Steve Bannon és una de les figures emergents més inquietants de les que mouen els fils de la política internacional d’extrema dreta. Ex-executiu de Goldman Sachs i ex-director de la revista digital ultradretana Breitbart News, va ser l’artífex del triomf de Trump i assessor presidencial fins que va inventar la norma de vedar l’entrada als EUA a ciutadans musulmans i el van expulsar de la Casa Blanca. Llavors va caure en desgràcia. Però, com a bon intèrpret del paper de fanàtic il·luminat connectat al poder i la riquesa i bulímic negociant, ha continuat endavant amb el suport econòmic de multimilionaris ocults, expandint les seves teories i diners per Europa. El seu projecte, anomenat The Movement, ha estès els tentacles per Europa, on ha establert escoles per a la formació d’alts funcionaris ultradretans i ha col·laborat amb elements ultres com ara Matteo Salvini, Marine Le Pen i Viktor Orbán, que ell considera el seu heroi, oferint-los tècniques de propaganda digital, idees i, òbviament, importants donacions poc demostrables. Ja el 2016 Bannon va estar molt actiu per Europa donant suport, a l’ombra, al sí en el referèndum del Brexit. Malgrat les divisions de la ultradreta europea i la seva incapacitat fins avui d’unir-se en un front comú (els seus interessos patriòtics particulars entren sovint en col·lisió), un personatge com Steve Bannon podria actuar de galvanitzador i trampolí, quan ja ha demostrat als EUA que es pot guanyar si es deixen assessorar per ell. La documentarista Alison Klayman acaba d’estrenar a Filmin i als cinemes el documentari Steve Bannon, el gran manipulador, un retrat quotidià, pròxim, del personatge. Durant una mica més d’un any, entre que va ser expulsat de la Casa Blanca i les eleccions de mig mandat que van donar el control del congrés al Partit Demòcrata, la càmera de Klayman ha seguit Bannon en reunions amb empresaris (com John Thornton, ex-president de Goldman Sachs ), polítics europeus ultradretans (com Nigel Farage o Matteo Salvini), platós de televisió, avions, trens, mítings i suites de luxe de quinze mil euros diaris. Són especialment alarmants les seves reunions i sopars privats, en suites d’hotel amb les persianes abaixades, amb coneguts polítics europeus populistes d’extrema dreta com ara Mischaël Mondrikamen (Partit Popular belga), Jérôme Rivière (Rassemblement National), Nigel Farage (UKIP), Kent Ekeroth (Demòcrates Suecs) i el nacionalista flamenc Filip Dewinter, de Vlaams Belang. Rafael Bardaji (Vox i FAES) i Steve Bannon. El film aconsegueix de mostrar-nos els hàbits i les actituds d’un personatge inquietant, provocatiu i, fins a cert punt, pervers, perquè s’expressa a còpia de mitges veritats o mentides que després nega, contradiu o manipula demagògicament, com sempre ha fet el vell feixisme, apel·lant als instints bàsics i els sentiments de les masses menys informades. Sempre té a disposició algun llibre d’Abraham Lincoln, del qual extreu cites aïllades que li donen la raó. És el rei de la manipulació de la cita fora de context, tan recurrent avui entre els freaks pseudointel·lectuals de Twitter, les xarxes socials i la política activa, sigui real o virtual. Opino que un documental que no aprofundeix en una investigació amb dades que il·luminin les moltes zones fosques que envolten el protagonista (és a dir, que no aporta gaire més informació nova i on tot es limita a una exhibició del monstre, evidentment, d’acord amb el monstre), de retruc, potser sense que l’autora ho pretengui, podria banalitzar el monstre, generar una simpatia ‘rollingstoniana’ envers diable que contribueixi a crear més fans i més adeptes entre els sectors socials que ell pretén de conquerir. L’estil i els mètodes de la documentarista Alison Klayman potser eren útils per al retrat d’un artista a Ai Weiwei: Never sorry, però són clarament insuficients a l’hora d’acostar-nos al supremacista Steve Bannon quan es disfressa d’angelet. Molta posada en escena i poca profunditat de discurs, d’anàlisi i de crítica política. Però potser l’objectiu de l’autora és generar encara més misteri al voltant del personatge. Si és així, ella sabrà… Per mi, alimentar la incògnita i la farsa seria un frau. Sobretot perquè deixa sense resposta les principals preguntes que preocupen. Bannon aconsegueix, una vegada més, i durant noranta minuts, censurar la informació més important, mantenint-la oculta en la foscor i l’ambigüitat. Per exemple: Qui el finança? Quins són realment els pactes concrets que té amb els dirigents d’extrema dreta europeus a Itàlia, Hongria, França, Bèlgica, Finlàndia i Espanya, on s’ha trobat amb Vox però només n’hem vist una foto? Una qüestió, per exemple, que malauradament acaba fora del documentari. O bé: Quina és la seva relació ideològica i financera amb Israel i Netanyahu? Per què va esclatar l’aliança amb Trump? Van trencar realment o els seus mutus padrins el van destinar a unes altres missions expansives? Quins són els veritables objectius d’un home que admira Orbán i Leni Riefenstahl, que nega ser neonazi o antisemita, que alhora es relaciona amb polítics neonazis i antisemites i que, quan parla d’Auschwitz és capaç de fer-te posar els pèls de punta? Steve Bannon diu al film que Auschwitz és el lloc més inquietant que ha visitat en la seva vida. ‘No és fet pel dimoni, és fet per l’home’, reflexiona. I sembla que l’impressiona més com es va construir aquella factoria industrial perfecta per a l’assassinat en massa que no pas l’horror de què s’hi va esdevenir. ‘És enginyeria de precisió al grau màxim’, diu, i anomena amb admiració, entre més, Mercedes i Krupp mentre fa un mig somriure angelical. En aquesta situació i en més seria imprescindible d’ampliar el diàleg per esbrinar el fons profund de què diu, però l’autora no fa preguntes i frustra les ganes de saber més que té l’espectador mínimament informat. El pòster que anuncia el film és revelador: la seva silueta de perfil sobre fons negre i a baix, a prop del seu peu, una pilota que és la bola del món. Ell se la mira de dalt estant com si el món fos el seu gosset. Segons les imatges de Google, és un disseny que s’associa amb films de mafiosos, fantasmes, zombis, terror i crims en sèrie. Steve Bannon, Matteo Salvini i Mischaël Modrikamen. El documentari, eina del sistema contra el periodisme? És una llàstima, i una pèrdua de temps, que gran part del documentarisme actual sigui tan contrari a la investigació periodística de denúncia. És una llàstima, perquè evitant continguts incòmodes en un afany de ser comercial o per l’egolatria de voler cercar un estil propi, més postmodern, menys clàssic, i cercar suposades ‘noves mirades’ sobre la realitat, allò que es fa, generalment, és acontentar el sistema. Perdre’s en detalls innocus o anècdotes i desviar la mirada crítica i de denúncia, si més no la més bàsica i necessària, la purament il·lustrativa, informativa i generadora social de debat crític i coneixement. Hi ha una idea del sociòleg francès Pierre Bourdieu sobre la intel·lectualitat que sempre m’ha fet pensar: ‘L’excel·lència en la majoria de les societats és l’art de jugar amb les regles del joc fent, d’aquest joc amb les regles del joc, un homenatge suprem al joc. El transgressor controlat és tot el contrari de l’heretge.’ A mi em sembla molt probable que aquest documentari l’hagi controlat l’omnipotent Steve Bannon, que fa veure que es deixa filmar lliurement i que l’autora, Alison Klayman, en la seva passivitat o empanada pseudocreativa, li ha fet tot el joc, inclòs el d’introduir algun element contra ell per aparentar llibertat d’expressió i de crítica. Un dels moments més interessants on es posa en evidència el protagonista, una petita concessió gairebé de justícia poètica, és quan s’inclouen uns quants minuts d’una entrevista punyent del periodista Paul Lewis de The Guardian. Gran periodista. Ell ataca amb arguments i Bannon i la seva col·lega italiana es defensen desautoritzant-lo o dient-li mentider. Un vell recurs del poder. Fins i tot hi ha un moment que hi interfereix el traductor simultani acusant-lo d’entrevistador feixista. Sembla, doncs, que per a Alison Klayman és més important la intervenció patètica i gratuïta del traductor en favor de Bannon que moltes de les preguntes del periodista. Per sort, The Guardian la va publicar extensament. Si algú s’hi vol entretenir, que la miri aquí i compari un reportatge com cal amb un documentari pretesament independent, de creació, innocu, divulgat per Filmin, però molt sospitós d’estar al servei del poder i de qui es deixa filmar. I que potser, indirectament, el finança. Una dada important que aporta el periodista Paul Lewis en els seus reportatges a The Guardian és que la clau de l’èxit d’Steve Bannon és el seu domini de la tecnologia numèrica, la manipulació i les notícies falses. Un dels seus finançadors és el multimilionari Robert Mercier, un científic informàtic que s’ha enriquit fent servir algoritmes per a influir en els mercats financers. L’Steve Bannon a l’ombra d’Steve Bannon Un altre detall que desmereix el documental és que en noranta minuts de film, que pretenen de representar més d’un any de les activitats i discursos d’un ideòleg i impulsor mundial de l’extrema dreta, no hi apareixen qüestions com ara el moviment feminista, la causa LGTB, l’avortament, l’ecologia o l’escalfament del planeta… Ens el pinten com un monjo misogin, que treballa dia i nit i dóna la vida per una missió nacionalista profunda. Res més lluny del neofeixisme, el masclisme, l’homofòbia, el negacionisme i la fe creacionista que, en realitat, inspiren el protagonista i els seus sequaços. Per sortir de dubtes, si algú encara en té, i poder veure allò que el documentari no explica i ni tan sols contrasta, convido els lectors a donar una ullada a Breitbart News, el digital d’extrema dreta que Steve Bannon dirigia. La web és un atac permanent a l’estat del benestar, una línia obsessiva i contradictòria amb el populisme de classes mitjanes i obreres que ell assegura defensar amb fervor. Allà s’hi han publicat aberracions ben oposades. Com per exemple notícies que asseguren que les ajudes socials ‘fomenten el terrorisme’ o ‘l’Estat Islàmic’ o que ‘es gasten cada divendres en els clubs d’striptease’. Trump i Bannon. Fins on pot arribar el cinisme de Steve Bannon? El seu cinisme pot arribar fins ben lluny mentre hi hagi films com aquest. I crítics, periodistes i mitjans que hi donin suport. És ben clar que Steve Bannon és un gran actor, un cínic, un farsant, un tafur trampós, un oportunista. Però la qüestió és fins on és capaç de ser-ho. Fins on li permetran de continuar els foscos poders que el financen? De moment, sembla que el seu idil·li amb l’extrema dreta europea no acaba de reeixir, però Bannon és molt tenaç. Si va ser capaç d’impulsar Trump, pot ser decisiu, també, en el futur, en el seu suport per a l’extrema dreta europea? És un farsant més que un dia desapareixerà o bé que crearà escola? El seu discurs simplista es basa en un grapat de conceptes que a còpia de repetir-los pretenen acabar semblant axiomes: nacionalisme econòmic, família i tradició cristiana, odi a l’altre, estar del bon costat de la història, preocupar-se pels ‘nostres’ i odiar la globalització. Els conceptes són tan amplis que poden generar suficient ambigüitat per a adaptar-se a moltes geografies i discursos polítics nacionalistes. Bannon ha fabricat un estil i un argumentari que podria ser una mena de mínim comú denominador per als nacionalismes de tot el món. La farsa és tan evident que potser per això triomfa? Com pot odiar la globalització un home que viu del gran capital que ha generat, precisament, aquest estadi actual mundialista del capitalisme? Com pot tenir la barra de parlar en contra del feudalisme econòmic, si ell, en el fons, és un factòtum a l’ombra del nou feudalisme econòmic nord-americà mundial?… Més ben dit: el nou feudalisme líquid, potser, com diria la pedanteria postmoderna mediàtica? O més encara: com pot gosar, un ex-executiu de Goldman Sachs que hauria d’estar a la presó o, si més no, pel cap baix, inhabilitat per haver intervingut en afers de política econòmica pública, presentar-se amb tota la cara com el geni que té la solució per a aixecar una economia que ells mateixos van enfonsar? O és que, potser, l’estratègia és novament la de sempre, obtenir més beneficis a partir de solucions i idees màgiques que ho enfonsin tot encara més? Fins a l’infinit. El negoci de Bannon, a qui li agrada molt de pronunciar paraules com ‘guerra’ i ‘revolució’, és, com en els conflictes bèl·lics, fer negoci destruint per després fer negoci tornant a construir? Sigui com sigui, de moment, el seu negoci és xerrar, intoxicar, manipular i convèncer. Per aconseguir quina cosa, a banda diners i poder? Potser tant és on s’arribi, si s’arriba a algun lloc. El negoci el fa fent camí i cobrant perquè remena fum. En el documentari El gran manipulador d’Alyson Klayman, Bannon és en escena constantment i la domina, actua i ens mostra el seu costat humà, seductor, gairebé d’idealista sacrificat, addicte a la feina i bevedor compulsiu de Red Bull. Ens mostra un home que creu en les seves idees, que, a la seva manera, vol el bé per als americans i del món sencer i que ha engegat una guerra mundial de propaganda política perquè triomfi la ultradreta arreu del món. Ens presenta un home incansable, entregat i lluitador, estiguis d’acord amb ell o no. Això transmet, a primer cop d’ull, el film. Quants espectadors retindran només aquest retrat, en el fons simpàtic, d’un patriota americà sonat, disposat a donar-ho tot pel seu ideal? Si el personatge és inquietant, inquietants també ho són els efectes que pot generar el film. Una cosa és clara: el rei de la propaganda i la manipulació sap com travessar la pantalla, sap seduir la càmera i arribar a l’espectador mitjà amb la seva aparent humanitat, ironia i fatxenderia. Els seus gests i mirades, els seus missatges simples, i l’evocació d’una missió gairebé divina per a salvar les classes mitjanes i populars dels EUA i del món sencer poden ser tan atraients per a molts, com també ho va ser Donald Trump per guanyar la presidència. Bannon amb Marine Le Pen. Tots els polítics voldrien tenir d’assessor Steve Bannon? Vist i criticat Steve Bannon, el seu documentari, i donant voltes al tema, hi ha una reflexió que m’és evident: si Bannon és un model, el sistema democràtic necessita urgentment una renovació a fons. Estic convençut que molts dels polítics que coneixem (i suportem) voldrien tenir d’assessor un Steve Bannon. Sense perdre, però, el seu petit cubicle geogràfic de poder i d’espai social intoxicable a rendibilitzar i redimir. Ni, òbviament el suport de la seva cort privada de periodistes i d’intel·lectualets, generosament recompensats en mitjans públics i privats. Miris on miris, de lluny o de prop, tots els polítics impregnen de populisme el seu discurs i el simplifiquen en eslògans fàcils. No lluiten en el debat ideològic ni discuteixen el compliment de projectes promesos ni els resultats concrets i reals. Tots apel·len a un ‘nosaltres’ que és el seu i generen l’odi contra l’oposat i el dissident esgrimint sentiments ètnics, racials, folklòrics, patriòtics, rurals o religiosos. Tots solen dir que l’enemic és l’altre, que la culpa de tot, inclosa la seva incompetència i corrupció, és de l’altre, sigui el país veí, els immigrants negres, xinesos o musulmans o els seus mateixos dissidents irreductibles, en cas que en restin. I tots, tots, es pretenguin de dretes o d’esquerres, diuen que es preocupen dels ‘nostres’ i que són ‘al bon costat de la història’. L’estil d’Steve Bannon, simptomàticament, podria unir tots els xarlatans i comissaris polítics ben poc honorables que avui governen arreu. Les mateixes frases valen per a diferents banderes i ideologies, fins i tot aparentment oposades, perquè serveixen als mateixos interessos i objectius del capital. És un estil que cada dia ens acosta més al pitjor dels escenaris totalitaris del segle XX. David Fear, crític de Rolling Stone, ha compartit una impressió sobre aquest documentari que comparteixo absolutament: ‘És un film recomanable de la mateixa manera que un doctor recomana regularment colonoscòpies; no és una experiència de les més agradables, però és millor aguantar aquesta molèstia perquè les alternatives són molt pitjors.’

Summary: Steve Bannon, el gran manipulador o la banalització d’un ultradretà


La Míriam Quintian té 19 anys i ara estudia un Grau Superior d’Audiovisuals, però no sempre ho havia tingut clar. Cada dia passa moltes hores tirant fotografies amb un dels seus béns més preuats, la càmera reflex que li va regalar la Fundació Pequeño Deseo en una de les etapes més complicades de la seva vida. Quan tenia 14 anys van detectar-li un osteosarcoma -tumor ossi- a la ròtula esquerra i el seu món es va ensorrar de cop. Les primeres setmanes van ser especialment complicades per a la Míriam. Estava preocupada per no poder tornar a jugar a vòlei mai més, la previsible caiguda del cabell a causa de la quimioteràpia i els canvis físics als quals hauria d’enfrontar-se. A més, l’entorn tampoc no l’ajudava. L’Hospital Sant Joan de Déu està exclusivament dedicat als nens: tobogans, ninots i colors per tot arreu. A oncologia, un equip de pallassos i voluntaris es dediquen a organitzar activitats per a les criatures ingressades, des de tallers de pintura fins a trucs de màgia. A la Míriam els pallassos no li feien gens de gràcia, però s’hi havia d’adaptar. “Els pallassos eren massa per a nenes, però t’hi acabaves acostumant. A vegades feien alguna broma àcida per fer-me somriure”, explica la Míriam. A diferència d’altres pacients, els joves malalts de càncer no poden gaudir dels espais hospitalaris dedicats a l’adolescència. Un dels efectes secundaris de la quimioteràpia és la baixada total de defenses, un procés anomenat neutropènia, que els deixa esgotats. A la pràctica, aquest jovent ha de passar-se les hores d’hospital en habitacions gens adaptades a les seves necessitats i gustos. El súmmum arriba quan els toca compartir dormitori amb nens molt més petits als que encara agraden les sèries de dibuixos infantils. Com a “adults”, els toca adaptar-se a les preferències dels més menuts. Però, realment són adults? L’adolescència és l’etapa de formació dels individus. És el pas de la infantesa a la maduresa, de la innocència a la realitat. Però en aquells anys en què deixen de ser nens, encara no són plenament adults. La problemàtica de l’edat també es reflecteix al camp de la medicina a l’hora de determinar quan es deixa de ser un infant. Com és el tumor de l’adolescent? La biologia situa entre els 20 i els 25 anys el pas a l’edat adulta. Els adolescents maduren a diferents velocitats: mentre que alguns ja se senten adults, d’altres encara són nens. El sistema sanitari els assigna metges de capçalera generals, però en casos de tumors, a Catalunya, s’intenta que els continuï tractant un oncòleg pediàtric. El càncer dels adolescents té la seva causa en el desenvolupament, com els dels nens, mentre que la malaltia dels adults és un problema d’envelliment de les cèl·lules. Per tant, el càncer en nens i adolescents segueix una lògica totalment diferent. Malgrat les estructures cel·lulars tinguin una quantitat de teixit correcta, poden tenir una qualitat deficient i produir tumors. Per tant, el càncer de desenvolupament són aquells tumors que apareixen durant la creació d’un nou òrgan en què determinades cèl·lules creixen al mateix ritme que la resta però no arriben a ser funcionals. Procés de creixement cel·lular. Infogràfic d’elaboració pròpia El creixement desmesurat que s’experimenta durant el procés de fecundació i pubertat, incrementa les probabilitats d’una cèl·lula de patir anomalies. Durant l’adolescència, la formació d’hormones sexuals i de creixement suposa un risc elevat de desenvolupar la malaltia, sobretot els tumors ossis. Incidència dels tumors durant l’adolescència. Infogràfic d’elaboració pròpia L’índex de supervivència d’adolescents amb càncer és del 80%. No obstant, hi ha tumors actualment incurables, especialment els que afecten el Sistema Nerviós Central (S.N.C.). D’altra banda, el 20% dels casos restants sovint recauen i experimenten altres tipus de tumors, derivats dels agressius tractaments de quimioteràpia als que s’havien sotmès a combatre el primer. Com afirma l’oncòleg pediàtric Jaume Mora, “els joves que aconsegueixen curar-se pateixen moltes seqüeles”. Per això són tan importants els grups d’experts dedicats també als supervivents. La importància de la naturalitat Al barri de Sarrià, a Barcelona, viu una altra Miriam. És la Miriam Trallero, té 19 anys i estudia Infermeria. Durant el primer any de carrera, una etapa plena de novetats i reptes, el seu pare li va anunciar que els metges li havien diagnosticat un Sarcoma d’Ewing a la costella. Per ella va ser molt important que fos el pare qui li ho digués: “No em va dir ni la paraula ‘càncer’, sinó ‘tumor maligne’, que l’havíem de treure i fer tractament. Jo com sóc ximple no vaig entendre que es referia a quimioteràpia, vaig pensar: pastilles i cap a casa!”. Per ella, com per a molts adolescents, el suport dels pares és el pilar principal durant la malaltia. De fet, com diu la Míriam Quintian, hi ha moments on l’amor per la vida flaqueja, fins i tot amb 14 anys. El patiment de la seva família va ser el que la va fer tirar endavant: “Si no ho fas per tu, fes-ho per ells”, va pensar. Malgrat la joventut dels malalts, són plenament capaços d’entendre la situació i les possibles conseqüències que se’n poden derivar. La Miriam Trallero destaca la importància de saber que prenen part del procés i de sentir-se escoltats pels professionals: “El metge m’informava directament i em responia qualsevol pregunta. Em parlava i mirava a mi, i no a la ‘vostra filla’ (en referència als pares)”. Així mateix, la infermera de pediatria oncològica Montserrat Roig, considera clau informar com més aviat possible l’altre col·lectiu essencial dels adolescents: els amics. “Cal explicar-los que els seus companys patiran uns canvis físics, totalment reversibles, però que segueixen sent la mateixa persona”, afirma. En molts casos l’entorn no té informació suficient per saber tractar el malalt i, per por i desconeixença, se n’allunyen. En alguns casos, els joves s’aïllen perquè els costa pair el que els està passant. Per això són molt importants els vincles d’amistats que creen a l’hospital amb nois que comparteixen els seus mateixos dubtes i sensacions. “Amb ells parlava dels meus hobbies, però també de com ens sentíem i de les visites rutinàries a l’hospital”, explica la Míriam Quintian. Montserrat Roig, infermera pediàtrica, explica que als adolescents se’ls informa de tots els recursos de suport psicològic de l’Hospital, però no hi acostumen a anar. “L’adolescent el que sí que fa és anar a totes les sortides lúdiques: passar la tarda al Hard Rock Cafe de Plaça Catalunya, anar a veure el Barça al Camp Nou o les colònies a la neu”. Aula hospitalària. Banc d’imatges de l’Hospital Sant Joan de Déu Valents però iguals que la resta “No sóc cap superwoman ni tampoc ho he suportat tan malament”, admet la Miriam Trallero. Els joves supervivents al càncer volen sentir-se com la resta d’adolescents. Assumeixen la malaltia com una etapa més de la seva vida i en parlen sense cap mena de vergonya i amb total naturalitat. De fet, és l’entorn qui ho dramatitza: “La reacció dels altres va ser pitjor a la meva”, diu la Miriam. Quan podria anar-se’n tot a norris, les ganes de viure -inherents en els adolescents- els donen una valentia que semblaria impossible. “No me’n sento orgullosa, però és un procés pel qual poca gent passa. D’alguna manera em sento afortunada d’haver après tot el que he après”, diu la Míriam Quintian. La seva lluita s’ha de centrar a superar la malaltia i no en haver de suportar la càrrega que encara avui comporta la paraula ‘càncer’ en la societat. Qualsevol experiència traumàtica modifica les prioritats d’un individu. Els joves que passen per aquest tràngol saben valorar les relacions humanes i empatitzar amb la gent. No obstant, és important no estigmatitzar i entendre que els malalts no són la malaltia, sinó la persona que hi ha darrera.

Summary: Adults abans d’hora


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha dedicat el seu nou llibre infantil ‘Un bosc ple d’amor’ als fills dels presos polítics: ‘És per la generació dels nostres fill. Que la presó es converteix en un altaveu per a denunciar la injustícia’, ha dit. ‘Rere cada visita a la presó, són els nostres fills els qui ens donen una autèntica lliçó. I és per la seva generació, també, que avui la presó es converteix en un altaveu per denunciar la injustícia. No deixem que mai res, ni ningú, ens impedeixi lluitar pels nostres somnis’. Cuixart, empresonat a la presó dels Lledoners, ha transmès per carta que en el seu conte ‘no hi ha cap mentida, ni odi, ni tampoc por’, sinó que hi ha llibertat i ganes de viure. Aquest missatge s’ha llegit en la presentació del llibre avui al Tradicionarius de Barcelona. ‘Trobar-nos junts i alliberats de qualsevol rancúnia fa que tot valgui la pena. I us prometo que és això el que dóna sentit a cadascuna d’aquestes 761 nits’, ha afegit Cuixart sobre el llibre, il·lustrat per Ignasi Blanch. En la presentació també ha participat el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, que ha lamentat que ‘les àvies Carme i Dolors injustament no poden explicar contes als seus fills’, en referència a la presidenta del parlament Carme Forcadell i la consellera Dolors Bassa, també empresonades. La parella de Cuixart, Txell Bonet, ha explicat que aquest conte és ‘molt important’ també perquè aborda l’emergència climàtica. En l’acte s’ha narrat el llibre mentre l’il·lustrador Ignasi Blanch ha dibuixat el conte. Un bosc ple d’amor és un conte infantil protagonitzat per animals que ja es troba a la venda. Editat per Estrella Polar, explica les aventures d’un eriçó malcarat que impedeix que una oreneta faci el seu niu en un bosc frondós i ple de vida. Davant d’aquesta situació injusta, tots els habitants de l’indret es manifestaran pacíficament perquè l’eriçó canviï l’actitud.

Summary: Cuixart dedica el seu llibre, ‘Un bosc ple d’amor’, als fills dels presos polítics


La gran crisi política d’Espanya tampoc no pot explicar-se sense el procés d’independència de Catalunya, un terratrèmol per a l’estabilitat de l’estat espanyol i del règim del 78. El trencament del consens territorial, arran de la sentència del Tribunal Constitucional espanyol contra l’estatut l’any 2010 i el començament del procés el 2012, ha causat tensió a l’estat espanyol i ha condicionat el paper dels partits independentistes a Madrid, però també va relacionat amb la impossibilitat d’arribar a pactes i mantenir l’estabilitat. Una de les conseqüències del procés d’independència ha estat la transformació del sistema de partits a Catalunya i la implosió del bipartidisme a l’estat espanyol. Catalunya va tenir un paper clau amb el vot a Podem a les eleccions espanyoles del 2015 i el 2016 –va convertir-la en la força més votada– i el creixement de Ciutadans a la resta de l’estat espanyol, un partit que ha crescut fent una oposició dura i sovint antipolítica al procés. Quan va començar el procés, el PP governava amb majoria absoluta (2011-2015). És l’últim govern estable que ha aconseguit de completar quatre anys a la Moncloa. Les eleccions espanyoles del desembre del 2015 van donar l’entrada de Podem i Ciutadans al congrés i van ser les primeres en què els partits independentistes tenien un rol diferent, amb la demanda del referèndum pactat al centre de les reivindicacions. Un canvi de rol a Madrid Des de la transició espanyola s’han vist cinc majories absolutes: tres del PSOE (1982, 1986 i 1989, gràcies a la suspensió dels diputats d’Herri Batasuna) i dues del PP (2000 i 2011). Dit d’una altra manera, la meitat dels darrers quaranta anys ha governat un partit amb majoria absoluta. En les altres eleccions, les de 1993 i 1996, CiU va ser clau per a no blocar la investidura i decantar la majoria, primer a favor del PSOE i després, amb el Pacte del Majestic, a favor del PP. Posteriorment, malgrat no ser estrictament essencials en les investidures de Zapatero, CiU i ERC van facilitar investidures i pressuposts. En aquest gràfic es pot veure el pes del bloc independentista –incloent-hi CiU, tot i que no ho era– des de l’any 1982 fins a la investidura fallida de Pedro Sánchez al juliol. L’independentisme va ser clau per a tombar la investidura de Mariano Rajoy el setembre del 2016 –l’abstenció del PSOE va permetre-la el mes següent– i per a fer caure Rajoy amb la moció de censura presentada per Sánchez el juny del 2018. Vots a favor i en contra a les investidures i a la moció de censura reeixida, a excepció dels partits independentistes catalans. El pes de l’independentisme, més enllà de les investidures Però la influència de l’independentisme en l’estabilitat política a Madrid va més enllà de les investidures. La proposta de Podem de fer un referèndum acordat ha estat una de les excuses del PSOE per a negar-los l’entrada al govern espanyol des de les eleccions del 28-A, amb el pretext que no podia haver-hi dues veus discordants al consell de ministres una volta es publiqués la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Tot i que Pablo Iglesias es va comprometre a donar garanties al PSOE, Sánchez va refusar un govern de coalició. Una altra qüestió clau és el diàleg amb la Generalitat. El compromís de Pedralbes signat pel govern i l’executiu espanyol el desembre del 2018 incloïa la necessitat d’introduir la figura d’un relator en les negociacions. Això va causar la ira del PP i Ciutadans, que van començar a bastir un relat de cessions del PSOE a l’independentisme. La negativa de l’independentisme a aprovar el pressupost, quan començava el judici contra el procés, i la manifestació de l’extrema dreta a Madrid contra Sánchez pel relator van precipitar la convocatòria de les eleccions. El PSOE no és part de la solució: el PSOE és el problema Després del 28-A, JxCat s’ha mantingut sempre en la negativa d’investir Sánchez si el PSOE no reprenia la negociació amb la Generalitat i acceptava que es parlés del dret d’autodeterminació i del final de la repressió. Ara bé, el poc pes aritmètic que va donar-li el resultat electoral feien innecessaris els seus vots en una investidura. En canvi, ERC sí que tenia un pes decisiu si el PSOE pactava amb Unides Podem. Els republicans han insistit d’ençà de la campanya electoral que no posarien entrebancs a l’acord –que s’abstindrien, doncs– per evitar unes noves eleccions i el perill d’un pacte entre els tres partits de la dreta i l’extrema dreta, PP, Ciutadans i Vox. La insistència d’Albert Rivera d’aplicar novament l’article 155 a Catalunya, tot i la doctrina marcada pel Constitucional, també ha allunyat Ciutadans del PSOE. Rivera no ha perdonat a Sánchez que se’n sortís amb la moció de censura contra Rajoy ni que reprengués el diàleg amb la Generalitat. La qüestió catalana va portar al trencament entre Ciutadans i el PSOE, incapaços de pactar tot i sumar una majoria absoluta després del 28-A. Tanmateix, el PSOE tampoc no ha fet cap pas que satisfaci l’independentisme, més enllà de propostes estrambòtiques, com ara traslladar el senat espanyol a Barcelona o batejar unilateralment l’aeroport de Barcelona amb el nom de Josep Tarradellas, entre altres ocurrències, més enllà de l’eterna promesa de millorar el sistema de finançament i oferir un nou estatut. Una crisi del model d’estat El procés d’independència, amb el qüestionament explícit de la monarquia borbònica restaurada pel franquisme, també ha tingut conseqüències sobre el posicionament dels votants espanyols respecte de les preferències pel model d’estat. Si el 2010 gairebé la meitat de la població tenia com a model d’estat preferit l’actual marc autonòmic, a partir d’aquell moment el suport va baixar fins a situar-se per sota del 30%. Els últims lliuraments del CIS mostren una recuperació del model autonòmic, però no arriba a tenir el suport del 2010. En canvi, ha crescut el nombre de partidaris d’eliminar les autonomies. El 2010 era la quarta opció, i l’esclat del procés la tardor del 2012 va fer que augmentés fins al 25% i esdevingués la segona opció. L’estat centralitzat sense autonomies s’ha mantingut com a alternativa al model autonòmic ininterrompudament d’aleshores ençà. Preferència en l’organització territorial dels ciutadans de l’estat espanyol, segons el CIS. Això s’explica pel discurs de la dreta. El PP ha posat èmfasi en centralitzar l’educació, mentre que Ciutadans s’ha mostrat partidari de la recentralització de matèries com la sanitat, l’educació i la dependència i l’eliminació de la condició foral del País Basc i de Navarra. Per la seva banda, Vox ha emergit amb un discurs contra les autonomies i defensant-ne l’eliminació, tot i que és una mesura anticonstitucional i només podria fer-se modificant la constitució espanyola. En canvi, el model federal –que podria emmirallar-se en un estat amb més autonomia per a les comunitats– i el dret d’independència no han variat gaire aquesta dècada. El discurs federalista del PSOE no s’ha concretat en propostes ni fets i la manca d’iniciativa dels socialistes manté el debat territorial segrestat per la bel·ligerància de la dreta contra l’independentisme.

Summary: La gran crisi espanyola (3): l’agressió contra Catalunya trenca l’estabilitat a Madrid


Les perles d’avui Espectacular vídeo dels castellers de Vilafranca. Els Verds han muntat un vídeo an anglès per a explicar els castells i els seus valors arreu del món. S’hi poden veure algunes de les actuacions de la colla en ciutats com Barcelona, Nova York, Xangai, Bombai o Londres. Teamwork, balance, courage, composure, emotion and passion. We are #Castellers de #Vilafranca.#humantowers pic.twitter.com/851jYfooSR — CastellersVilafranca (@Verds) 5 de juliol de 2017 Sorpresa a les xarxes davant del canvi de discurs dels comuns, que es van manifestar a favor del referèndum convocat pel primer ministre grec Alexis Tsipras sobre les condicions del rescat europeu de Grècia, i la seva posició indecisa actual sobre el referèndum de l’1 d’octubre. Els vídeos en què la batllesa de Barcelona Ada Colau i el diputat europeu Ernest Urtasun creien que el referèndum grec sí que complia les garanties democràtiques necessàries per convocar-se, malgrat va tenir lloc una setmana després de ser convocat, s’han fet virals a les arxes. A continuació podeu veure els vídeos. Això deia @AdaColau sobre les garanties del referèndum convocat per Tsipras amb una setmana d’antelació. El referèndum de Catalunya ja tal. pic.twitter.com/c1lFMgOWtp — Federico (@AquestFrederic) 5 de juliol de 2017 El referèndum de Tsipras, per @ernesturtasun, sí tenia totes les garanties democràtiques, tot i estar convocat amb una setmana d’antelació. pic.twitter.com/viw4zvEbkT — Federico (@AquestFrederic) 5 de juliol de 2017 Les notícies del dia Crítica socialista contra l’immobilisme de Rajoy. El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i el nou líder del PSOE, Pedro Sánchez, s’han reunit per primera vegada d’ençà de les primàries socialistes. En la trobada, que ha durat dues hores i mitja, s’han tractat diversos aspectes de la política espanyola. Sobre el procés català, la portaveu socialista Margarita Robles ha assegurat que fan pinya amb Mariano Rajoy en la defensa de la legalitat i la constitució espanyola de cara al referèndum del primer d’octubre. Ho podeu veure ací. Fermesa amb la contractació de Mossos d’Esquadra. El conseller d’Interior, Jordi Jané, ha anunciat que dissabte el govern obrirà les inscripcions per poder optar a les 500 places que es crearan al cos dels Mossos d’Esquadra. Jané ja ha signat la convocatòria i ha afirmat que no vulnera ‘l’ordenament estatal’. L’anunci s’ha fet durant l’acte de cloenda de l’escola d’estiu de l’Institut de Seguretat Pública de Catalunya. Ho podeu veure ací. Divisó a Catalunya Sí que es Pot. El camí cap al referèndum sobre la independència ha acabat trencant el grup de Catalunya Sí que es Pot. No pas de manera formal, al parlament, però sí des del punt de vista de la unitat de discurs i de la confiança entre els diversos membres que integren la coalició. La posició de Joan Josep Nuet (EUiA) i dels diputats de Podem, començant pel seu secretari general de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, divergeix de la de Lluís Rabell i de Joan Coscubiela (ICV). I ara que s’apropa l’1 d’octubre i que es van sabent els detalls del referèndum, aquestes divergències es fan més visibles, amb topades i desautoritzacions entre uns i altres a Twitter. Ho podeu veure ací. Una gran estelada en la inauguració de les festes de Sant Fermí. Avui ha començat la festa de Sant Fermí de Pamplona, amb el tradicional i multitudinari ‘txupinazo’ a l’ajuntament. Enguany ha destacat a la presència al balcó del consistori de la ikurriña, després de la polèmica per les amenaces de la delegació del govern espanyol de recórrer als tribunals si s’acabava fent. A més, entre la multitud aplegada davant de l’ajuntament s’ha desplegat una gran estelada. Ho podeu veure ací. Les recomanacions Avui, a Vilaweb, us recomanem l’entrevista a Ramon Folch, un doctor en biologia que dedica bona part del seu temps lliure al procés constituent. Us aconsellem l’article en profunditat ‘Poesia per bandera’ en què Montserrat Serra ens explica en detall el Festival Poesia i +. El festival comença avui a Caldes d’Estrac i que s’estendrà per altres localitats del Maresme d’ara fins al 16 de juliol. També us suggerim l’article ‘Per què hi ha tanta escola concertada?’ en què Xavier Díez fa un recorregut per la història de l’escola concertada a casa nostra i ens dóna estatístiques sobre la penetració de l’escola pública, concertada i privada al nostre país i a la Unió Europea.

Summary: Les perles: El vídeo de quan Colau no demanava garanties al referèndum de Tsipras i el vídeo on els castellers de Vilafranca mostren els castells al món


Explica Laura Huerga, editora de Raig Verd: ‘Magdalena Tulli és una de les escriptores poloneses més importants de l’actualitat. La seva obra, crítica i incisiva, reflexiona sobre diferents aspectes de l’ésser humà i ha rebut nombrosos premis i reconeixements a tot el món. ‘El defecte’ és la primera obra que es publica en català d’aquesta autora. El llibre tracta d’un tema tristament contemporani i de gran actualitat, perquè és una reflexió sobre els refugiats i sobre la por.’ I continua l’editora: ‘Tulli ens presenta un teatre de titelles en una plaça, els seus ciutadans i unes persones que arriben en tren expulsats de les seves llars. La corrupció i la manipulació del poder fàctic faran que vegin als refugiats només com un problema que s’ha de resoldre. La por, la nostra por, la dels ciutadans d’una ciutat qualsevol davant l’arribada d’uns refugiats desproveïts de totes les seves possessions i de la seva llar. La nostra por, ridícula i insignificant, davant la seva, la por a no sobreviure, la por pel seu futur.’ Aquest llibre és la primera proposta del Club de Lectura de Llegir en català. Llegiu-ne un fragment. Portada de la novel·la ‘El defecte’ de Magdalena Tulli (Raig Verd).

Summary: Avançament editorial: ‘El defecte’ de Magdalena Tulli (Raig Verd)


El senador de Compromís Carles Mulet va protagonitzar ahir a la cambra espanyola una intervenció molt comentada, sobretot per la seva peculiaritat. I és que durant un minut va pronunciar de forma repetida la paraula Catalunya per a denunciar l’ús que fa ‘la dreta i extrema dreta’ de la qüestió catalana per a tapar altres problemes: ‘Es dediquen a fer més gran el problema per a fer cortines de fum i treure un rèdit partidista’.

Summary: ‘Catalunya, Catalunya, Catalunya…’: Així denuncia Mulet l’ús de la política catalana com a ‘cortina de fum’


“Trastorn d’origen neurobiològic que s’inicia a l’edat infantil i es caracteritza per un nivell d’impulsivitat, activitat i atenció no adequats a l’edat de desenvolupament”. Aquesta és la definició que dóna la Generalitat de Catalunya per catalogar el trastorn per dèficit d’atenció amb o sense hiperactivitat (TDAH). Aquest trastorn té un alt component hereditari i, a més, en el 70% dels casos s’associa a altres trastorns com l’ansietat o la depressió. Tot i que aquest tipus de trastorn i els seus símptomes es començaren a investigar al voltant del segle XVIII per metges com Alexander Crichton, no va ser fins l’any 1968 que va aparèixer per primer cop al Manual de Diagnòstic i Estadístic dels Trastorns Mentals de l’American Psychiatric Association. L’evolució en investigació i diagnòstic des d’aleshores ha provocat que el TDAH s’admeti actualment com la patologia neurocomportamental infantil i juvenil més freqüent. Un dels factors a tenir en compte per saber si un infant pateix TDAH, és que els símptomes es desenvolupin a tots els àmbits de la seva vida, no només en un. Per això, aquest trastorn afecta la vida social del jove en tots els seus aspectes. De fet, la mateixa Generalitat especifica en l’informe El TDAH: detecció i actuació en l’àmbit educatiu que “Té efectes en la vida diària dels nens fent difícils les rutines i les activitats: problemes per organitzar-se, atendre, planificar, autogovernar-se i pensar abans d’actuar”. Els experts expliquen que s’ha de distingir entre un nen “només mogut” i un que pateix TDAH. La diferència principal recau en el nivell dels comportaments no adequats que demostra l’infant, tal com explica Sonia Sánchez, monitora d’esplai i estudiant de Psicologia: “La diferència està en que un nen mogut voldrà jugar i córrer, i s’enfadarà si li demanes que pari; però un nen amb TDAH no podrà parar quan li demanis, i sentirà frustració per no poder controlar-se a ell mateix”. Un bon diagnòstic pot, a més de permetre adoptar les mesures necessàries a nivell educatiu, millorar la inclusió social de l’infant. Segons Montserrat Pàmias -presidenta de la Societat Catalana de Psiquiatria Infanto-Juvenil- “el TDAH pot crear dificultats a nivell social”, ja que l’infant no sap per què és així però rep comentaris negatius al seu entorn. Com explica la psiquiatra, existeixen dos sistemes de diagnòstic en salut mental, que recullen símptomes semblants: el DSM (l’americà) i el CIE (l’europeu). Cliqueu en les icones per trobar els criteris i més informació. El que fan aquests manuals és precisar els símptomes a tenir en compte per realitzar un diagnòstic correcte del trastorn. Però no només cal detectar aquests, sinó que aquests han de ser “molt repetitius i intensos”, fins a dificultar el desenvolupament normal de l’infant. Tal com expliquen García Peñas i Domínguez Carral al seu estudi ¿Existe un sobrediagnóstico del trastorno de déficit de atención e hiperactividad?, “un dels problemes metodològics és que els criteris d’aquest manual concedeixen el mateix pes a cada símptoma malgrat que no tots els ítems d’inatenció i hiperactivitat-impulsivitat són iguals respecte la seva capacitat per predir un TDAH”. Davant aquestes limitacions han sorgit guies clíniques com la NICE de TDAH del National Institute for Health and Excellence (NHS), que recomana completar el diagnòstic dels manuals amb l’observació clínica i l’expedient i context del pacient. La qüestió del sobrediagnòstic Si bé és cert que la idea d’un sobrediagnòstic també té detractors, el que està clar és que les persones diagnosticades de TDAH han augmentat molt durant els últims anys, sobretot a nivell infantil. La majoria dels estudis indiquen que, actualment, entre un 5 i un 7% dels nens i adolescents d’Espanya pateixen aquest símptoma. Segons l’Agència de Qualitat i Avaluacions Sanitàries (AQuAS) de la Generalitat de Catalunya, els casos de TDAH tractats als centres de salut mental catalans l’any 2015 van superar els de 2008 en un 140%, amb uns 17.322 menors atesos -comptant només la sanitat pública-. En alguns casos, el tractament combina la teràpia psicològica amb el subministrament de fàrmacs: un 63% d’aquests pacients prenien medicació al respecte. El consum de fàrmacs per tractar el TDAH també va patir un augment exponencial d’un 121%: l’any 2016 aquest consum va arribar a 23.689 persones, moltes de les quals no tenien TDAH. Aquest factor equival a un augment d’un 81,3% en els nens i d’un 145,5 en les nenes. Segons experts de la UOC això es deu a diversos factors: hi ha més consciència i eines, però alhora trobem un sobrediagnòstic del trastorn. Aquest sobrediagnòstic, tal com expliquen García Peñas i Domínguez Carral al seu informe, és el fet de “diagnosticar una malaltia que mai causarà símptomes potencialment greus o la mort en el pacient”, però que suposa “un problema important ja que converteix les persones en ‘malalts’ sense ser-ho i condueix a tractament farmacològics innecessaris”. Fins i tot l’Organització de les Nacions Unides (ONU) i l’Organització Mundial de la Salut (OMS) han cridat l’atenció respecte la detecció d’un increment “poc justificat per criteris clínics” del diagnòstic del TDAH i dels trastorns. I és que Espanya no és l’únic territori on les xifres han mostrat aquest augment; es poden veure casos similars als Estats Units o el Canadà. El metge i educador Arnau Gisbert explica que aquest augment es dóna per diferents motius: a nivell mèdic, “hi ha una major coneixença del trastorn”, i a nivell social “disposar d’un diagnòstic o etiqueta tranquil·litza els individus i a les famílies perquè les fa ‘entendre’ el que pateixen”. Però la psiquiatra Monsterrat Pàmias afirma que, tot i que sí que hi ha hagut un increment del diagnòstic, això no significa que hi hagi un sobrediagnòstic. Explica que són “els mitjans de comunicació els que li han donat el boom al concepte del sobrediagnòstic, però que aquest no existeix” i que “aquesta demagògia només perjudica els pacients de TDAH”. I és que segons Pàmias, el que han de fer els mitjans és canviar el discurs per ajudar a reduir l’estigma que gira al voltant del TDAH. L’estigma, tal com explica, apareix si no se’ls diagnostica ni se’ls tracta, perquè això fa que no s’entenguin els seus comportaments. I si s’inculca la idea del sobrediagnòstic, l’estigma i el rebuig torna a aparèixer. Arnau Gisbert, però, no creu que l’estigma sigui exclusiu del TDAH, sinó que “qualsevol trastorn de la conducta implica un estigma social difícil d’esborrar”. El doctor creu, igual que Pàmias, que el seguiment psiquiàtric i tractament farmacològic poden ajudar a reduir els símptomes i, per tant, l’estigma. El TDAH en l’àmbit educatiu Els educadors cada cop ho tenen més present, sent l’educatiu un dels àmbits on més destaca aquest estigma. Sonia Sánchez afirma, de fet, que “s’està creant un estigma a nivell psicològic igual que ja havia passat amb la bipolaritat o la depressió”. Segons Émilie Chopinet, professora del Liceu Francès formada en Trastorns Específics del Llenguatge i l’Aprenentatge, “s’ha de canviar l’estigma i acceptar les necessitats dels nens” i això “només es pot aconseguir entenent bé els mecanismes del trastorns”. I per això existeixen mesures que es poden dur a terme a nivell escolar o d’educació en el temps d’oci per millorar la situació i reduir aquest estigma. Segons Montserrat Pàmias, “un cop tenim el diagnòstic, el Departament d’Educació de Catalunya té un protocol d’actuació per facilitar la situació i l’aprenentatge dels nens amb TDAH”. No obstant, com explica Arnau Gisbert, “no hi ha una única solució perquè cada infant té les seves necessitats i cada centre disposa de recursos diferents”, així que és important individualitzar aquest tractament “fent un bon perfil del nen i adaptar el màxim possible les activitats d’ensenyament-aprenentatge”. Les educadores Sònia Sánchez i l’Émilie Chopinet, com a monitora i professora respectivament, ens parlen de la seva experiència amb el TDAH i de possibles mesures a curt i llarg termini: Tant el sobrediagnòstic com l’infradiagnòstic generen conseqüències negatives en els pacients. Tal com explica Sonia Sánchez, el primer pot generar conseqüències com “una predisposició a desenvolupar símptomes del trastorn” i “la creació d’una etiqueta innecessària que pot influir en el nen de dues maneres diferents: una via de frustració o una excusa per justificar els seus actes”. Per altra banda, Montserrat Pàmias explica que un infradiagnòstic genera un estigma entorn als trastorns d’atenció, perquè el nen no diagnosticat és reduït a ser “el que sempre suspèn”.

Summary: El sobrediagnòstic del TDAH: mite o realitat?


Els ex-diputats de la CUP Eulàlia Reguant i Antonio Baños han estat citats a declarar al jutjat d’Instrucció 10 de Madrid el 25 de febrer. Són encausats per delictes de desobediència per haver-se negat a respondre a l’acusació popular de Vox durant el judici contra el dret d’autodeterminació al Tribunal Suprem. Reguant i Baños hi havien estat citats com a testimonis. En el moment de respondre a les preguntes de l’advocat de Vox, acusació popular de la causa, tots dos ex-diputats s’hi van negar i van al·legar objecció de consciència perquè consideraven Vox una formació obertament ‘masclista i xenòfoba’ i que no es podia ‘normalitzar la presència de l’extrema dreta en un judici discutible i de caràcter polític’. Arran de la negativa de testificar, Manuel Marchena, president del tribunal, els va imposar una multa de 2.500€ a cadascú, la qual va ser sufragada amb les aportacions ciutadanes a la Caixa de Solidaritat. Vegeu les seves declaracions al Suprem:

Summary: Eulàlia Reguant i Antonio Baños, citats a declarar per haver-se negat a respondre a les preguntes de Vox


BRUSSEL·LES, 14 (EUROPA PRESS) La Comissió Europea ha anunciat aquest dijous l’obertura d’un tercer expedient contra Google per abús de posició dominant, en aquest cas per imposar restriccions a terceres pàgines web a l’hora de cedir el seu espai a anuncis contextualitzats de competidors del gegant informàtic. “Tenir una posició dominant no és un problema per a les normes europees, es pot ser gran. Però és il·legal abusar d’aquesta posició poderosa per restringir la competència, sigui al mercat que controla o en un altre”, ha resumit la comissaria de Competència, Margrethe Vestager, en una roda de premsa en la qual ha anunciat la decisió. A més de l’enviament del plec d’acusacions amb aquest tercer cas, Brussel·les ha enviat a l’empresa sengles plecs que “reforcen” els casos ja oberts, després de recollir “noves proves” que acrediten que Google va afavorir la seva posició sobre la de competidors. Un dels expedients va ser obert l’abril de l’any passat i acusa Google d’afavorir de manera sistemàtica el seu servei de comparació de preus (Google Shoppin), davant dels seus rivals en els resultats del seu cercador. Amb això podria estar desviant artificialment trànsit des de serveis de comparació de preus rivals i obstaculitzant la seva capacitat de competir al mercat, segons l’anàlisi de la Comissió

Summary: Brussel·les obre un tercer expedient contra Google per abús de posició dominant


La falla Regne de València-Duc de Calàbria, una de les tres de la secció d’Especial que s’havia de cremar de manera controlada amb el monument de la plaça de l’Ajuntament per la impossibilitat de desmuntar-la ha estat cremada sense permís aquesta matinada. Així ho han confirmat a EFE fonts de Bombers de València, que a les 6.24 ha acabat l’extinció de les restes del monument, que havia estat dissenyat per Carlos Sanz i construïda per l’artista Sergio Musoles. Com les Falles es van haver d’ajornar per la crisi del coronavirus, s’havia acordat de cremar-la sense públic ni previ avís amb les altres falles de la secció Especial, Cuba-Literat Azorín i Na Jordana, perquè no es podia desmuntar per la seva complexitat. Vegeu ací algunes fotografies de la falla cremada: Fotografia: EFE/ Ana EscobarFotografia: EFE/ Ana EscobarFotografia: EFE/ Ana Escobar El president de la Federació de Falles d’Especial, Rafa Mengó, ha explicat a EFE que ‘no ha estat una crema controlada sinó obra d’algun disbauxat’ i ha dit què el ninot principal, la figura de Lucrecia de Borja amb un dimoni en la part alta, ha aparegut totalment ‘calcinat’. ‘Algú del veïnat s’ha adonat i ha avisat als bombers que hi havia un arbre cremant. Està calcinada per complet i amb perill perquè també estaven cremades algunes tanques i això no estava programat’, ha conclòs.

Summary: Cremen sense permís la falla d’Especial Regne de València


La direcció de Més ha decidit que Fina Santiago i Miquel Ensenyat no siguin consellera d’Afers Socials i senador autonòmic, respectivament. El canvi afectarà també el conseller de Medi Ambient en funcions, Vicenç Vidal, que tampoc no tornarà a exercir el càrrec, segons una proposta de l’executiva de Més que es va prendre ahir. Més entén que hi ha arguments diversos que aconsellen aquest canvi. Per exemple, que els qui han negociat el pacte no han d’ocupar després els càrrecs negociats per a no donar la imatge que en la negociació han treballat en benefici propi. Fina Santiago, diputada de Més per Mallorca i consellera de Serveis Socials en funcions, s’ha mostrat perplexa per la decisió. Ha dit que el fet que qui hagi negociat el nou pacte progressista no pugui adoptar càrrecs en el govern ha estat una decisió presa pels dos coordinadors del partit (Bel Busquets i Guillem Balboa). I ha afegit que, tot i semblar-li un criteri encertat des d’un punt de vista ètic, abans cal avisar les persones a qui s’ha demanat de negociar. També ha destacat que és una decisió que encara no s’ha pres, perquè hi ha una part de l’executiva que no hi està d’acord. Bel Busquets ha negat que la decisió respongui a cap càstig per la manera com s’han fet les negociacions i ha elogiat la tasca dels consellers i del senador que no continuaran. També ha recordat que tenen el càrrec pel qual es van presentar a les eleccions: Ensenyat és portaveu al parlament; Santiago, portaveu adjunta; i Vidal, conseller al Consell de Mallorca.

Summary: Tensió a Més per Mallorca per la renovació dels membres del govern


El cap del Servei de Malalties Infeccioses de l’Hospital Germans Trias i Pujol i director de l’Institut IrsiCaixa, Bonaventura Clotet, ha explicat avui que ja tenien el coronavirus 2019 aïllat al laboratori per poder-hi fer proves i desenvolupar un vaccí que no solament sigui efectiu contra aquest virus sinó que també pugui prevenir les infeccions de nous coronavirus i d’un nou brot de l’actual. Ho ha explicat en una entrevista a RAC-1, on ha dit que les investigacions dels vaccins que es fan tant als Estats Units com a la Xina podrien donar resultats aquest estiu, entre el juliol i el setembre, en el millor dels casos. D’una altra banda, també s’ha mostrat optimista sobre l’efecte que pot tenir l’assaig clínic que encapçala el metge Oriol Mitjà per a prevenir i limitar la capacitat d’infecció del virus amb l’ús de la hidroxicloroquina. Sobre les investigacions del vaccí que hi ha ara a escala internacional, Clotet ha explicat la complexitat a què s’enfronten els investigadors i les possibilitats d’èxit que tenen: ‘Els vaccins s’han començat a assajar a la Xina i als EUA. Desenvolupen una vacuna que conté la proteïna S, que és la característica de l’embolcall d’aquest virus. És una proteïna molt peculiar, que s’estructura d’una manera peculiar, i hem de saber bé quina és la regió que hem d’atacar d’aquesta proteïna amb el vaccí. El vaccí, a qui se li administra, fa que hom produeixi unes proteïnes que són anticossos, però hem de saber els punts concrets on han d’anar adreçats, perquè, segons com, de vegades es generen anticossos facilitadors que acceleren el desenvolupament de la malaltia. És molt complex, i cal generar molt coneixement per saber si seran els vaccins òptims que podran protegir. Probablement sí que ho seran, i sortiran les primeres vacunes que estaran disponibles per al nou brot que tindrem d’aquí a un any, més o menys. En un escenari molt i molt favorable potser les tindríem al juliol, agost o setembre.’ La investigació que ell dirigeix pretén d’anar un pas més enllà i desenvolupar un vaccí ‘pancoronavirus’ havent aïllat el virus al laboratori i en una investigació en col·laboració amb l’equip del CRESA i el Centre de Supercomputació de Catalunya i la participació de Grífols. ‘Perseguim el disseny d’una vacuna que pugui servir per a blocar possibles nous coronavirus que utilitzessin el mateix mecanisme d’entrada de les cèl·lules a nivell pulmonar. El 2002 vam tenir el SARS, i ara aquest coronavirus és el SARS-2; entren per la mateixa porta a les cèl·lules pulmonars. Pot ser que encara quedi una altra possibilitat de virus que emergeixi per a entrar per la mateixa porta. Per això nosaltres volem desenvolupar una vacuna pancoronavirus, que s’anticipi a possibles nous coronavirus o a un nou brot d’aquest SARS-2.’ A més, Clotet també confia a disposar de bons resultats de l’assaig clínic d’un fàrmac que aturi la capacitat de contagi del coronavirus. ‘Pensem que hauríem de tenir resultats aviat, no trigarem gaire, quatre o sis setmanes, a conèixer resultats de l’estudi que l’Oriol Mitjà fa –i que altres centres al món també fan– de l’anomenada teràpia pre-exposició. Pensem que l’ús de la hidroxicloroquina pot servir per a prevenir la infecció. Això seria molt important per al personal sanitari, que està altament exposat per més que prenguin mesures i protecció. Això encara ha de concloure, però tenim prou indicis per a pensar que serà així. Hi ha una alta sospita que això pot evitar la infecció en persones exposades al virus. Una altra cosa és si és útil per al tractament, i si fos així ho seria en etapes molt inicials de la infecció. Aquest fàrmac s’emmagatzema molt als pulmons, en concentracions molt altes, i això va molt bé perquè és on va a parar el virus i és així que es pot prevenir que es desenvolupi la infecció’, ha explicat. Ahir mateix Oriol Mitjà feia una crida a voluntaris per a aquest primer assaig clínic contra el coronavirus. Podeu escoltar ací l’entrevista sencera a RAC-1:

Summary: Bonaventura Clotet investiga un vaccí pancoronavirus que previngui el següent brot


Ingredients: (per a 4 persones) 400 g d’arròs 1 ceba tendre ben picadeta 3 tomàquets petits ratllats uns quants alls tendres un pebrot petit vermell mig carabassó 100 g pèsols desgranats dues carxofes dues pastanagues uns quants branquillons de coliflor 200 g de mongeta tendra fineta oli, sal, una mica de pebre vermell i negre unes branquetes de julivert un litre i 1/4 de fumet de verdures o aigua Elaboració: Posem un pot amb aigua i sal i fem bullir cinc o sis minuts les pastanagues i la mongeta tendra, tallades ben petites. Aquesta aigua ens pot servir per després tirar a l’arròs. En una paella per fer l’arròs, hi posem quatre cullerades soperes d’oli i hi sofregim la ceba, els alls tendres i el pebrot vermell. Tot tallat ben petit. Després, afegim el carabassó tallat ben petitet. Després, posem les carxofes petitetes i els brots de coliflor. Un cop sofregit tot hi posem els tomàquets en cru i ratllats, amb una mica de sucre per treure l’acidesa. Hi posem l’arròs, que sofregirem una miqueta. Hi tirem la mongeta tendra, els pèsols i la pastanaga. A continuació, hi tirem l’aigua, la sal i tots dos pebres. Fem bullir l’arròs 16 minuts, hi posem una mica de julivert picat, tanquem el foc i el tapem amb una tapadora. Ou escalfat: L’arròs es pot acompanyar d’un ou escalfat: s’agafa aigua amb un cassó petitet i s’hi posa sal i dues cullerades soperes de vinagre. Els ous han de ser ben frescs. Posem cada ou dins d’un paper film untat amb oli, com si fos un farcellet i lligat. I el fem bullir dos minuts dins l’aigua. *** Cristina Armengol és bibliògrafa, fundadora de l’empresa Olim Liber, consultoria bibliogràfica i llibreria online, especialitzada en llibre antic. Ofereix un servei integral, una mirada professional que abasta un ampli ventall d’àmbits vinculats a la bibliografia i la documentació, des de la catalogació fins a la transcripció paleogràfica i la traducció de documents, passant per la recerca, l’acompanyament a fires o l’atenció al públic, la taxació, l’assessorament en la formació de col·leccions i la venda de llibres antics, mapes i documents des d’època medieval fins al segle XVIII. En definitiva, una aproximació multidisciplinària, precisa i de qualitat. A VilaWeb Gastronomia ens proposa una vegada cada mes una aproximació a llibres antics vinculats al món de la gastronomia. *** Darrers articles de la Llibreteca: La cuina del dejuni i l’abstinència A ponent, l’aigua freda i el vi calent Som el que mengem, ja ho deien al segle XIX Jeroni Cortès, un valencià enamorat del romaní Els cromos de la xocolata, un petit tresor a cada rajola El plaer dels gelats i els primers llibres que en van parlar Els torrons de fa cinc-cents anys

Summary: Arròs amb verdures de primavera


La Brigada Mòbil dels Mossos d’Esquadra ha impedit el tall de trànsit que el CDR efectua des de fa més d’un mes a l’avinguda Meridiana de Barcelona, en protesta contra la sentència del Tribunal Suprem. Tan bon punt els manifestants han ocupat la calçada els agents han intervingut, els han fet fora i els han encapsulat. Seguidament el tall s’ha traslladat en altres punts de la Meridiana, però finalment ha estat dissolt. Un cop desallotjats, els manifestants han seguit manifestant-se pel carrer de Fabra i Puig.

Summary: Els Mossos actuen contra el tall diari a l’avinguda Meridiana


Jordi Sànchez ha tancat una llista per a la direcció de la Crida Nacional per la República que marca distàncies amb el PDECat i incorpora els pesos pesants de JxCat, independents i el batlle de Montblanc, Pep Andreu, d’ERC. Com a futur president de la Crida, Sànchez forma un tàndem electoral amb Toni Morral a la secretaria general, i ha confegit una direcció de dinou membres amb el propòsit de representar els diversos sectors que conviuen dins l’organització, que es constitueix dissabte. Hi ha la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, que alhora apunta com a número dos la llista de Joaquim Forn per Barcelona a les municipals. També la diputada de JxCat Gemma Geis, que ha tingut un paper molt actiu en el procés fundacional i en la definició de les bases organitzatives de la Crida, i Ferran Mascarell, una altra de les veus visibles del procés de constitució. Els membres del PDECat són pocs i significativament triats: Albert Batet, portaveu de JxCat al parlament i dirigent molt pròxim a Carles Puigdemont; Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat i home fort de Josep Rull; i Miquel Àngel Escobar, ex-delegat de la Generalitat a Barcelona i dirigent molt afí a Jordi Turull. També hi ha Montserrat Morante, l’únic membre de l’actual direcció executiva del PDECat. En espera que el PDECat decideixi el seu encaix amb el moviment de Carles Puigdemont i Sànchez, el president del partit, David Bonvehí, va advertir que si cap membre del PDECat formava part del govern de la Crida seria ‘a títol individual’. En aquesta candidatura, hi ha també la consellera de Cultura, Laura Borràs, del seu nucli més pròxim al president de la Generalitat, Quim Torra. A més de Morral, que és un dirigent de la màxima confiança de Sànchez, l’ex-president de l’ANC també hi ha inclòs Assumpció Castellví, que va ser al secretariat de l’entitat sobiranista. També van formar part de l’ANC i ara integren la candidatura Jordi Pairó, Marcel Padrós i Irene Negre, alhora ex-militant d’ERC. Completen la llista l’ex-diputada d’ERC Àngels Cabasés, l’ex-consellera socialista Marina Geli, l’experta en relacions internacionals Maria do Carmo Marques-Pinto i l’enginyer Josep Ferrer, a més d’un seguit d’independents, com ara l’advocat Joaquim Jubert i la periodista Pilar Calvo. Una segona llista Al congrés de dissabte, però, els fundadors hauran de votar dues llistes. Tal com ha avançat VilaWeb, se n’ha presentada una altra formada pel jurista Héctor López Bofill, candidat de Junts per Altafulla a les municipals; l’historiador Xavier Díez; la directora general de Protecció Civil de la Generalitat, Isabel Ferrer; l’escriptor Oriol Izquierdo; l’històric dirigent ecologista Santi Vilanova; el politòleg Joan Ramon Colomines i Companys; Rosario Palomino, membre l’Associació Catalans d’Arreu; i el periodista Gerard Sesé, ex-militant d’ERC, entre més. Tot i que inicialment no volien disputar la presidència ni la secretaria general a Sànchez i Morral, finalment han presentat dos candidats als màxims càrrecs de l’organització perquè ho requeria el reglament del congrés. D’aquesta manera, l’advocat i economista Jordi Ferrés opta a la presidència i, l’escriptor Oriol Izquierdo, a la secretaria general. Els fundadors de la Crida votaran en dues urnes: d’una banda, el president i el secretari general, que es trien en bloc; i, d’una altra, els dinou membres de la direcció. En aquest últim cas, guanyaran els dinou més votats, encara que provinguin de candidatures diferents.

Summary: Sànchez presenta una candidatura per a dirigir la Crida amb Morral, Artadi i Pep Andreu


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha instat a ser ‘durs i decisius’ per fer front al desafiament que representa el règim de Corea del Nord, ‘després d’anys de fracassos’ en els quals, en opinió del mandatari nord-americà, no s’haurien adoptat suficients mesures. ‘Els països s’estan unint per fer front, per fi, al perill que representa Corea del Nord. Hem de ser durs i decisius’, ha reclamat Trump en el seu compte oficial de Twitter. After many years of failure,countries are coming together to finally address the dangers posed by North Korea. We must be tough & decisive! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) 8 d’agost de 2017 El Consell de Seguretat de l’ONU va adoptar el dissabte per unanimitat noves sancions contra el règim de Kim Jong-un, en resposta als dos assajos amb míssils balístics intercontinentals duts a terme en l’últim mes. Els Estats Units va ser el principal promotor d’aquests càstigs, amb els quals també van estar d’acord Rússia i la Xina.

Summary: Trump crida a ser ‘durs i decisius’ contra Corea del Nord ‘després d’anys de fracassos’


La fiscal general de l’estat espanyol, María José Segarra, ha ordenat a la Fiscalia General de Catalunya que presenti una querella per desobediència contra el president de la Generalitat, Quim Torra, per no haver atès els requeriments per a retirar les pancartes i llaços a favor dels presos polítics. El ministeri públic actua a instàncies de la Junta Electoral espanyola, que ahir també va acordar obrir un expedient sancionador contra el president. D’aquesta manera, la fiscalia emprèn el camí penal, tot i que el Torra ha ordenat avui la retirada de totes pancartes i símbols a favors dels presos polítics i exiliats. En cas de ser tramitada, la querella pot comportar que el president sigui inhabilitat políticament durant dos anys.

Summary: La fiscalia es querella contra Torra per desobediència


‘Nosaltres proposem, per exemple, una presidència neutra, de consens, una persona no política. Es pot fer també una presidència rotatòria, es pot fer de manera compartida.’ Així resumeix el cap de llista de la CUP, Antonio Baños, algunes de les idees que ha formulat la CUP per desencallar la discussió sobre si Mas ha de ser investit president de la Generalitat o no. Per ell, el nou temps del camí cap a la independència és massa complex per a reduir el debat a aquest aspecte, i per això s’estima més que la negociació amb Junts pel Sí i les altres entitats i formacions se centri en com començar a desobeir les lleis estatals i les decisions del Constitucional i com blindar les institucions catalanes dels atacs de l’estat espanyol. I hi insisteix: ‘Si hem arribat fins aquí, això no pot anar malament.’ —Dieu que ‘això acabarà bé’. Com podeu convèncer la gent que és veritat? —Tenim una majoria independentista d’escons, amb un 48% de vots i un 11% més de gent que vol trencar l’status quo. I amb tot això l’endemà estem amoïnats. La Catalunya tribunera en estat pur. Fa anys que vam començar això a Arenys de Munt; no hi havia res, una acta de la fiscalia, uns de la Falange… I ara som un 48% d’independentistes al país. Comptats. Aquests anys ens fan veure que això és un procés històric, i això no es pot avortar ni aturar per misèries. És un procés més gran que Artur Mas, que jo i que els partits que hi participen; que interpel·la sobre moltes més coses que la independència: parlem de sobirania, de drets socials, de com articular estats i societats. Aquests processos comencen d’una manera però no s’acabaran pas per una bajanada. Això anirà bé. Això no pot anar malament. —La perspectiva dóna optimisme. Però ara cal pensar com fer-ho. Què cal fer primer? —Hem de començar a parlar amb tothom, no tan sols amb Junts pel Sí i no tan sols sobre la investidura de Mas. Vull dir amb sindicats, moviments socials, entitats, partits… Som en una segona fase. Aquests primers cinc anys han estat els de la recerca del mandat democràtic. I finalment ja el tenim. Ara hem de fer política, hem de construir la república. Hem de parlar de com construïm les estructures d’estat, com ens relacionem entre nosaltres, quin ritme hi donem, quina força pot tenir la desobediència de les lleis, tant les espanyoles com les de la troica i les de l’austeritat. —Insistiu també en el pla de xoc… —Sí, perquè podem començar un procés polític amb quatre-cents mil ciutadans que en quedin fora? No fora del procés polític, sinó fora de la societat, per una situació de pobresa extrema. Abans que el calendari ens obligui a constituir un parlament i a votar un govern volem aprofitar aquest temps per fer una reflexió més àmplia i més sòlida. No es tracta sols d’una suma aritmètica d’escons, sinó que, com que ja tenim el mandat democràtic, això no té aturador i hem de començar a construir un nou país. —Com s’exercirà la desobediència? —S’ha de declarar al parlament que això no té aturador, i alhora s’hauran de desobeir coses que ens lliguen a l’estat espanyol, com les sentències del Tribunal Constitucional, les decisions que aturen cautelarment qualsevol decisió del parlament català. Si el parlament català és sobirà no pot admetre ingerències d’un tribunal que no té res a veure amb la nostra sobirania. I posem l’exemple de la llei Wert o el decret de pobresa energètica suspès. —No entraríeu en cap cas en un govern de concentració? —No volem entrar en un govern perquè la nostra cultura política no és la de la política institucional, i menys la governamental. Som municipalistes i, tot i participar en el parlament, aquesta política no és la nostra i no ens hi trobem còmodes. Tampoc no volem que el nostre missatge i la nostra participació del procés quedi lligada a un repartiment de conselleries. No volem entrar en aquest joc. No volem res per a nosaltres, cap quota de poder. Desitgem, en canvi, donar suport a un govern que faci un pla de xoc ciutadà, una desobediència institucional i la construcció d’estructures d’estat republicanes. I, perquè quedi clar que el nostre missatge és net, diem des del principi que no entrem en el joc del repartiment de poder. —Encara que sigui ara, en un moment excepcional? —Donar suport al govern des de fora és tan vàlid com fer-ho des de dins. Això ja ho vam fer durant la legislatura passada, quan hi va haver lleis com les de consultes populars o la contrària a l’homofòbia, que els hem donat suport. Però per entrar dins del govern hi hauria d’haver una situació tan absolutament excepcional i insòlita que ara mateix no em ve al cap. —Quines són les condicions irrenunciables que posareu al nou govern? —Primer, que el govern que es constitueixi no tingui ni un corrupte i que no hagi participat en les polítiques de retallades d’aquests anys. Si hem de començar un estat català, que construeixi aquestes estructures d’estat, no podem aplicar la política anterior, que era mesella amb Madrid i amb els ‘lobbies’. I després volem aplicar el pla de xoc, que és la primera pauta que donem. —Un pla de xoc per a fer què? —Per a aturar els desnonaments i aturar els processos de privatització i d’externalització de serveis bàsics d’educació i sanitat. I si és possible començar-los a revertir. I corrupció zero. Ja sé que d’avui per demà no es pot fer, però sí que demanarem que hi hagi un treball molt ferm per aixecar totes les catifes abans de començar. Comença una nova etapa, la de construcció de l’estat republicà, i si ho fem amb tot el clientelisme i la corrupció anterior no té cap sentit. I el pla de xoc inclou mesures de rescat ciutadà perquè els tres àpats al dia tothom els tingui garantits… És una exigència de sentit comú. —Quim Arrufat parlava ahir d’una situació extrema en què s’obligués a decidir la CUP entre fer president Mas o que el procés descarrilés. Què en penseu, de les declaracions que va fer? —Nosaltres som aquí per ser el tensor, la molla, perquè això vagi més ràpid i no descarrili. Som l’esquerra independentista i durant dècades hem lluitat per arribar fins en aquest moment. I és evident que quan hi ha un 48% dels catalans independentistes i tenim una majoria de govern i de parlament independentista no ho esguerrarem tot i ho aturarem. No ho farem mai. Per això et deia que això ha de sortir bé. Sortirà bé perquè hi deixarem la pell, perquè farem tant com calgui perquè surti bé, perquè la construcció de l’estat republicà avanci, de manera inclusiva, oberta, i no tancada en un sol nom ni un sol partit. —Entenc, pel que dieu, que evitaríeu de totes passades que hi hagués unes eleccions avançades el mes de març. —L’única persona que ha parlat d’eleccions avançades és Inés Arrimadas. —Però si no hi hagués un acord amb la qüestió del president hi acabaria havent eleccions. —Però precisament qui ha dit que inevitablement haurem de fer noves eleccions? Ciutadans. I si aquesta opció és bona per a Ciutadans és dolentíssima per a nosaltres. Per a nosaltres queda moltíssim temps per a negociar moltes coses, no tan sols el nom del president del govern: el pla de xoc, les accions de desobediència, l’autodefensa d’aquest govern i les institucions catalanes dels atacs de l’estat espanyol… L’encausament de Mas és el principi d’un seguit d’atacs fortíssims que rebran totes les institucions catalanes. L’única persona que troba engrescador l’escenari de les eleccions avançades és Inés Arrimadas. I per la mateixa raó que ho troben bé ells, nosaltres ho trobem perillosíssim. —Com es concretaria la proposta de presidència coral que va fer Anna Gabriel? —En el temps que hi ha per a la negociació escoltareu propostes nostres, perquè tenim un esperit propositiu. I propostes que segurament portaran a renúncies nostres. En una negociació, com en el cas del 9-N i en lleis que s’han aprovat, ho hem fet. Només ens sentireu fer propostes, i no queixes. Tant això que ha dit en Quim Arrufat com això que ha dit l’Anna Gabriel van en aquest sentit, de començar a negociar i de començar a bastir una cosa en principi contradictòria, d’oferir solucions. —No dieu no a Mas, sinó negociem quin paper ha de tenir? —T’avances una mica… —Però la proposta de presidència coral és això, no? Expliqueu-la una mica més. Anna Gabriel parla de tres o quatre persones, i reivindica el paper de les dones. Podrien ser, per exemple, Mas, Muriel Casals i un parell de persones més, de la CUP o independents? —Ara rebem una pressió molt gran. Ens diuen que no pot ser que el procés descarrili per la CUP. Jo dic: no pot ser que s’aturi el procés per una sola persona, encara que sigui un actiu. Per al milió i mig de persones que han votat Junts pel Sí Mas és un actiu, és el líder. Però per a nosaltres no. És respectable. Nosaltres no volem el cap de Mas en una safata, com vol la caverna madrilenya. No volem sacrificar cap actiu. I per a molta gent, Mas i Junqueras són actius. Per a molta gent la CUP és un actiu. I tot això ho hem de tenir en compte. Tothom és necessari, i ningú és imprescindible. Nosaltres proposem, per exemple, una presidència neutra, de consens, una persona no política. Es pot fer també una presidència rotatòria, es pot fer de manera compartida. Hi insisteixo, es pot fer això per fer sensació de força contra els atacs de l’estat espanyol, que encausa i inhabilita el president Mas; es pot fer una defensa col·lectiva. Volem obrir el joc i les possibilitats. La col·lisió entre la figura d’Artur Mas i la CUP, no l’admetem. Perquè no volem col·lidir amb Mas. No ens agrada com a president ni el votarem com a president, però no és una col·lisió entre Mas i la CUP. Hem de jugar tots, de manera oberta i a moltes bandes. —I la via Renzi de què parlava Vicent Partal? És a dir, que Mas tingui una presidència més simbòlica, amb unes competències específiques, però que hi hagi un conseller en cap o primer ministre que gestioni el govern del dia a dia? —D’acord, mirem-ho. Entre les moltíssimes propostes que sortiran, la podem mirar. I que la miri el senyor Mas si li interessa. Ja ho trobarem. D’aquestes coses, n’haurem de parlar, no ho nego. Però hi ha més coses de què parlar; de l’atac de l’estat espanyol i l’encausament de figures per haver posat urnes, de la desobediència, el reconeixement internacional… —Parlàveu de bastir una defensa institucional pels atacs que vindran de l’estat espanyol. Què voleu dir? —Un atac com l’encausament de Mas, Rigau i Ortega per haver posat urnes mereix un blindatge i una defensa de les institucions catalanes. Aquesta mena d’atacs arribaran. Ara són tres encausats, però començaran a encausar quadres mitjans de l’administració i aniran minant aspectes de l’administració catalana perquè vagi caient… Centrem-nos, doncs. Les institucions que tenim, que són hereves de la Generalitat autonòmica, ja són la llavor de les institucions republicanes catalanes. Això que tenim ara formalment és autonòmic, però hem de pensar que ja no ho és. Ho hem de protegir perquè aquestes institucions agafin el tremp per a bastir la república. —Per això convé que us poseu d’acord tots. I apel·leu també a la gent de Catalunya Sí que es Pot. —Sí, a tothom. —Però ells no comparteixen aquest procés de construcció de la república catalana. Com els fareu venir? —Fa vint anys només hi havia el 15% d’independentistes. La gent que encara ara no és independentista o no treballa activament per la república sí que treballa per un procés constituent. Tota la gent de Catalunya Sí que es Pot vol un procés constituent, i això vol dir fer una constitució unilateral a Catalunya. Pràcticament són a un pas de nosaltres. Però hi ha coses, com el lideratge de Convergència del procés, que els fa malfiar. Però si fa vint anys m’haguéssiu demanat com vindria la gent castellanoparlant cap a l’independentisme hauria semblat impossible de respondre. I ara és una realitat. Doncs ara és infinitament més fàcil que la gent de Catalunya Sí que es Pot s’hi sumi; quan això comenci a funcionar i vegi que això té sentit. I més, quan vegin que l’estat espanyol no farà cap oferta i no hi haurà cap possibilitat de referèndum. Aquesta gent que vol canviar l’status quo dirà ‘és veritat’. —Dieu que la DUI no es pot fer ara, perquè no hi ha hagut més del 50% dels vots independentistes. Però s’haurà de fer validació plebiscitària en algun moment? —Sí, és clar. —Com? En forma de referèndum sobre la independència? —O sobre la constitució. Per nosaltres el 27-S era plebiscitari i constituent. El mandat democràtic per a la DUI no el vam tenir per molt poc. Això no ens deixa fer les coses més ràpides ni amb un aval absolut als ulls de la comunitat internacional, però un 48% del sí i la majoria absoluta parlamentària ens avala per començar el procés polític. Més endavant, per a sancionar la constitució catalana es podria fer la consulta referendària. —El termini de divuit mesos per a la proclamació de la independència que proposa Junts pel Sí el veieu plausible? —Per a algunes coses ens sembla massa temps. I per a unes altres potser és massa curt. La construcció d’una república és una obra de tota una vida. Hi ha coses, com la desobediència de lleis i sentències, que es podien haver fet des del minut u. —Però hi ha coses més complexes com ara la construcció de la hisenda pròpia. —Per això, que hi ha coses per a les quals divuit mesos potser es faran curts. I nosaltres no posarem calendaris.

Summary: Antonio Baños: ‘Unes eleccions avançades només interessen a Arrimadas’


Aquesta setmana arriba als cinemes, i en català, Star Wars: L’ascens de Skywalker, l’esperada tercera part de la darrera triologia de la saga galàctica dirigida per J.J. Abrams. A més, aquesta setmana també s’estrena Sense sostre, un film que narra aquesta realitat a Barcelona, i The Kill Team, sobre la guerra de l’Afganistan. ‘Quan vius al carrer has de bregar amb el menyspreu de la gent, que ni tan sols et mira’ Star Wars: L’ascens de Skywalker (Star Wars: Episode IX – The Rise of Skywalker). Direcció: J.J. Abrams. Intèrprets: Daisy Ridley, Billie Lourd, Keri Russell, Lupita Nyong’o; Adam Driver, Mark Hamill, Ian McDiarmind, Andy Serkins. Gènere: Ciència-ficció. Esbós: Desenllaç de la saga. S’hi fa la batalla final entre els grans protagonistes d’aquest univers. En català. Sense sostre. Direcció: Xesc Cabot, Pep Garrido. Intèrprets: Laia Manzanares, Teresa Vallicrosa; Enric Molina, José María Blanco. Gènere: Drama. Esbós: Un sense sostre que malviu venent figuretes de filferro decideix d’abandonar la seva rutina d’alcohol i violència als carrers de Barcelona i emprendre un viatge sobrehumà vers una destí que només ell coneix. En català. The Kill Team (Escuadrón de la muerte). Direcció: Dan Krauss. Intèrprets: Anna Francolini; Alexander Skarsgård, Nat Wolff, Adam Long. Gènere: Drama. Esbós: Afganistan, 2009. Un soldat és testimoni de com el seu equip mata civils innocents i ha de prendre una decisió: o denunciar-ho, tot posant en risc la seva vida, o callar i participar en uns crims contra la humanitat. Qu’est-ce qu’on a encore fait au bon Dieu? (Dios mío, ¿pero qué te hemos hecho… ahora?). Direcció: Philippe de Chauveron. Intèrprets: Chantal Lauby, Frédérique Bel, Julia Piaton, Élodie Fontan; Christian Vlavier, Ary Abittan, Medi Sdoun, Frédéric Chau, Noom Diawara. Gènere: Comèdia. Esbós: Els quatre gendres d’un matrimoni estan decidits a abandonar França amb les seves parelles i fills per trobar fortuna a l’estranger. Dylda (Una gran mujer. Beanpole). Direcció: Kantemir Balagov. Intèrprets: Viktoria Miroshnichenko, Vasilisa Perelygina, Kseniya Kutepova; Andrey Bykov, Igor Shirokov, Konstantin Balakirev. Gènere: Drama. Esbós: Leningrad, 1945. La ciutat és devastada per la Segona Guerra Mundial, que tot just ha acabat. Dues dones joves malden per reconstruir les seves vides després de la guerra. Espies disfressats (Spies in Disguise). Direcció: Troy Quane, Nick Bruno. Gènere: Animació. Esbós: Un espia i un científic, que són completament oposats, es veuen obligats a fer-se confiança per una causa externa. Seran capaços de treballar en equip? En català.

Summary: Les estrenes: J.J. Abrams clou la tercera trilogia de ‘Star Wars’ amb ‘L’ascens de Skywalker’


El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, ha acusat el president del Parlament, Roger Torrent, de manca de ‘valentia’ per haver actat la decisió de la JEC de retirar l’acta de diputat al president de la Generalitat, Quim Torra. ‘Hi ha hagut tres moments al llarg d’aquesta legislatura on hauríem desitjat una major valentia per part del president del parlament. No s’han produït i per això anem a eleccions‘, ha declarat en una entrevista a RAC-1. El conseller ha afirmat que la decisió de Torrent de ‘no obeir’ a l’hora de mantenir-se ‘ferms en la defensa’ de l’acte de diputat de Quim Torra va provocar una ‘crisi de confiança’. ‘Un seguit de desconfiances han estat la gota que ha fet vessar el got’, ha afegit. En referència a la manca de ‘valentia’ del president del parlament, el conseller s’ha referit a tres moments concrets. En primer lloc, la investidura de Carles Puigdemont. En segon terme, el moment en què ‘els diputats es van quedar sense poder exercir els seus drets’, en referència implícita a la retirada del sou i vots dels diputats suspesos, i finalment, la retirada de l’acta de diputat de Quim Torra. Puigneró ha reconegut que la ‘pressió’ de l’estat espanyol és ‘màxima’ i ha assegurat que el parlament hauria de ‘protegir millor els embats’. ‘Entenem que s’havia d’estar al costat del president de la Generalitat i no al costat de la Junta Electoral Central (JEC)’, ha afirmat, després de recordar que la JEC és un ‘òrgan administratiu’.

Summary: Puigneró recrimina falta de valentia a Torrent en la retirada de l’acta del president Torra


El ministre de Finances, Jordi Cinca, s’ha trobat avui amb el secretari responsable de nous ingressos del Fons Monetari Internacional (FMI), Tom R. Rumbough, per donar un nou impuls a les converses –ja començades– perquè Andorra esdevingui membre d’aquest organisme financer. En la reunió, Cinca ha detallat el procés de reformes econòmiques i financeres que Andorra ha desenvolupat aquests darrers anys. Cinca ha manifestat que la participació d’Andorra a l’FMI aniria acompanyat de la política de participació amb més organismes internacionals, com ara el Moneyval i el Global Forum (OCDE). Per ell, l’aproximació d’Andorra al Fons Monetari Internacional pot oferir més estabilitat i credibilitat al sistema financer al Principat. Durant la reunió s’han concretat aspectes del contingut de l’expedient de sol·licitud d’ingrés d’Andorra com a membre de l’FMI. Aquesta documentació es completarà ben aviat. Una vegada tramitada la sol·licitud, el procediment d’ingrés pot allargar-se un any.

Summary: Andorra accelera les gestions per a entrar a l’FMI


Soto del Real, 30 de gener de 2018 Estimadíssima Núria: Moltes gràcies per ser-hi. Sóc molt conscient de la sort que tinc de rebre més amor del que mereixo. Saps prou bé que a la presó els records es descongelen amb molta facilitat, com em recomana l’admirat Pepe Beúnza en una de les seves darreres cartes: ‘concéntrate en resistir, en aguantar, elimina los pensamientos tóxicos que debilitan’, i reviure moments de vida em reconforta enormement. Abril del 1992. Una nova edició de la Festa de l’Arbre de Santiga, un llogarret bucòlic, entre Santa Perpètua de Mogoda i Sabadell. Amb una ermita mil·lenària i una mare de déu negra. El meu oncle Navarro i la meva tieta Tere visqueren un munt d’anys a la rectoria, en feien el manteniment i sobretot un activisme civico-cultural molt propi de la nostra societat. Castellanoparlants els dos, eren uns apassionats del país. L’activitat estrella de la jornada era (de fet és, encara perdura) l’homenatge a un escriptor dels Països Catalans amb la col·locació d’una placa al ‘mur dels sentiments’. L’any de la ràtzia d’en Garzón fou el torn per a en Martí i Pol. Eren amics amb el meu oncle. La festa fou molt lluïda. Com sempre, hi eren en Paco Candel amb la Maruja, en Soriano, l’Altaió i crec que també la Isabel-Clara Simó. Des de ben petit jo sempre rondava a prop del meu oncle i la meva tia (la Tere era la més catalanista de tots). Ja tenia decidit que no aniria a fer la mili, les olimpíades passaven olímpicament de tot allò que no fos oficial i l’oasi català aguantava impertorbable. En acabar la festa, en Martí i Pol em va dedicar un cartell de l’homenatge: ‘Per a en Jordi Cuixart, amb l’esperança de compartir, per sempre més, en la mateixa pàtria’. L’any 2015, just després d’assumir la presidència d’Òmnium Cultural, recordo quan en una reunió de reflexió sobre com podríem ajudar a normalitzar l’imaginari col·lectiu de país, m’aparegué de cop i volta la paraula: compartir. La Marina Llansana i en Marcel Mauri, sempre tan lúcids, reblaren el clau: Lluites Compartides. I en això estem, com bé dius: ‘Aquest poble continua allà on era i una mica més.’ O com diria el bo d’en David Fernàndez (déu meu com us enyoro!): ens volien enterrar i no sabien que érem llavor. Gràcies pel teu poema, en justa correspondència en tinc un que coneixes i que et vull dir quanta companyia m’ha fet en la fosca del calabós i m’ha permès assumir, des de l’esperança i la tendresa, els moments que ens han tocat viure (cito de memòria): I quan siguem lliures, no hi haurà ni opressors ni oprimits No caldrà passar comptes amb ningú i els nens petits creixeran sense mentides T’estimo, Núria. Us estimo molt i us portaré sempre dins del meu cor. Com et va dir el Llach en aquella carta al diari Avui, que tants cops vaig llegir: ‘T’ho dic de cor’. Ara jo també, des del fons del meu cor. No defallim mai, Jordi Cuixart President d’Òmnium Cultural.

Summary: ‘Estimadíssima Núria’: la carta de resposta de Jordi Cuixart a Núria Cadenes


Els equips negociadors del Partit Popular i Ciutadans han tancat avui, en una última reunió de més de quatre hores, un acord pel qual governaran conjuntament en el consistori alacantí i en la Diputació d’Alacant com a ‘contrapès’ a les futures polítiques que pugui impulsar el Consell de la Generalitat. L’acord de govern reelegeix Luis Barcala, que es manté al capdavant de l’ajuntament, i Carlos Mazón encapçalarà la Diputació d’Alacant. Ciutadans assumirà una de les dues vice-presidències que tindrà la diputació, mentre que a l’ajuntament el cap de llista de Cs, Maria del Carmen Sánchez, serà la portaveu del nou equip de govern i tindrà una vice-batllia. A aquesta última trobada han assistit Luis Barcala i el seu número dos, Carlos Mazón, i el cap de la formació ‘taronja’, Toni Cantó, i la número u de Cs, Maria del Carmen Sánchez. El PP i Cs governaran en minoria l’ajuntament, atès que sumen 14 dels 29 regidors que té el consistori alacantí. Així les coses, es queden a u de la majoria absoluta i a l’espera de conèixer, en la sessió d’investidura de demà dissabte, què votarà Vox, ja que els seus dos edils no han aclarit quina seria la seva posició davant el bipartit de dretes que ha sorgit avui. La resta de la corporació de la capital alacantina ho componen PSPV, amb nou edils, Compromís (dos) i la confluència Unides Podem-Esquerra Unida, també amb dos. Per la seva banda, en la Diputació d’Alacant governaran amb majoria atès que el PP té 14 diputats, empatat amb el PSPV que va ser el partit més votat en l’àmbit provincial, mentre que Cs té 3. A la Diputació, Compromís només té un diputat provincial.

Summary: PP i Cs tanquen un doble acord i governaran l’ajuntament i la Diputació d’Alacant els quatre anys vinents