcassés, que aquesta vegada ens proposa escoltar el grup l’Espingari, de Montcada i Reixac, amb la interpretació del popular valset mariner ‘Oreneta‘. A els temes d’en Xino amb en Josep Maria Francino recuperarem una altra edició de l’espai protagonitzada per la sardana ‘La santa espina’ d’Enric Morera. En aquesta ocasió, la versió del grup madrileny ‘Los relámpagos’, allà als anys 60. I també recuperem un capítol dels Secrets de l’Etnològic d’en Gustau Molas, que en aquest cas ens parlarà del ‘Requetetxec’. Pel nom ja us dic ara que no en traureu l’aigua clara. Serà qüestió d’escoltar-lo.

Summary: L’Aplec Internacional de Torí al ‘Fes Ta Festa’


El magistrat del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que instrueix la causa contra l’exconseller i diputat no adscrit, Germà Gordó, ha acordat suspendre la declaració que estava prevista per dilluns 24 de juliol pel ‘cas 3%’, perquè el seu advocat no hi pot assistir. En una providència, el jutge Carlos Ramos accepta un ajornament de la declaració de Gordó perquè el seu advocat, Cristóbal Martell, està ingressat en un centre mèdic i no li serà possible prestar la seva assistència professional. A més, el jutge també ha suspès la declaració en qualitat de testimoni de l’extresorer de CDC Andreu Viloca, que també estava prevista per dilluns. De moment, no hi ha nova data prevista per aquesta declaracions. El magistrat ha decidit suspendre també la declaració de Viloca perquè s’havia previst per ‘contrastar les dades que hagués pogut facilitar l’altre declarant’. La declaració s’hauria produït pocs dies després que el mateix jutge demanés aquest dijous a la Guàrdia Civil i la Fiscalia Anticorrupció que es personessin al Palau de la Generalitat, el Parlament, el Departament de Justícia i el CTTI per demanar documentació relacionada amb l’etapa de Gordó com a secretari del Govern i conseller de Justícia. Els agents es van endur còpies del correu com a diputat i la relació d’actes públics i oficials de quan Gordó va ocupar aquests dos càrrecs, però el Govern no va trobar cap rastre de les agendes quan va ocupar els dos càrrecs ni tampoc cap llibre de visites. La Guàrdia Civil també es va endur una relació del suport administratiu que va tenir com a secretari i com a conseller. Gordó està sent investigat pel TSJC pel ‘cas 3%’ en una peça separada per la seva condició d’aforat. Se l’investiga pels presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn, prevaricació i malversació de fons públics. Segons l’exposició raonada del jutge del Vendrell, que investiga la resta del cas, va fer arribar al TSJC i que l’alt tribunal va assumir, Gordó i altres persones haurien portat a terme una sèrie d’actuacions per requerir a certes empreses quantioses donacions a dues fundacions estretament vinculades a CDC, CatDem i Fòrum Barcelona a canvi de fer de mitjancer directament o indirecta davant de les autoritats responsables de l’adjudicació de concursos públics.

Summary: Suspesa la declaració de Gordó al TSJC prevista per dilluns pel ‘cas 3%’


El nou FC Andorra té com a accionistes altres futbolistes d’alt nivell. Gerard Piqué, actual propietari del club a través del grup Kosmos, ha implicat en el projecte a Lionel Messi i Cesc Fàbregas. Ambdós futbolistes participen de la iniciativa des de bon començament, però la seva aportació és molt menor a la del grup Kosmos, segons que informa el Diari d’Andorra. L’entrada de Piqué al club andorrà es va concretar el 29 de desembre, quan el 99% dels socis va votar a favor de la venda del FC Andorra a l’entitat del grup Kosmos, que no podrà portar el club a fora ni canviar-ne el nom. Piqué és la cara del projecte, però té el suport de l’empresa japonesa Rakuten, actual espònsor del FC Barcelona. El club andorrà es va convertir en societat anònima gràcies a la nova llei de l’esport i això permet l’entrada de capital estranger. Les primeres mesures de la nova etapa de Piqué van ser la substitució de l’entrenador Richard Imbernón per Gabri Garcia i Albert Jorquera i l’arribada de nous jugadors, entre els quals Adrià Vilanova, fill de Tito Vilanova, l’ex-entrenador del FC Barcelona que es va morir el 2014 .

Summary: Piqué implica Messi i Cesc en el projecte del FC Andorra


Aquest mes de febrer han arribat a les llibreries la majoria de premis literaris que s’atorguen aquesta temporada d’hivern: trobem els premis de la nit de Santa Llúcia que publica Proa: el premi Sant Jordi, ‘El setè àngel’ de David Cirici (llegiu una entrevista); el premi Mercè Rodoreda, ‘Vida familiar’ de Jenn Díaz (llegiu una entrevista); i el premi Carles Riba, ‘La ciutat cansada’ de Maria Cabrera. També es pot trobar el segon premi Llibres Anagrama, ‘La memòria de l’arbre’ de Tina Vallès (llegiu una crítica). Així mateix, han arribat els Premis Ciutat d’Alzira que atorga Bromera: el de novel·la, ‘Amics per sempre’ de Lluís-Anton Baulenas; el premi Ibn Jafadja de Poesia, ‘Neutre’ d’Eva Baltasar; el premi d’assaig, ‘Cafarnaüm’ de Jaume Subirana (llegiu la notícia). També es publiquen premis més petits, com el Vila d’Ascó, ‘Estàndards’ d’Alba Dalmau, que és la seva vint-i-cinquena edició i el publica Angle Editorial. Collita pròpia A més, trobem un bon pom de novel·les d’autors catalans, cadascuna amb la seva personalitat: Joan Daniel Bezsonoff ens presenta La ballarina de Berlín (llegiu una entrevista), novel·la sobre espies libidinosos i ballarines i amants al Berlín de la república de Weimar, publicada per Empúries. I Marc Pastor, que torna a publicar amb Amsterdam nova novel·la amb d’intriga i aventura, ‘Farishta’, un món a part, un paradís, el preu del qual és el silenci. Elisabet Riera debuta en català amb ‘Llum’ a l’Altra editorial (llegiu l’article), la història d’una educació sentimental que no deixarà indiferent ningú; i Sergi Pons Codina ens proposa una altra història intel·ligent i plena d’astracanades amb ‘Dies de ratafia’ (Edicions de 1984). I també ha tornat Max Besora amb una novel·la situada al segle XVIII, de títol maratonià, Aventures i desventures de Joan Orpí fundador de la Nova Catalunya, a Males Herbes (llegiu un fragment). Aquest febrer també surt la nova novel·la de Miquel Martín i Serra, ‘El riu encès’ (El cep i la nansa), intensa, bella i colpidora; ‘La noia del club’ (Bromera) de Maria Carme Roca, que ens porta al món de les nadadores a la Barcelona dels anys trenta; i la conquesta de Mallorca pels romans és el context on es mou ‘La voa de l’´ultim gimneta’ (El cep i la nansa) de Marc J. Bonet i Binimelis. Sílvia Soler publica Els vells amics (Columna) i Miquel Fañanàs, Bonastruc, el jueu, a la mateixa editorial. Recuperacions Destaquem tres recuperacions de clàssics contemporanis catalans: de Teresa Pàmies, Quan érem refugiats (Sembra llibres); Sandàlies d’escuma, de M. Àngels Anglada (L’Avenç) i dins el 150 aniversari del naixement de Prudenci Bertrana, El vagabund, edició a cura de Guillem Molla (Edicions de la ela geminada). Traduccions D’entre les novetats en l’àmbit de les traduccions, arriba l’última novel·la d’Ian McEwan, ‘Closca de nou’, traduïda per Jordi Martín Lloret(Anagrama); El mar, el mar, d’Iris Murdoch (Edicions de 1984), la nova novel·la negra de Benjamin Black, pseudònim de John Banville, ‘Fins i tot els morts,’ (Bromera); i Angle editorial proposa ‘Nosaltres en la nit’ de Kent Haruf, traduït per Anna Turró Armengol, que també ha traduït ‘Dona al punt zero’ de l’escriptora i activista egípcia Nawal El Saadawi, a la mateixa editorial. I des de Godall edicions arriba la traducció dels contes de la jove coreana Kim Ae-ran, Corre, pare, corre! (llegiu un fragment), a càrrec de Mihwa Jo Jeong i Alba Conill. El Cercle de Viena publica Viure amb una estrella de Jirí Weil, una estrella de sis puntes cosida a la jaqueta, just a sobre del cor, en una traducció de Jaume Creus. Trobem el nou llibre de Jessie Burton, La musa (Amsterdam), amb traducció de Jordi Boixadós; així també La biblioteca dels llibres rebutjats de David Foenkinos (Edicions 62), traduït per Mercè Ubach. Les editorials també ens ofereixen clàssics contemporanis com L’Eclipsi, de Georges Perec, versió d’Adrià Pujol Cruells (L’Avenç) i L’especulació immobiliària d’Italo Calvino, traduït per Oriol Ponsatí-Murlà (Edicions 62). I anant més enrere, també trobem El comte de Montecristo, d’Alexandre Dumas, traducció de Jesús Moncada (Edicions 62). També destaquem dos clàssics publicats per Adesiara: de la primera escriptora que va guanyar el Nobel, Selma Lagerlöf, El carreter, amb traducció de Carolina Moreno (llegiu un fragment); i de Samuel Johnson, La història de Rasselas, príncep d’Abissínia, amb traducció de Victòria Alsina. No ficció En l’àmbit de la no ficció, destaca l’assaig de James Salter, L’art de la ficció (L’Altra), traduït per Albert Torrescasana i amb un pròleg imprescindible d’Eduard Márquez; i vinculat al fet d’escriure també trobem Guillem Frontera. Paisatge canviant amb figura inquieta, de Pere Antoni Pons (Lleonard Muntaner), una entrevista extensa i aprofundida que repassa la trajectòria vital i literària de l’escriptor. I Empar Moliner ofereix De què fuges, qui et persegueix? (Columna), un llibre sobre el fet de córrer, activitat que permet pensar i ordenar les idees i altres coses (llegiu una entrevista). De tema polític, ha arribat Joan B. Culla, El tsunami (Pòrtic), sobre els enormes canvis que ha viscut el sistema de partits català (llegiu una entrevista). Així també, Les memòries perilloses, de Benjamin Stora i Alexis Jenni (Edicions de 1984), sobre com el Front Nacional pot arribar al poder a França, en una traducció de Josep Alemany. Poesia Aquest febrer s’ha presentat La carn i el goig, que publica AdiA, un manuscrit inèdit del 1958 obra de Miquel Bauçà, de quan tenia divuit anys i es va presentar al premi Ciutat de Palma de poesia Joan Alcover, que no va guanyar. Va trobar el manuscrit un jove felanitxer, a la biblioteca de l’exbatlle republicà del poble, Pere Oliver Domenge. El volum consta de vint-i-dos poemes. El llibre conté un epíleg del poeta i editor Pau Vadell. També trobem a les llibreries Trobadors amb turbant, edició de Josep Piera (Edicions de 1984), un llibre que es pot llegir com una antologia de versos àrabs clàssics que han perdurat en l’imaginari de la tradició posterior; el llibre de poemes de Joan C. González-Pujalte, L’Est, premi de Poesia Joan Perucho Vila d’Ascó (Meteora); i Els gats han vingut a prendre el te. 50 poemes que porten cua, una selecció de Marcel Riera (Viena).

Summary: Novetats a les llibreries… aquest febrer


El simpatitzant, de Viet Thanh Nguyenn, és una novel·la d’espies que explora la identitat i els Estats Units, i que conté una història d’amor i amistat. El narrador és un agent doble dividit entre les seves lleialtats. Meitat francès i meitat vietnamita, és un ‘home de dues ments’. Llegiu-ne un fragment. La traducció és a càrrec de Mercè Santaularia. Viet Thanh Nguyenn va néixer al Vietnam el 1971 i es va criar als Estats Units, on va arribar refugiat amb la seva família. Escriu des que té ús de raó i els seus contes han aparegut a Best New American, Voices, TriQuarterly, Narrative i al Chicago Tribune. És professor d’anglès i literatura a la universitat de Califòrnia del Sud. El simpatitzant és la seva primera novel·la i ha estat destacada amb el premi Pulitzer 2016. L’editora Dina de la Lama ens parla del títol i l’autor: «El simpatitzant és una novel·la d’espies formidable, on el seu protagonista, un capità que no té nom, confessa les raons que l’han dut a la delicada situació en què es troba. És un espia doble, un home de dues cares, un home que no veu el món des d’un sol punt de vista, sinó que és capaç d’entendre les raons d’uns i altres per actuar com ho fan. És una novel·la que parla de la condició humana, de com som, de la complexitat dels sers humans i de la falsedat dels discursos i les actituds monolítiques. Els humans estem plens de matisos, de raons que justifiquen les nostres actuacions i les nostres tries, i precisament per això és molt complicat establir una línia divisòria entre bons i dolents, àngels i dimonis, com sovint s’intenta des d’algunes ideologies totalitaristes. Aquesta línia clara i diàfana existeix, potser, a La guerra de les galàxies, o als contes de fades de quan érem petits, però no a la realitat. El simpatitzant és una obra literària excel·lent que parla de la guerra, de les seves conseqüències, d’un poble, el vietnamita, atrapat en el terrible joc de la Guerra Freda. Però, sobretot, és una novel·la que parla de l’amor, la fidelitat, el compromís i la traïció, i que dóna veu, per primer cop, als vertaders protagonistes de la Guerra del Vietnam: els vietnamites, mirant d’impedir que sigui EUA qui segueixi apropiant-se de la guerra per alimentar la seva maquinària propagandística. La guerra del Vietnam va ser una guerra llarguíssima (va durar 15 anys), duríssima i violenta, que va posar fi a la vida de 58.000 soldats nord-americans i 1,1 milions de vietnamites. Qui són, doncs, els perdedors de la guerra? Els soldats americans? Els soldats vietnamites? Els refugiats? Les dones i els nens? Els civils atrapats en una lluita de poders? El simpatitzant va guanyar el premi Pulitzer 2016 i Viet Thanh Nguyen es va imposar com a nova veu en el panorama literari nord-americà recollint nombrosos guardons, a banda de les crítiques plenes d’elogis que li van dedicar pràcticament tots els mitjans. Perquè Viet Thanh Nguyen sap de què parla (ell mateix, de nen, va viure com a refugiat amb la seva família en un camp d’internament de Pennsilvània fugint de la guerra del Vietnam) i ho fa amb valentia, humor i profunditat. Ell també, d’alguna manera, és un home dividit, un home que ha crescut a cavall entre dues cultures, un home de dues cares.»

Summary: Avançament editorial: ‘El simpatitzant’, de Viet Thanh Nguyen


D’uns quatre anys ençà, coincidint amb la desaparició de llibreries històriques i amb un significatiu arrelament social, com eren la llibreria Robafaves de Mataró o la llibreria Catalònia i Proa Espais de Barcelona, n’han anat apareixent de noves que canvien el paradigma de la llibreria clàssica. Cerquen la fidelització d’un lector des de la feina de prescriptors, però també aixequen un projecte que va més enllà de vendre i prou. Conceben la llibreria com un espai cultural ple d’activitats: presentacions de llibres, debats, clubs de lectura, tallers, recitals i concerts, que converteixen el client de la llibreria en un lector còmplice i fidel, que troba en aquest espai de cultura una comunitat per a compartir lectures i establir complicitats literàries. Nascudes de les cendres, d’una crisi que va fer caure en picat la facturació del món editorial (un 40% menys del 2007 al 2015), aquestes llibreries de mica en mica s’han anat obrint camí, es van situant i va canviant la percepció que en té la societat. En aquesta avantguarda, hi trobem llibreries com la Calders, Nollegiu (un nom ben irònic), la Impossible (i un altre), Casa Usher, La Caníbal de Barcelona; Dòria Llibres, de Mataró; Cal Llibreter de Sant Just Desvern, i moltes altres. I en aquesta aventura de revolta, els llibreters que impulsen aquests projectes també tenen una actitud molt activa en relació amb tot allò que afecta el sector del llibre. Ho hem vist a bastament aquests darrers mesos, sobretot en relació amb els plans lectors de les institucions i més fets. Perquè, també cal dir-ho, ara com ara aquests llibreters en revolta no ocupen els càrrecs de representació institucional. Al Gremi de Llibreters els ha costat molt de donar valor a aquesta nova generació de llibreries, que també coincideix amb una nova generació de joves llibreters. Aquesta embranzida i aquesta vitalitat han anat precedides del naixement d’una munió d’editorials petites, que tenen una manera de mirar, treballar i defensar el món del llibre que trenca les dinàmiques establertes pels grans grups, i que també actuen d’una manera diferent, més combativa, més oberta. De fet, hi ha força elements que relacionen tots dos col·lectius i, pel que fa a la visibilitat, són dels que aixequen la veu, es fan sentir, obren debat. Allò que tantes vegades ha reclamat Joan B. Minguet Batllori en l’àmbit de la cultura en general, ara s’esdevé, sobretot, en el sector del llibre. S’han acabat les actituds políticament correctes, covardes, tímides, còmodes i complaents amb el poder. Els nous llibreters i editors independents s’han posat en peu de guerra contra plans de foment de la lectura estúpids impulsats per l’Ajuntament de Barcelona, que han aconseguit frenar; i no s’han afegit a accions de la Generalitat de foment de la lectura tan raquítiques com les de regalar un llibre a cada criatura que faci sis anys. Els llibreters discuteixen obertament sobre els llibres que són bons i els que no ho són i algunes llibreries declinen de tenir llibres de premis literaris obscurs, tot i saber que en podrien vendre molts. Perquè no cerquen en primera instància la venda fàcil i més aviat miren de crear una comunitat sòlida de lectors fidels a la literatura i la cultura. Així mateix molts editors independents. Ho explica amb claredat Isabel Sucunza de la llibreria Calders, en el llibre Informe de lectura (Comanegra, 2017): «Nosaltres tenim un públic molt definit i força fidel, i si el tenim és pels títols que oferim però també pels que hem decidit no oferir.» Creu que la llibreria es defineix pel seu fons, però també pel contingut de les activitats: «No som simplement un local atestat de llibres, sinó que tenim una agenda d’activitats que, per preparar-la, requereix treballar des d’una relació estreta amb editorials.  Actualment, el sector editorial en general és un sector culturalment molt actiu, no es limita a la producció de llibres sinó també a la seva dinamització posterior.  I hi ha la predisposició dels autors, dels traductors i dels altres agents actius del… anava a dir llibre, però diré més encertadament de la cultura en general, a participar en aquestes activitats, reunions, trobades, converses, com en vulgueu dir, que des de fa no tant de temps se celebren en les llibreries d’una manera habitual.» Aquests nous protagonistes, llibreters i editors (i també autors, traductors i més agents), sumen, i aquests darrers mesos han demostrat que la seva actitud combativa fa trontollar polítiques i accions ridícules, àrides envers el món del llibre. Campanya #Llibrèfils. Per on podem començar? Una de les llibreries més actives en la revolta, ja ho dèiem, és la llibreria Calders, amb els llibreters Isabel Sucunza i Abel Cutillas al capdavant. Un exemple de no mossegar-se la llengua: llegim fa tot just cinc dies per Twitter un piulet del conseller Santi Vila: «Espai d’ús preferent per als #llibrèfils al transport públic. Ja els tenim al @TRAM_Barcelona. Aviat a la resta d’operadors! #PlaLectura2020». Resposta de la llibreria Calders: ‘Sapigueu que no farem ús d’aquest nou dret que se’ns ha concedit sense que el demanéssim: sabem llegir drets i no volem que ens odieu.’ Comentari per Facebook de l’editora de Raig Verd, Laura Huerga: ‘Elitisme no, si us plau. No m’ho puc creure.’ I el d’un altre editor, Ilya Pérdigo, ironitzant: ‘Va, si us plau, un punt de tranquil·litat, normalitat i bon humor, que és una broma.’ No és cap broma, però certament ho sembla (ja hi tornarem, al pla de foment de la lectura de la Generalitat). Com la campanya impulsada pel regidor de Cultura Jaume Collboni a l’Ajuntament de Barcelona, una campanya (dir-ne campanya és dir molt) dissenyada (també és dir molt) per l’agència After Share de Risto Mejide, la mateixa que li va fer la campanya electoral ara fa dos anys. Amb un pressupost de 110.000 euros, convidava llibreters i bibliotecaris a recomanar i enviar llibres al president dels EUA, Donald Trump, ‘per obrir-li la ment’. Era una proposta tan histriònica que va fer mobilitzar el sector, tot i tenir el consentiment del Gremi de Llibreters, encapçalat per Antoni Daura. Les crítiques van ser tan ferotges a les xarxes socials i els van caure de tantes bandes, que el mateix dia que Collboni presentava la campanya, hores després la retirava. Això passava l’11 de maig. Declaracions com la del grup d’editorials independents Llegir en Català, sota el títol ‘No en el nostre nom‘, o l’article ple d’ironia i de tristesa escrit per Xavier Vidal, llibreter de la Nollegiu, ‘Tinc un amic a la Casa Blanca‘, foren algunes reaccions d’urgència, però plenes d’arguments. Sense oblidar l’acció més simbòlica, la de la llibretera Paula Jarrin, que va presentar la dimissió de la junta del Gremi de Llibreters perquè el gremi havia donat suport a la campanya. Jarrin va comissariar la participació de Catalunya i les Balears a la Fira del Llibre de Bolonya, programa que va obtenir un gran èxit internacional. Paula Jarrin explica a VilaWeb: ‘Sembla que l’Icub va convocar el gremi a una reunió a l’últim moment, a la qual va assistir el nostre secretari tècnic. Li van presentar la campanya i li van dir que l’havia de moure ràpidament perquè s’havia d’executar al cap de dues setmanes. El president del gremi va decidir d’enviar la campanya a totes les llibreries agremiades amb la voluntat que s’hi sumessin aquelles que volguessin. Jo vaig presentar la dimissió (que no em va acceptar) perquè, més enllà de considerar que la campanya de l’ajuntament era un disbarat, em va doldre que el gremi no la qüestionés ni la pogués debatre ni a la junta ni a l’assemblea, que un tema així caldria que es debatés en assemblea, perquè és una línia estratègica. A més, hem de poder dir-hi alguna cosa com a gremi. Jo critico la nostra actuació. No vam qüestionar que es proposés una campanya de foment de la lectura de 110.000 euros sense cap especialista. Com s’entén això? Considero que com a gremi no hem estat prou ràpids a reaccionar; no hem fet ni tan sols un comunicat per explicar la nostra posició. Crec que aquesta situació té a veure amb les velles formes d’entendre una societat i d’entendre què és una llibreria. Ara com ara a la junta del Gremi de Llibreters les veus discordants som minoria. Veurem què passa d’aquí a vuit mesos, quan s’ha de renovar.’ Isabel Sucunza és una de les llibreteres més actives i polèmiques, amb els seus comentaris en les xarxes socials i els articles al setmanari La Directa i més. En aquest mitjà va publicar l’article d’opinió ‘Un ‘bully’ de cent mil euros‘, sobre la campanya del pla de foment de la lectura de Jaume Collboni, on es preguntava al final: ‘Per què l’Institut de Cultura de Barcelona (ICUB) la va aprovar en primera instància ? Per què estaven tan disposats a gastar-se tants calés en allò?’ Inauguració de la llibreria Nollegiu als antic magatzems Juanita del Poblenou de Barcelona. Us ha arribat cap resposta a aquestes preguntes?, pregunten a Isabel Sucunza. La resposta és un ‘no’, amb rialla al darrere. I comenta: ‘És clar, són les mateixes preguntes que vaig fer quan ens van proposar el segell de qualitat de les llibreries. Hi vaig dedicar un article, també, “Sis-cents euros regalats“. Em preguntava això mateix: d’on surten els diners, si sempre ens diuen que no hi ha diners per a la cultura, i per què passen alegrement a empreses privades? En el cas del segell de qualitat, l’auditoria, AENOR, valorava les llibreries des de barems de quantitat, no pas de qualitat. Coi, donar un segell de qualitat a una llibreria no és com donar un segell de qualitat a una indústria càrnica. Recordo que, arran dels dubtes, tres llibreries vam demanar per parlar amb el gremi (m’acompanyaven en Xavier Vidal de la Nollegiu i Eric del Arco de la Documenta). Però el paper del gremi havia estat el de traspassar la proposta a tots els llibreters. Quan vam demanar explicacions ens van dir que ja havien aprovat la proposta perquè a la Generalitat els corria pressa, perquè calia aprovar la mesura abans de final d’any, perquè es pagava amb uns diners d’una partida que si no es perdrien, etc. Mira que hi ha gent disposada a treballar i fer bé aquesta mena de projectes, però a aquestes persones no els ho proposen mai. I el gremi no fa de filtre ni d’interlocutor, es limita a enviar als associats les propostes que arriben de les institucions, aprovant-les sense debatre.’ El sector es trobava en peu de guerra i amb necessitat d’esbravar el malestar i posar els punts sobre les is, i va redactar un ‘Comunicat de professionals del sector del llibre‘ per demanar una revisió a fons de la manera com es gestionen i es posen en funcionament aquestes iniciatives de foment de la lectura. El manifest demana d’abandonar la política d’aparador, coordinar accions entre institucions i treballar pel foment real de la lectura. En un temps rècord van signar el manifest gairebé quatre-centes entitats i professionals del món del llibre. L’acció va molestar, és clar, Xavier Marcé, un gestor cultural de velles pràctiques, maneres de fer de quan el sector de la cultura estava estabornit i atemorit per la crisi i que no piulava. Marcé, avui capitost de l’Icub a l’ombra, va respondre a l’acció del sector amb l’article ‘Sobre l’exercici de la crítica cultural‘. Però va tornar a sortir-ne escaldat, perquè en poques hores de diferència l’editora independent Laura Huerga li contestava (‘On sou quan els altres debaten i critiquen?‘), acusant-lo d’una ofensiva superioritat moral. L’olla, doncs, no deixava de bullir. Els nous protagonistes del món del llibre no s’arronsen ni es mosseguen la llengua. I això deu desconcertar d’allò més els mandarins culturals de les darreres dècades. El 25 de maig, al cap quinze dies d’haver estat presentat el pla de Collboni, i amb l’estat d’ànim dels professionals del llibre gairebé pletòric per haver aconseguit frenar la campanya, va arribar el conseller Santi Vila, amb actitud de suficiència (li era fàcil), a presentar el seu Pla de lectura 2020, amb un pressupost de 105 milions d’euros a repartir en cinc anys (2016-2020). L’ex-director de la Institució de les Lletres Catalanes, Oriol Izquierdo, es demanava en l’article d’opinió ‘I ara un pla de lectura en diferit‘, de VilaWeb: ‘Tot, o gairebé tot, el que proposa el Pla de lectura 2020 del Departament de Cultura té cap i té peus i és necessari. Però si us hi entreteniu una estona veureu que res, o gairebé res, no hi és ben bé nou. Conté una proposta de reorganització interna més que esperada, que segur que hauria calgut fer amb pla o sense. I, comptat i debatut, el que fa és relligar moltes de les accions al voltant de la lectura pròpies del departament o que ja havia subvencionat. Aleshores, per què ho presenten com un nou pla de lectura? Sembla que algú cregui que cada conseller n’ha de lluir un perquè no sigui dit. En va fer un de prou voluntariós el conseller Tresserras, després va ser el conseller Mascarell que en va simular un altre com si fos el primer. I ara ja tenim el del conseller Vila. Aquest calia, doncs?’ Les llibreteres Paula Jarrin i Isabel Sucunza donen un vot de confiança al pla de Santi Vila, això sí, amb peròs. Isabel Sucunza considera que és un pla amb un rerefons molt positiu: que té una voluntat de continuïtat en el temps, el dota de pressupost, incideix en l’àmbit de les biblioteques… ‘Ara, diu, pel que fa a la campanya que el promociona, els #llibrèfils, ai, si el nom fa la cosa…! Que no n’han après que promocionar el llibre com aquell que promociona una cosa etèria, que et promet la felicitat, només ens porta a convertir-nos en un gueto, en una colla d’elements estranys, per no dir antics? Jo crec que aquestes campanyes publicitàries són campanyes que no funcionen. No volen promoure el llibre i la lectura, sinó promoure el polític de torn.’ I afegeix Sucunza: ‘És aquesta sensació generalitzada que tenim els llibreters que els polítics fan coses sense comptar amb nosaltres. I, si us plau, deixem estar la imatge idiota del llibre com a promotor de felicitat. És el mateix argument que es fa servir per vendre un cotxe.’ Tina Vallès llegint un conte a la llibreria Al·lots. I Paula Jarrin diu sobre el Pla de lectura 2020 de la Generalitat: ‘Estic expectant. En vull veure el desplegament, d’aquest pla de lectura 2020. Reconec que conté coses positives. Tanmateix, no implica el Departament d’Ensenyament. Això és imprescindible en un pla de foment de la lectura. Les biblioteques escolars no fan foto, però són importantíssimes! Escolteu, regalar un llibre a l’edat de sis anys no és foment de la lectura, és una foto electoral. I ho dic perquè aquesta proposta dels sis anys, per ser de veritat efectiva, ha d’anar acompanyada d’un pla de foment de les biblioteques escolars, d’una formació dels docents en aquest àmbit, de prestigiar el llibreter… Jo recomanaria als polítics, si més no als responsables de les àrees de Cultura, que sempre que s’hagin de fer una foto portin un llibre a sota el braç. Això és visibilitat.’ Efectivament, el debat no s’atura, però aquests darrers dies torna a revifar un debat que ve de lluny. És la necessitat de vincular el Departament de Cultura i el d’Ensenyament en l’àmbit del foment de la lectura. I en tants altres. El manifest del sector del llibre ja ho remarca: «Recordem que ja fa temps que, des del sector, es demanen i fins i tot es proposen campanyes fetes conjuntament per professionals de cultura i educació, amb biblioteques, llibreries i escoles implicades. I no se’ns escolta mai». Acabem amb un article de referència en aquest debat que ara revifa, sobre el vincle imprescindible, necessari, lògic, essencial. I és l’article d’opinió de Tina Vallès a VilaWeb sobre les biblioteques escolars: ‘Si tinguéssim un bibliotecari escolar‘.

Summary: Llibreries, en convulsió i en revolta


El president Artur Mas, l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i la consellera Irene Rigau van ser encausats ahir pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) en el cas que investiga el 9-N. Són acusats de quatre delictes de desobediència greu, prevaricació, malversació de fons públics i usurpació de funcions en l’organització del procés participatiu del 9 de novembre del 2014 sobre el futur polític de Catalunya. El tribunal assenyala les dates de les declaracions de tots tres polítics i fa coincidir la declaració de Mas amb el 75è aniversari de l’afusellament del president Companys, el 15 d’octubre. L’encausament va aixecar una onada de solidaritat envers el president de la Generalitat per part de moltes institucions i dirigents polítics, entre els quals el president d’ERC, Oriol Junqueras, l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Per Junqueras, que el president de la Generalitat, Artur Mas, sigui encausat és la millor demostració que Catalunya ha de ser un país independent. Ahir va dir que el fet que hagussin encausat el president Mas era una invitació a estalviar-se les dilacions. Per això va insistir que era tan important ‘d’escurçar els terminis i activar el mecanisme amb una sessió parlamentaria que assenyali al món que ha començat el procés cap a la independència’. El diputat de la CUP David Fernàndez va expressar solidaritat amb els encausats amb uns piulets. Va dir: ‘Incontestablement i dempeus, la meua solidaritat sencera davant un estat neuròtic, demofòbic, autoritari i inquisitorial.’ També va citar Paine: ‘Qui vulgui salvaguardar la seva llibertat haurà de protegir de l’arbitrarietat tots els altres o el precedent es tornarà contra ell.’ Julià de Jòdar, nou diputat de la CUP, també va solidaritzar-se amb Mas. ‘No el deixarem sol’, va dir. ‘Anomalia democràtica’ La portaveu del govern, Neus Munté, va titllar de ‘anomalia democràtica’ l’acció del TSJC. Munté va parlar de ‘instrumentalització política’ per part de la fiscalia i del govern espanyol, i de ‘tics antidemocràtics’. ‘Tenim davant un judici polític’, va remarcar. També va considerar un ‘exercici de cinisme absolut’ que el ministre de Justícia espanyol demanés respecte per l’encausament. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, també va referir-s’hi, i criticà la justícia espanyola. Va piular a Twitter: ‘La imputació de Mas pel 9-N demostra, un cop més, el menyspreu de Rajoy per la democràcia. Prou!’ Rigau assumeix amb ‘serenitat’ l’encausament La consellera d’Ensenyament, Irene Rigau, va assegurar que assumia el seu encausament amb ‘serenitat’. I afegí que davant del tribunal defensaria el que va fer, perquè considera que va ser correcte i va complir el mandat del parlament. Joana Ortega: ‘Ho tornaria a fer’ L’ex-vice-presidenta del govern, Joana Ortega, va dir, convençuda, que el 9-N havia fet el que calia fer i que ho tornaria a fer. ‘Convençuda que vaig fer el que calia fer i que ho tornaria a fer. Col·laboraré amb la justícia’, va dir a Twitter. ANC i Òmnium: ‘No quedarà sense resposta’ Els presidents de l’Assemblea Nacional Catalana i d’Òmnium, Jordi Sànchez i Quim Torra, van traslladar el ‘suport absolut’ a Mas, Rigau i Ortega. I van dir, sobre l’encausament: ‘No quedarà sense resposta’, una acció que no van concretar i que estudiaran els dies vinents.

Summary: L’encausament de Mas aixeca una onada de solidaritat


La Candidatura d’Unitat Popular (CUP) va tancar la campanya electoral del 27-S amb un acte multitudinari a Badalona el divendres 25 de setembre. Va comptar amb la participació de Ramón Cotarelo, que havia expressat el seu suport a la CUP però que no podia ser candidat perquè està empadronat a Madrid. En aquell acte final de campanya, Cotarelo i David Fernàndez van sortir a l’escenari per fer un discurs contundent que va iniciar l’intel·lectual madrileny i va arrodonir l’ex-diputat independentista. Quan ja ha passat una setmana d’aquell punt culminant de la campanya, recuperem el discurs de Cotarelo i Fernàndez pel seu valor històric i pel seu contingut transformador.

Summary: El contundent discurs de Ramón Cotarelo i David Fernàndez que va tancar la campanya de la CUP pel 27-S


El ple de les Corts Valencianes estudia avui en un debat a la totalitat el pressupost de la Generalitat per al 2017. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, diu que és un pressupost ‘per a la reconstrucció social i econòmica’. Igual que l’any passat, els comptes reivindiquen una solució del mal finançament de la institució i per això consignen els 1.325 milions d’euros que l’estat espanyol deu al País Valencià. El pressupost consolidat per al 2017 –incorporant-hi, per tant, les empreses públiques– és de 18.916 milions d’euros, que equival a un augment del 2,9%. Entre les partides, n’hi ha una de 55 milions que hauria de servir per a engegar la Corporació Valenciana de Mitjans.

Summary: Les Corts Valencianes voten un pressupost ‘per a la reconstrucció’


El president espanyol i candidat a la reelecció, Pedro Sánchez, s’ha reunit avui amb l’executiva del PSOE per analitzar uns resultats electorals, que li obren la porta d’un pacte d’esquerres o bé un acord amb Ciutadans. La possibilitat d’una entesa amb Albert Rivera va topar aquest diumenge a la nit amb el criteri de la militància, que va deixar clar al president espanyol que ‘amb Rivera no’. Aquesta tarda, després de l’executiva, el secretari d’organització dels socialistes espanyols, José Luis Ábalos, no ha tancat cap porta, però ha afirmat que la direcció del PSOE ‘tenim molt clar el sentiment de la nostra militància i no els decebrem’. Ábalos ha insistit que la seva formació se centra ara en les eleccions autonòmiques i locals del 26 de maig i no espera assolir acords abans dels comicis, i ha explicat també que Rivera ni tan sols ha trucat Sánchez per felicitar-lo. La prioritat, segons Ábalos, és un projecte progressista i per això ‘parlarem amb tots’, sense excloure tampoc ERC. Ábalos ha comparegut per celebrar la victòria i analitzar el resultat que deixen les urnes. ‘Hem aconseguit aturar el penal que l’extrema dreta va voler colar a la democràcia espanyola quaranta anys després del franquisme gràcies al suport de les dretes mentre posaven un veto a la socialdemocràcia’, ha dit. Segons el secretari d’organització del PSOE, la dreta ‘ha fracassat en formar una coalició anti-PSOE’ i els resultats a Catalunya i al País Basc són ‘un toc d’atenció a qui proposa mesures de recentralització’. Els paràmetres que vol la societat, segons Ábalos, són el ‘diàleg, autogovern i la constitució’. Acords amb tots els grups i mà estesa a l’esquerra Ábalos ha insistit que el seu executiu busca formar govern arribant a acords ‘amb tots els grups’ des d’una ‘inspiració socialdemòcrata’. ‘Continuem valorant l’acord programàtic amb Unides Podem com una experiència positiva’, ha afirmat abans d’insistir que caldrà una legislatura estable. ‘Els espanyols volen que ens entenguem, integren la diferència, però volen que dins de la diferència ens puguem entendre’, ha afirmat. En tot cas, el PSOE no descarta explícitament cap escenari i aposta per ‘administrar bé amb tranquil·litat’ el resultat. ‘Parlarem amb tothom i provarem d’arribar a acords per integrar la pluralitat que han expressat les urnes’, ha dit Ábalos, que ha afegit que ara per ara ‘no renunciem a res’.

Summary: El PSOE critica Ciutadans i promet impulsar un ‘projecte progressista’, sense excloure ERC


La mobilització contra la reforma de les pensions que proposa el govern d’Emmanuel Macron no afluixa. Ja fa quinze dies que hi ha protestes. La SNCF ha anunciat que el trànsit encara estarà molt afectat per les vagues dels treballadors. Avui no ha sortit cap tren de l’estació de Perpinyà. A més, totes les TER han estat suspeses i el transport s’ha de fer amb autobús. Pel que fa al TGV, només un tren ha fet el trajecte entre Barcelona i París. D’altra banda, segons que informa Ràdio Arrels, el sindicat CGT Energia va reivindicar ahir una nova acció de sabotatge. Després d’haver tallat l’electricitat de milers de llars la setmana passada, aquesta vegada els sindicalistes van blocar comptadors elèctrics Linky a milers de clients d’Enedis. El Linky és el comptador intel·ligent que permet de controlar el consum elèctric. Si un client no està al dia dels pagaments, Endedis pot tallar la potència del domicili o abaixar-la. Això van desactivar ahir els militants CGT, com a protesta per la reforma de les jubilacions. També s’ha alterat el trànsit al mercat internacional Sant Carles, amb blocatges a les carreteres.

Summary: El quinzè dia de vaga contra la reforma de les pensions paralitza els trens


L’editor Jordi Raventós d’Adesiara ens parla de la nova obra d’Adesiara que arribarà a les llibreries la setmana que ve: ‘Eduqueu els infants ben aviat en les lletres’, d’Erasme de Rotterdam, el llibre d’un clàssic que ara edita en català per primera vegada i que se’ns mostra tan vigent i tan necessari. Perquè malgrat la distància cronològica que ens separa d’Erasme (1466 – 1536), aquest autor ofereix també pel lector d’avui un assaig que pot ajudar a «educar» els joves en la cultura. A més, aquesta obra, en edició bilingüe, traduïda per primera vegada al català per Laura Cabré, també conté un pròleg punyent i polèmic i lúcid del pedagog i filòsof Gregorio Luri, un pensador que no deixa mai indiferent. Llegiu un fragment del llibre . (pdf). Coberta ‘Educar els infants ben aviat en les lletres’. Sobre ‘Eduqueu els infants ben aviat en les lletres’, l’editor Jordi Raventós ens diu: Erasme de Rotterdam més necessari que mai ¿A quants dels nostres joves els sonen Virgili, Shakespeare o Goethe? ¿Quants han llegit Baudelaire, García Lorca o Rusiñol? Vivim una època complicadíssima per a les humanitats, però és cert que la cultura sempre ha estat amenaçada pels qui menyspreen allò que no coneixen. Són molts —massa— els que avui troben incompatible el progrés econòmic i les feines «productives» amb l’educació liberal i les bones lletres. Adalil de l’humanisme, Erasme ens ofereix amb ‘Eduqueu els infants ben aviat en les lletres’ —tot i la distància cronològica que ens en separa— un llibre idoni per «educar» els joves, però educar-los a fi que posseeixin una mínima cultura, uns valors dignes, i no siguin únicament, com fa la impressió que passa cada cop més, dipòsits de coneixements tecnològics mancats de fonaments sòlids. Com afirma Gregorio Luri en l’admirable pròleg que encapçala l’obra, hi ha «un tipus humà cada vegada més freqüent en el món educatiu. Es caracteritza perquè no es molesta si li diem que està equivocat, però es deprimeix si descobreix que està antiquat. La seva pretensió és ser absolutament contemporani, i la manera de ser-ho és viure abocat al futur. A mi, però, em sembla que qui vol ser solament contemporani posa de manifest una escandalosa manca d’ambició. No hi ha dubte que Erasme no ens diu exactament el mateix a nosaltres que als seus coetanis, però aquest és precisament el tret característic d’un clàssic. Qui només parla als seus coetanis és solament un fenomen cronològic. En el clàssic reconeixem alguns interrogants que creiem exclusivament nostres, i d’aquesta manera ens traça el mapa de les permanències antropològiques, és a dir, de la naturalesa humana». En resum, és força corrent, en l’actualitat, que la persona confongui el que és nou amb el que és bo, i això no sempre és així. Els consells d’Erasme als pares i als mestres, la condemna que fa de les males pràctiques en l’àmbit de l’ensenyament i la seva reivindicació de l’exercici intel·lectual dels infants constitueixen, entre moltes altres coses profitoses que ens regala aquest llibre, una guia indispensable per a una bona formació dels nostres fills. Llàstima que ells hagin de patir, esperem que no gaire temps, una llei educativa infame! Erasme no és pas nou —tot i que aquest llibre sí, traduït ara per primera vegada en català per Laura Cabré—, però és realment bo.

Summary: Avançament editorial: ‘Eduqueu els infants ben aviat en les lletres’, d’Erasme de Rotterdam