El decret llei que deroga l’article 52.d de l’Estatut dels Treballadors que permet als empresaris l’acomiadament d’un treballador per acumular faltes d’assistència encara que estiguin justificades entrarà en vigor demà un cop sigui publicat avui en el BOE. El Consell de Ministres espanyol ha aprovat avui la modificació. L’article, que va ser modificat amb la reforma laboral del 2012, establia que un contracte de feina es pot extingir per faltes d’assistència intermitents, si arribaven al 20% de la jornada hàbil en dos mesos consecutius, sempre que el total de faltes d’assistència en els dotze mesos anteriors arribessin al 5% de la jornada hàbil o bé al 25% durant quatre mesos discontinus dins d’un període de dotze mesos. La supressió de l’article 52.d es produeix després de la sentència del Tribunal Constitucional, en la qual es va avalar l’extinció del contracte laboral per causes objectives si hi ha faltes d’assistència justificades encara que intermitents. L’executiu espanyol argumenta que l’article 52.d era susceptible de provocar discriminació indirecta per raó de discapacitat, ja sigui perquè l’acomiadament recau sobre persones amb diversitat funcional reconeguda o perquè afecta persones amb malalties de llarga durada, que poden acumular més baixes intermitents de curta durada per la patologia de base que pateixen. El govern espanyol també defensa que aquest article també és susceptible de provocar discriminació per raó de gènere, perquè les faltes d’assistència poden estar relacionades amb activitats de cures familiars que duen a terme majoritàriament les dones. La supressió de l’article 52.d no significa que un empresari no pugui acomiadar algú de la seva plantilla per faltes d’assistència o impuntualitat, perquè podria argumentar aquesta raó per portar a terme un acomiadament disciplinari.

Summary: La derogació de l’acomiadament per faltes d’assistència justificades entrarà demà en vigor


El regidor d’Emergència Climàtica i Transició Energètica de l’Ajuntament de Barcelona, Eloi Badia, ha admès que la municipalització de l’aigua serà ‘més difícil’ després de la sentència del Tribunal Suprem espanyol a favor d’Agbar, però ha afegit que ‘ni molt menys és impossible’. En declaracions a Catalunya Ràdio, Badia ha plantejat l’exemple de Berlín, que va sotmetre la qüestió a consulta preguntant als ciutadans si preferien que els beneficis de l’aigua fossin dividends d’una empresa privada o bé servissin per recuperar el servei pagant-lo a poc a poc. D’aquesta forma, ha continuat, es podria revertir la gestió abans que acabés la concessió a Agbar, el 2047. Badia ha considerat ‘sorprenent’ que una concessió de l’any 1953 per captar aigua del Llobregat acabi permetent gestionar tota l’aigua de l’àrea metropolitana fins al 2047, i més quan la nova llei de contractacions, ha insistit, parla de concessions de 5 o 10 anys. En aquest sentit, ha criticat l’operació que es va fer el 2012, durant el mandat de Xavier Trias, i ha remarcat que hi havia informes que la desaconsellaven la privatització. ‘Que una privatització et costi 200 milions d’euros no sembla un bon negoci’, ha ironitzat, alhora que ha subratllat que aquests diners s’hauran de pagar l’any vinent o bé emetre més crèdit.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona continuarà el camí de la municipalització de l’aigua tot i la sentència del Suprem


Es diu Corduroy i, amb gairebé vint-i-set anys, consta al llibre Guinness dels rècords com el gat viu més vell de què es té constància al món (vídeo). Segons els registres que se’n tenen, va néixer l’1 d’agost de 1989 a Oregon (EUA) i fa temps que va superar la mitjana d’anys de vida dels gats, quinze. El gat fou adoptat de ben petit per la seva mestressa actual, Ashley Reed Okura, que en documenta el seu dia a dia a través de fotografies i vídeos curts penjats a Instagram. Corduroy disposa, en efecte, d’un compte propi en aquesta xarxa social, que ja té dotze mil seguidors. S’hi poden veure imatges diàries de la seva ‘bona vida’ prenent el sol, sortint al jardí, pujant i baixant escales… Being held. #oldestlivingcat #purrr #tailflips #catlove #catsofinstagram A video posted by Corduroy (@oldestlivingcat) on Mar 1, 2016 at 11:18pm PST A Corduroy, encara li falta una dècada per a assolir el títol de gat més longeu de la història, que deté Crème Puff: va néixer el 1967 i es va morir el 2005, trenta-vuit anys i tres dies després.

Summary: El dia a dia del gat més vell del planeta


Barcelona En Comú tornaria a guanyar les eleccions municipals de Barcelona, ja que manté el primer lloc en la intenció de vot directe que recull el baròmetre semestral de l’Ajuntament. El 15,7% dels ciutadans, sis dècimes per sobre de la darrera enquesta i cinc per sobre de les eleccions del 2015, apostaria per la formació que lidera Ada Colau. El 67,1% dels ciutadans aproven la gestió de l’actual equip de govern municipal, i en un 55% dels casos la consideren bona o molt bona, un fet que pel primer tinent de batlle, Gerardo Pisarello, és un aval’ després de dos anys de mandat. ERC seria la segona més votada, amb un 14,5%, qui en les eleccions va obtenir un 11,9. El PSC pujaria lleugerament, de 5,6 a 6, mentre que el PDECat, que el 2015 va ser la segona força, patiria un dur revés i cauria del 13,7 al 5,9%.

Summary: Barcelona en Comú tornaria a guanyar les eleccions amb un lleuger increment de la intenció de vot


La fotografia de Quim Torra i Pedro Sánchez serà la del desglaç? Les reunions oficials entre els presidents de la Generalitat i els presidents espanyols han estat la darrera dècada un mitjà per a prendre públicament la temperatura de la relació entre els dos governs. Una posada en escena que ha ocupat molts titulars però que no ha servit per a desencallar negociacions de pes. Durant els mandats d’Artur Mas i de Carles Puigdemont van permetre guanyar temps en un context de tensions creixents entre la Moncloa i el Palau de la Generalitat després de la retallada de l’estatut i, excepcionalment, van marcar punts d’inflexió en els canvis d’etapa. La més rellevant fou el 2012. Mas va convocar eleccions després d’haver-se reunit amb Mariano Rajoy a la Moncloa i d’haver donat per impossible el pacte fiscal. L’èxit inesperat de la Diada va empènyer llavors el dirigent de CiU a començar a escenificar el punt i final de la legislatura per defensar una consulta d’autodeterminació. La reunió va solemnitzar el gir definitiu. Sánchez i Torra pretenen ara obrir una nova fase de diàleg i la reunió de demà pot implicar un altre gir: l’aparent calma després de la tempesta. Ara, els darrers moviments i gesticulacions no han ajudat a generar el millor clima, avisen a Palau, tot i que tampoc condicionen el resultat de l’entrevista. L’aprovació i l’anunci d’impugnació de la moció que refermava els objectius polítics de la resolució del 9 de novembre de 2015 o la instrucció als ambaixadors del ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, perquè actuïn com Pedro Morenés a Washington, han escalfat l’ambient. A més, el govern insisteix que en la reunió cal tractar els temes de fons, com el referèndum, i no estira-i-arronses de gestió autonòmica. Reunir-se ‘per fer-ho’ Puigdemont només es va reunir oficialment una vegada amb Rajoy a la Moncloa, el 20 d’abril de 2016. Uns mesos abans, una broma d’un programa de ràdio Flaixbac al president espanyol havia deixat al descobert la disposició de Rajoy de veure’s amb el president català, com si fos teatre, tot i la voluntat declarada de Puigdemont de culminar el procés d’independència. ‘Per fer-ho’, va dir, malgrat les sabudes diferències. En la reunió, el qui era president de la Generalitat aleshores va redoblar l’aposta de Mas, duplicant els vint-i-tres punts del document que el seu predecessor havia lliurat a Rajoy, i afegint-hi el referèndum. No en va sortir cap acord, i tots dos van delegar als vice-presidents l’escrutini de possibles vies d’entesa. Rajoy no va deixar tampoc de judicialitzar la política, com li demanava Puigdemont. El gener següent es van tornar a trobar, aquest cop en secret. Rajoy li insistia que havia d’assistir a una trobada de la conferència de presidents. En un context de tensió creixent amb Madrid, Puigdemont no va accedir a fer-se la fotografia del cafè per a tothom sense poder-hi exposar la necessitat del referèndum. A partir de llavors, el contactes es van produir a través d’intermediaris. Així va ser els dies més decisius de l’octubre de l’any passat, quan Puigdemont es debatia entre l’avançament electoral i la declaració d’independència després de l’1-O. Cap dels dos presidents no va confiar mai en l’altre. Mas i Rajoy: unes quantes reunions secretes Hi va haver tres reunions oficials de Mas i Rajoy, i algunes més de discretes. El president espanyol va arribar a reconèixer que Mas era el president amb qui més s’havia reunit. Abans d’aquell 20 de setembre de 2012, la data del cop de porta al pacte fiscal, s’havien trobat el febrer anterior, amb l’estabilitat pressupostària com a qüestió principal a resoldre. El procés ni s’albirava. En canvi, el setembre, Mas va donar explicacions del cara a cara a la delegació de la Generalitat a Madrid, i no a la Moncloa. La distància s’aguditzava; el procés acabava d’engegar. ‘Això no ha anat bé’, va dir Mas en la compareixença: Després Puigdemont va mantenir aquesta compareixença a la delegació. Torra també ho farà demà. El 2015, en una intervenció al Parlament, Mas va confessar que s’havia trobat discretament uns quants cops amb Rajoy durant ‘cinc o sis hores’ per parlar del pacte fiscal. No hi va haver mai cap acord. El març i l’agost del 2013 també es van reunir en secret, aquesta vegada amb la consulta sobre la taula, sense aconseguir llimar les discrepàncies de fons. El 30 de juliol del 2014 fou quan Mas va portar-li els vint-i-tres punts. Eren de gestió ordinària i compliment estatutari. El president espanyol els va desar en un calaix: la consulta els allunyava, tot i que volien continuar parlant. El desplegament de l’estatut estava del tot encallat, la comissió bilateral embarrancada, Madrid no reconeixia cap dels deutes amb Catalunya ni es comprometia a renovar el model de finançament, caducat el gener d’aquell any. Els presidents espanyols no entren a Palau El president de la Generalitat ha ofert a Sánchez que la pròxima reunió que mantinguin sigui el setembre al Palau de la Generalitat. Però els presidents espanyols no solen fotografiar-se a la galeria gòtica. Només ho fan els dirigents dels partits espanyols que es volen reunir amb el president català. Rajoy no va trepitjar mai el Palau com a president i tampoc els funcionaris de l’estat espanyol durant els mesos d’aplicació del 155. El cert és que no van demanar d’entrar-hi, recorden fonts del govern, i es reunien en algunes altres dependències del departament de la Presidència. José Luis Rodríguez Zapatero sí que va tenir una trobada oficial amb José Montilla a Barcelona el març del 2010, però va ser al Palau de Pedralbes. Faltaven tres mesos per a la sentència del TC contra l’estatut. Algunes de les trobades més rellevants dels darrers temps no han estat, precisament, entre presidents. Una fou la del 21 de gener del 2006 entre Mas i Zapatero: la del pacte de l’estatut. Mas jugava les seves cartes com a dirigent de CiU abans que el congrés espanyol no passés el ribot a la carta catalana. Va ser discreta, però després hi va haver fotografia i Josep Antoni Duran i Lleida s’hi va afegir. Més lluny encara queda l’estampa de Zapatero al balcó de Palau el dia de la presa de possessió de Pasqual Maragall, el 20 de desembre de 2003. El líder del PSOE encara no havia arribat a la Moncloa i celebrava la formació del primer tripartit amb Montilla, Josep-Lluís Carod-Rovira i Joan Saura, tots somrients. Ara, en el mateix balcó hi ha una pancarta que reclama la llibertat dels presos polítics i els exiliats.

Summary: De què han servit les reunions entre presidents a la Moncloa?


L’Institut Valencià d’Art Modern mostra la versió d’Ignacio Pinazo més lliure i transgressora en una gran exposició que aplega més de dues-centes obres seves. Es presenten ordenades en blocs temàtics al costat de treballs d’autors com ara Esteban Vicente, Joaquín Sorolla i Mompó, que ajuden a entendre l’estil personal del creador, un pintor capaç de reflectir la vitalitat de la seva època en un moment de canvi i d’obrir nous camins, tant en la tècnica del traç com en els temes. La mostra, que de moment no té data de tancament, respon a la visió naturalista i impressionista de Pinazo que, allunyat de l’estil més academicista, vol trencar motlles i crear nous camins. En aquestes creacions se n’observa la faceta més lliure, a la recerca d’una nova sensibilitat moderna. Tot i que les primeres obres d’Ignacio Pinazo són de caràcter academicista, aviat comença una línia pictòrica pròpia que arrela amb l’impressionisme. Hi abunden els temes familiars i les escenes de la vida quotidiana, amb un particular èmfasi en la definició de l’espai mitjançant el tractament del color i dels jocs de llums i ombres. El primer espai de l’exposició, ‘L’anàlisi de la forma’, es caracteritza per l’aspecte inacabat de l’obra i el traç cal·ligràfic arribat després d’un procés de reducció i de síntesi. La segona secció, ‘Innovació i autonomia’, presenta tant elements rurals com urbans de València. Les taques humanes en el paisatge atorguen un halo de misteri entorn dels temes que presenta, sempre a la recerca de la llum. Sota l’epígraf ‘Emancipació i inconformisme social’, s’aprecia el Pinazo més compromès, que incorpora en les seves obres la gent del carrer i la quotidianitat. Finalment, l’apartat ‘La vida al carrer’ mostra l’interès de Pinazo per la pintura costumista i, sobretot, pel realisme i la pintura de paisatge que representaven els corrents artístics més avançats. En aquests quadres es reflecteixen els canvis que va viure la ciutat de València en aquest període, paisatges marítims poblats de persones i la vitalitat de les festes populars al carrer. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu ací.

Summary: Una exposició mostra l’esperit més lliure i transgressor de Pinazo a l’IVAM


Voleu enviar cartes als presos polítics? Us oferim les adreces a la presó de Soto del Real dels set independentistes detinguts el 23 de setembre i dels nou que són a les presons catalanes dels Lledoners, el Mas d’Enric i el Puig de les Basses: Mas d’Enric Carme Forcadell Centre Penitenciari Mas d’Enric Mòdul de dones Travessia Comella Moro, 15 43764 El Catllar (Tarragona) Puig de les Basses Dolors Bassa: Centre Penitenciari de Puig de les Basses Mòdul de dones Raval Disseminat 53 17600 Figueres (Girona) Charaf Fadlaoui: Centre Penitenciari de Puig de les Basses Mòdul 1 Raval Disseminat 53 17600 Figueres (Girona) Ibrahim Afkir: Centre Penitenciari de Puig de les Basses Mòdul 1 Raval Disseminat 53 17600 Figueres (Girona) Lledoners Oriol Junqueras Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Raül Romeva Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Jordi Sànchez Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Jordi Cuixart: Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Joaquim Forn Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Jordi Turull Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Josep Rull Centre Penitenciari de Lledoners Mòdul 2 Carretera C-55, km 37 08250 Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) Alcalà-Meco Daniel Gallardo (detingut a Madrid en una manifestació contra la sentència) Centro Penitenciario Madrid II Módulo 2 Carretera Alcala-Meco, km 4,5 28805, Alcalá de Henares (Madrid)

Summary: Envieu una carta als presos polítics: ací en teniu les adreces


Una beca Erasmus, a Londres, va canviar-li la vocació. Fill de pare català i mare argentina, a casa, ell i els seus dos germans, sempre hi han respirat aires de política i de lluita social. Estudiava filologia anglesa, però l’estada al barri de New Cross (al sud-est de la capital anglesa), que d’antuvi havia de durar uns quants mesos i que va acabar allargant-se dos anys, el va convertir en antropòleg. Més concretament, en etnògraf, és a dir, en un investigador especialitzat a submergir-se dins de comunitats diverses per a fer-hi recerca. Recerca sobre les desigualtats socials, en el seu cas. No pas per casualitat, quan va tornar a Barcelona, l’any 2007, es va instal·lar a la Ciutat Meridiana, un dels barris més perifèrics i menystinguts de la ciutat. Fou una decisió deliberada, per convenciment social i, alhora, per què no dir-ho, motivada per inquietuds antropològiques. El destí va fer que justament aleshores esclatés la crisi immobiliària més negra de la nostra història i que precisament fos la Ciutat Meridiana el barri més colpejat i esclafat, ‘el barri on s’havien concedit les hipoteques més depredadores’. Fou la primera topada de Jaime Palomera (Barcelona, 1982), actual portaveu del Sindicat de Llogaters, amb l’especulació immobiliària més crua. ‘Vaig veure de primera mà com habitatges que costaven 30.000 euros passaven a costar-ne 200.000 per causa dels tipus d’interès volàtils; com l’endeutament es cruspia tot l’equilibri social; i com centenars de famílies es trencaven en bocins, bé perquè eren directament desnonades, bé perquè la soga dels bancs feia emergir tensions agres i tristes entre germans i cosins que es rellogaven habitacions entre ells mateixos per poder encarar el deute.’ El resultat dels anys que Palomera passà a la Ciutat Meridiana no és pas poca cosa: d’una banda, una tesi doctoral (vegeu-la ací), que descriu i analitza a fons l’impacte econòmic, social i emocional de la crisi hipotecària precisament a la Ciutat Meridiana; i, per un altre costat, a més d’un grapat d’amics, l’aprenentatge adquirit als carrers de la ‘Meri’, la solidaritat resistent de la lluita veïnal més dura. Avui Palomera viu de lloguer al barri de Sant Antoni, amb la parella i una filla. I ho veu clar: ‘Si no fem res, ens acabaran expulsant de Barcelona.’ Treballa d’investigador a l’Institut de Govern i Polítiques Públiques (IGOP) de la Universitat Autònoma, mitja jornada, i, l’altra meitat, a La Hidra, una cooperativa de Sants dedicada a la transformació urbana. L’any 2017, quan van apujar-li el preu del lloguer a Sant Antoni, va decidir d’afegir-se a algunes de les primeres trobades d’un incipient Sindicat de Llogaters, que ja aleshores maldava per agrupar els llogaters de la ciutat amb el propòsit de fer front comú contra uns preus que no cessaven de créixer. De fet, com recorda, el 40% dels barcelonins viuen de lloguer i actualment més del 90% dels centenars de desnonaments que es continuen fent a Barcelona són executats per impagaments del lloguer i no pas de la hipoteca. Però que aquella crisi hipotecària ja sigui part del passat és, per a ell, una gran fal·làcia. I avisa: ‘A Barcelona vivim una bombolla del lloguer que ens empeny cada dia més a una nova crisi hipotecària: el lloguer és inassumible i moltes famílies acaben comprant habitatges i endeutant-se contra la seva voluntat i per sobre de les seves possibilitats, talment com si no tinguéssim memòria…’ Però afegeix: ‘No és que no hàgim après res; simplement passa que els nostres governs treballen de fa dècades a les ordres dels bancs i la indústria immobiliària; i ara els han col·locat una gran catifa vermella perquè puguin repetir, avui amb el lloguer, el mateix negoci que havien fet amb les hipoteques; i a sobre, amb els mateixos habitatges. Fins al punt que l’ONU i tot ha hagut de venir a donar-nos la raó i a renyar el govern espanyol.’ Certament, ara ja ho diu l’ONU (comunicat). Però sembla que no n’hi ha prou. El Sindicat de Llogaters va començar fa un any la campanya ‘Ens quedem‘, que promou assemblees de comunitats de veïns i de blocs de pisos sencers perquè els ciutadans es plantin contra les pujades del preu del lloguer. ‘En un any ja hem aconseguit que més de mil famílies hagin dit prou i que centenars de propietaris s’hagin fet enrere.’ Per Palomera, ara han de ser els ajuntaments que també hi plantin cara d’una vegada i exigeixin als governs espanyol i català que regulin finalment els preus del lloguer. De fet, el Departament de Justícia ha anunciat que justament aquesta setmana presentarà un decret llei per a regular els arrendaments urbans. El Sindicat de Llogaters ho aplaudeix (comunicat), però se’n malfia i es demana, una vegada més, per què el decret arriba tan tard, si no és que aquest anunci és una maniobra electoral… Palomera té la veu fatigada però la mirada clara. No té temps de llegir tant com voldria i lamenta haver de fer filigranes per passar més temps amb la família. Però es declara optimista i convençut que res no és endebades i que tot, absolutament tot, serveix, tard d’hora. En aquest tercer capítol de la sèrie ‘Barcelona: veritats incòmodes en temps de campanya’, Palomera parla clar, destria el gra de la palla i apunta la recepta per al nou govern municipal: ‘Malgrat que la major part de competències en habitatge depenguin, sobretot, del govern espanyol, però també de la Generalitat, els ajuntaments poden fer-hi molt més: que es plantin, en bloc, amb una única veu, siguin del partit que siguin, que exigeixin més habitatge públic en tota nova promoció de pisos, que siguin inclements amb l’assetjament immobiliari que veiem cada dia i que, especialment a Barcelona, regulin els lloguers turístics, no solament d’habitatges sencers, sinó també d’habitacions.’ Capítols anteriors de la sèrie Barcelona: veritats incòmodes en temps de campanya: Pere Pina: ‘Al Raval, la llei és cega, sorda i muda’ Ferran Busquets (Fundació Arrels): ‘Si no ho fa l’administració, ho han de fer els ciutadans’

Summary: Jaime Palomera: ‘Si no fem res, ens acabaran expulsant de Barcelona’


El Partit Popular europeu (PPE) finalment s’ha pronunciat sobre el Fidesz, el partit del president hongarès Víktor Orban. En una reunió a Brussel·les, els conservadors europeus han aprovat amb 190 vots a favors i 3 en contra de suspendre amb efecte immediat Fidesz per la seva política antieuropea. Aquesta decisió significa que el partit d’Orbán no podrà participar en les reunions del PPE, no tindrà dret de vot a les deliberacions internes ni podrà proposar candidats a càrrecs orgànics de la formació, segons que ha explicat el president del PPE, Joseph Daul. #Fidesz will be suspended with immediate effect and until further notice following today’s vote of EPP members (190 in favour, 3 against). The suspension entails:▪No attendance at any party meeting▪No voting rights▪No right to propose candidates for posts — Joseph Daul (@JosephDaul) March 20, 2019 Fa anys que Orbán és controvertit: per les mesures que ha anat implantant, impròpies d’un règim democràtic, i per l’allunyament progressiu de la Unió Europea. Una campanya propagandística recent en què blasma l’empresari George Soros i el president de la Comissió i membre del PP, Jean-Claude Junker, van acabar convencent una fracció del PP europeu de demanar-ne l’expulsió. L’expulsió de Fidesz la va proposar el Partit Moderat de Suècia (amb 3 eurodiputats). Els suecs encapçalen un bloc format, sobretot, per partits del nord d’Europa i de gran tradició democràtica. La reacció d’Orbán a l’anunci dels partits populars nòrdics de demanar-ne l’expulsió va ser paradigmàtica. El president d’Hongria els va acusar de ser ‘els babaus útils del comunisme’ i diu que el partit està controlat per ‘la màfia favorable als emigrants’.

Summary: El Partit Popular europeu suspèn però no expulsa el partit d’Orbán


Una testimoni contradiu la versió de la fiscal en cap de Barcelona, Ana María Magaldi, sobre el presumpte assetjament que va rebre per part d’un exaltat en sortint del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), acabat el judici pel 9-N. Segons Núria Castells, davant del tribunal hi havia una vintena de persones i quan Magaldi va sortir per la porta van cridar ‘fora, fora, fora, la justícia espanyola’, però en cap cas insults. La testimoni assegura que ningú no va assetjar la fiscal perquè els qui havien anat a fer costat a Mas, Ortega i Rigau eren a la part de vianants del passeig de Lluís Companys. ‘Hi havia tanques de l’ajuntament que no permetien l’accés al TSJC i el trànsit no havia estat tallat’, assegura. A més, explica que una persona va saltar les tanques per acostar-se a l’ex-president Mas, però els mossos d’esquadra li ho van impedir. ‘Hi havia mossos per tot l’espai vetllant perquè ningú saltés la tanca’, afegeix. Ací podeu llegir la versió íntegra dels fets segons Núria Castells: 1. Em sento amb el deure d’aclarir algunes coses referents al rebombori creat per la fiscal Magaldi — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 2. divendres passat a les 14h era davant del TSJC, a part de molta premsa hi havia una vintena de persones per donar suport als jutjats — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 3. quan va sortir la fiscal els únics crits eren “fora, fora, fora, la justícia espanyola” — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 4. ningú s’hi va apropar, era impossible que algú ho fes, tots els assistents eren a la part peatonal del passeig Lluís Companys — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 5. hi havia tanques de l’ajuntament que no permetien l’accés al TSJC i el trànsit no estava tallat — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 6. no sé quan fa d’ample el carrer (3 carrils per cotxes i 2 voreres amples) però es fa difícil apreciar una mirada (intimidatòria)… — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 7… a com a mínim 10 metres de distància — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 8. algú va saltar la tanca per donar suport al president Mas amb un cartell a les mans, els mossos que hi havia desplegats ho van impedir — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 9. és a dir, hi havia mossos per tot l’espai vetllant que ningú creués la tanca — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 10. dit això, prou de mentides senyora Magaldi! — Núria Castells (@nuriacastells) 15 de febrer de 2017 Núria Castells no és la primera que contradiu Magaldi. Hi ha hagut més testimonis, que s’han posat en contacte amb VilaWeb, i que han explicat els fets de la mateixa manera. Un vídeo publicat per TV3 ja va qüestionar la versió de Magaldi: La versió de Magaldi Magaldi va fer una conferència de premsa dimarts explicant que havia estat escridassada i insultada quan va sortir del TSJC. També va assegurar que un exaltat se li havia acostat corrent i li havia dit: ‘Tu ets la fiscalia, tu ens condemnes per posar les urnes. Quina vergonya.’ Magaldi va afirmar que havia temut per la seva integritat i que no havia vist mai una mirada amb tant d’odi.

Summary: Una testimoni contradiu en deu piulets la fiscal Ana María Magaldi


El conservador del Museu de Lleida, Albert Velasco, ha desmentit el jutge d’Osca que ha autoritzat la Guàrdia Civil a endur-se les quaranta-quatre obres de Sixena del museu amb l’ús de la força perquè no hi ha hagut col·laboració del museu. Ha assegurat que el museu ha mostrat voluntat de col·laboració i que li ha fet arribat un escrit a la Guàrdia Civil, cosa que el cos policíac ha negat i que, segons Velasco, és ‘rotundament fals’. Velasco s’ha mostrat indignat i ha titllat d’inaudit’ que un jutge autoritzi la Guàrdia Civil a assaltar un museu. ‘Entraran a sac al magatzem?’, s’ha preguntat. Ha explicat que s’han presentat diversos recursos i ha denunciat que la providència del jutge genera ‘una sensació d’indefensió màxima’ perquè no es tenen en compte els escrits i es ‘tira pel dret’. El termini per a entregar les obres de Sixena del Museu de Lleida acaba dilluns, i a partir de les 00.00 la Guàrdia Civil està autoritzada a entrar-hi i endur-se les obres. ‘El 155 no havia de servir per això, oi? Doncs aquí ho teniu’, ha sentenciat. Des del Museu hem respost al requeriment incorporant un pla de treball al recurs s'ha presentat al mateix jutge, al jutge que ara ha dit tot això. — Albert Velasco (@velasc_alberto) December 7, 2017 És inaudit que un jutge autoritzi un cos policial a entrar a un museu, on hi ha milers de peces, a recollir unes peces que no saben ni on són. Les 7 que estan exposades tothom sap on estan, però què passa amb la resta? Entraran a sac al magatzem? — Albert Velasco (@velasc_alberto) December 7, 2017 El jutge autoritza a la Guàrdia Civil a entrar al museu a partir de les 00,00 del dilluns dia 11, si s'escau, per la força. Plantejar un operatiu sense la presència dels tècnics del Museu de Lleida és el més surrealista que he vist mai. — Albert Velasco (@velasc_alberto) December 7, 2017 En resum, és un final tristíssim. El pitjor final possible. El 155 no havia de servir per això, oi? Doncs aquí ho teniu. — Albert Velasco (@velasc_alberto) December 7, 2017

Summary: El conservador del Museu de Lleida desmenteix el jutge d’Osca


La banca andorrana ha tancat el 2018 amb uns beneficis nets de cent milions d’euros, trenta-un menys que el 2017, la qual cosa representa una disminució del 23,6%. La directora general d’Andorran Banking, Esther Puigcercós, ha emmarcat avui en roda de premsa la xifra de beneficis a la baixa pel context de tipus d’interès baixos i la caiguda de les cotitzacions dels mercats financers, ha informat l’associació bancària en un comunicat. Internament, ha justificat Puigcercós, les cinc entitats del país – Crèdit Andorrà, MoraBanc, Andbank, Vall Banc i BancSabadell – han assumit ‘fortes inversions tecnològiques’ per adaptar-se a les noves regulacions internacionals. Aquest 2018 s’ha tancat amb uns recursos gestionats de 44.925 milions, una xifra que es manté estable els darrers tres anys i que s’ha pràcticament duplicat l’última dècada. Les entitats han injectat 970 milions a l’economia real, un 27,9% més, en forma de préstecs i pòlisses, encara que la inversió crediticia ha estat de 5.909 milions, un 1,23% menys, per les amortitzacions de préstecs existents. Una altra dada que ha volgut destacar Puigcercós és la rendibilitat financera (ROE) del sector, del 7,31%, per sobre de la mitjana dels bancs europeus, que és del 6,85%. També està per sobre de la mitjana el ràtio de solvència, que se situa en el 16,30%, pel 14,18% del dels bancs d’Europa. Són xifres que demostren que ‘el sector a Andorra segueix fort i sòlid, amb una solvència destacada’ i una alta capacitat per oferir finançament a la societat, ha manifestat la directora general d’Andorran Banking. Finalment, Puigcercós ha destacat la important adaptació tecnològica que han dut a terme les entitats andorranes, que es tradueix en una inversió de 30 milions d’euros, per poder implementar les regulacions assumides per tots els bancs europeus.

Summary: Els beneficis de la banca andorrana descendeixen a cent milions el 2018


Un dels fets més sorprenents d’aquest 26-J ha estat que les enquestes han fallat estrepitosament. Els pronòstics no s’han pas complert, amb algunes patinades molt importants, com ara la victòria de Podem damunt el PSOE o l’enfonsament de CDC, que no s’han produït. Com el podem explicar, aquest fracàs? Abans, quan hi havia un domini clar del bipartidisme, les enquestes eren relativament fàcils de fer i la ‘cuina’ se centrava principalment a predir les tendències dels dos grans partits, una feina facilitada pel record de vot i un comportament electoral estable i previsible. En canvi, amb una situació inestable, amb noves aliances electorals, partits nous amb un comportament volàtil i uns votants de qui ignorem el comportament, la tasca de fer enquestes es complica molt. Encara més amb un sistema de circumscripcions petites, com el de l’estat espanyol, que pot fer que un partit que baixi una mica en nombre de vots s’enfonsi en nombre d’escons. Habitualment, les enquestes tenen un marge d’error d’un 3% i com més partits, més errades hi ha. En el cas de Ciutadans, una caiguda mínima d’un punt (de 13,94% a 12,92%), que pot ser imperceptible en les enquestes, ha esdevingut una pèrdua de 8 escons, és a dir, gairebé un 25% dels diputats que tenia. Aquest canvi és gairebé impossible de percebre en una enquesta basada en 1.000 entrevistes. Amb una mostra tan petita, es fa difícil de saber si perdran escons o no allà on en realitat ballen. La predicció encara és més difícil si hi ha tendències diferents als territoris. Per exemple, Units Podem creix al País Basc, però cau a gran part del territori espanyol. Si predir els canvis de tendència ja és difícil, encara ho serà més quan aquestes tendències són tan diverses segons el territori, amb un panorama de nous partits. Un altre factor a tenir en compte és el canvi en el comportament electoral dels votants de cada partit. Fins ara era habitual el vot ocult en el PP. En canvi, el vot socialista no ho havia estat mai i, si n’hi havia en aquestes eleccions, només ho podíem saber amb els resultats a la mà. També hi ha el cas de CDC, amb uns votants habitualment fidels encara que dubtessin a l’hora de respondre les enquestes; tanmateix, aquesta fidelitat no es manté en les darreres eleccions. Per una altra banda, Ciutadans i Podem tenen uns simpatitzants molt mobilitzats que han originat una sobrerepresentació a les enquestes, una previsió que no es corresponia amb la realitat. Fins que no tinguin un comportament estable, els resultats d’aquests partits faran de mal predir. Encara hi ha un altre factor a tenir en compte. Les enquestes de mitjans tenen generalment un biaix intencionat: volen crear un clima determinat per a afavorir una opció política, però que no és real. Hi ha un criteri qüestionable en molts mitjans per això. Finalment, un detall que no és pas menor: encara que l’enquesta del dia de les eleccions és a peu d’urna, la majoria de les anteriors són fetes telefònicament. I, realment, al segle XXI és representatiu el nombre de persones que tenen telèfon?

Summary: Anàlisi: per què han fallat tant les enquestes?


Avui fa cent anys que va néixer Josep Palau i Fabre (Barcelona, 1917 – 2008), un dels autors catalans més singulars del segle XX: poeta, dramaturg, contista, assagista, traductor i un dels màxims especialistes en l’obra de Picasso. Enguany s’ha instituït l’Any Palau i Fabre, que comença avui, i que es proposa de fer conèixer la figura i l’obra d’aquest escriptor, encara poc conegut per al gran públic. Per retre homenatge a Palau i Fabre i contribuir a difondre la seva obra i la seva personalitat, reproduïm una conversa que ja fa un temps tenien Vicenç Altaió i Julià Guillamon, dos creadors que eren amics de Palau, que van reivindicar-lo i que coneixen a fons la seva obra. L’acte es va fer al centre d’art Can Manyé d’Alella, dins les sessions ‘Literatures amb sentits’. L’obra de Palau i Fabre és aplegada a l’Obra literària completa (vol. I i II), publicada per Galàxia Gutenberg l’any 2005, en una edició que encara va organitzar l’autor mateix. Però enguany, coincidint amb Sant Jordi, Proa ha fet una reimpressió dels Poemes de l’Alquimista, la seva obra més coneguda, i també ha editat Contes despullats, a cura de Julià Guillamon. Precisament Guillamon és en procés d’escriure la gran biografia de Palau i Fabre. L’any 2000 el KrTU, dirigit per Vicenç Altaió, impulsava i produïa al Centre d’Art Santa Mònica l’exposició Josep Palau i Fabre, l’Alquimista, sota l’aixopluc de la Institució de les Lletres Catalanes dins la sèrie ‘Literatures exposades’ (un catàleg d’exposicions literàries). L’exposició era comissariada per Julià Guillamon. En aquell temps, Palau i Fabre ja tenia la vida feta i l’exposició era una manera de reconeixement públic i de divulgació de la seva obra. Un reconeixement a una vàlua literària que li havien negat durant dècades els seus companys de generació. Josep Palau i Fabre va néixer a Barcelona el 1917. La mare era francesa: Baudelaire i Balzac figuren entre els llibres de la biblioteca familiar. El pare, Josep Palau Oller, era pintor. En un ambient refinat, culte i cosmopolita, Palau i Fabre va fer els primers passos com a poeta i crític literari. Després de la guerra, va tenir un paper decisiu en els inicis de la recuperació cultural en els moments més durs de la repressió contra Catalunya. Va impulsar la recuperació dels Amics de la Poesia (1941), els Estudis Universitaris Catalans (1941-1942) i les primeres edicions clandestines, amb les Edicions de la Sirena. La revista Poesia (1944-1945), impulsada per ell, va ser la primera que es va publicar en català després de la guerra. El 1945 Palau se’n va anar cap a París en un exili voluntari que s’allargà fins al febrer del 1961. Aquells anys, va treballar en ràdio, teatre i cinema. En contacte amb els ambients culturals francesos, va néixer bona part del seu teatre i del seu assaig. Va conèixer i va tractar Antonin Artaud. I mentrestant continuava l’activitat clandestina. El 1949 va impulsar un manifest internacional contra l’entrada d’Espanya a l’ONU i contra el règim de Franco. Durant una època, va signar les obres i articles amb el pseudònim de ‘l’Alquimista’. L’alquímia de Palau és un procediment d’investigació del llenguatge. També va restar fascinat per la vida i l’obra de Picasso, sobre el qual va escriure innombrables volums. Picasso encarnava la possibilitat de ser un i ser molts. Les múltiples vides de Picasso no són successives i ordenades, sinó simultànies i desordenades, intermitents i contradictòries. Els darrers anys, Palau va menar una vida solitària, primer a Grifeu, a Llançà, i després a Barcelona, separat del món i obsedit amb la seva obra. Amb tot, a partir del 1999 va començar a rebre reconeixements: el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes (1999), la Medalla d’Or de l’Ajuntament de Barcelona (2000), el títol d’Officer de l’Orde des Arts et des Lettres, del govern francès (2000), el doctorat honoris causa per la Universitat de les Illes Balears (2005). Aquell mateix any, l’Ajuntament de Barcelona va organitzar l’homenatge ‘Palau al Palau’, al Palau de la Música Catalana. Josep Palau i Fabre es va morir el 2008. Cinc anys abans, el 2003, va inaugurar la Fundació Palau a Caldes d’Estrac, al Maresme, on s’exposa i es gestiona el seu llegat. Introduïda la figura de Josep Palau i Fabre, va començar la conversa. La va estrenar Vicenç Altaió, dient un dels poemes de l’Alquimista: Vi dolç Bacus bevia la poesia en aquest vas. Somric suara veient sa cara, veient-li el nas. M’identifico —cara de mico— amb el seu cas i paladejo. Però sedejo dolçors de jaç. —Vicenç Altaió: Un poema ha de poder ser sentit i s’ha de poder llegir, és a dir, interpretar. En aquest hi ha tres escenes: en la primera utilitza la figura de Bacus com un autoretrat, és el poeta. En la segona, la poesia no és només del sagrat, sinó que també hi ha una poesia profana i s’identifica amb Bacus a través del seu nas. En tercer lloc, ell s’hi troba bé, però no en té prou, sinó que desitja una altra cosa. I això em serveix per a explicar la paraula clau en Palau i Fabre: transformació. La idea parteix de la realitat, però sempre hi ha una transformació. Per això Palau i Fabre es diu alquimista. En Palau hi ha sempre una idea consubstancial, que és la idea de la revolta. No només perquè va patir la dictadura, sinó perquè quan va fer l’exili a França va descobrir la poesia de la revolta: Rimbaud, Baudelaire… tot això que anomenem la literatura del mal. I l’Alquimista, igual com passa en l’espècie humana, sap que nosaltres progressem perquè les coses no només són racionals i per voluntat positiva, sinó que el caos, la malifeta, alimenta també la vida. Aquest és el Palau i Fabre que vam anar a buscar, l’home d’un món obscur, d’una gran claredat, i la seva voluntat de seducció i de transformació. —Dieu que vau anar a cercar Palau. Entenc que parleu de la vostra generació, que fou la que el va redescobrir i reivindicar. —Vicenç Altaió: L’any 1971, quan vaig anar a parar a la Universitat Autònoma de Barcelona, hi havia dos poetes molt celebrats a la facultat de filologia: Espriu i Pere IV. I nosaltres vam fer tant com vam poder per escalabrar aquests dos grans poetes. I per generació vam aixecar dos nous models: J. V. Foix, investigador en poesia, que feia molt de temps que era en una mena d’exili interior, i un altre poeta allunyat del sistema d’ordre, Joan Brossa. El que vam fer va ser reivindicar una veu pròpia i reivindicar aquests poetes majors. Però, de sobte, vam coincidir amb un company, en Jaume Creus, a encuriosir-nos amb la personalitat i la figura d’un poeta del qual no es parlava a les universitats ni en els mitjans, que era en Josep Palau i Fabre. Com hi vaig anar a parar? L’11 de març de 1973 (ho tinc anotat) vaig comprar-me el llibre Poemes de l’Alquimista. Així que aquell mes de març vaig llegir Palau. Després, al juny, vaig llegir l’extraordinari dramaturg Arthur Adamov. Resulta que aquest autor havia vetllat el cadàver d’un gran escriptor francès, Antonin Artaud, al costat d’en Palau i Fabre. Vaig seguir l’obra d’Antonin Artaud i, temps després, quan vaig tornar de París, parlant amb l’amic Jaume Creus, em va dir que Palau havia traduït Artaud. El vam anar a veure i vam quedar seduïts per la persona que ens va rebre a casa seva, a les set del vespre, hora foscant, perquè treballava, enfollit, estudiant l’obra de Picasso. Ens va rebre mig a les fosques, amb molt poca llum. Tenia una catifa rodona i la butaca on seia era d’esperit modern. Aquell dia, conversant amb ell, vam fer una primera aproximació a una obra molt breu però extraordinària, perquè ell ja havia deixat d’escriure poesia (li vam demanar un poema per a la revista Tarot de Quinze, que fèiem a la universitat). La nostra generació de joves vam reivindicar la figura de Palau, com també ho férem amb el poeta Joan Vinyoli. —I vós, Julià Guillamon, com hi vau entrar en contacte amb Palau i Fabre? —Julià Guillamon: Jo havia estudiat filologia, però, en un moment determinat, vaig entrar a treballar en un diari. Vaig deixar la universitat i em vaig passar al periodisme. El primer encàrrec que vaig tenir va ser fer les entrevistes al dominical de l’Avui, dues pàgines amb fotos de color. Cada setmana m’enviaven a veure un escriptor. Va ser una oportunitat única de veure tota un seguit de gent (Capmany, Perucho, Palau…) que estava deixada una mica de banda i que els feia molta gràcia que una persona de vint-i-un o vint-i-dos anys, que s’ho havia llegit tot i s’ho havia llegit més o menys bé, els anés a veure i els preguntés coses. Això era l’any 1982-83. Va ser una oportunitat fantàstica, perquè vaig conèixer tothom. Vaig fer amics que vaig mantenir tota la vida. Tot i que eren molt més grans. En el cas d’en Palau, tenia quaranta-cinc anys més. Ell vivia al carrer de València. I encara recordo fent temps, nerviós, amb la casset a la mà, perquè anava a veure un escriptor que no coneixia. Vaig pujar a casa d’en Palau i vaig descobrir un personatge molt especial, molt singular, molt fora de tota mesura. Per moltes raons. La primera, de caràcter físic: era molt sord. Quan Palau era un nano, a l’escola, li havien donat un cop de pilota que li va afectar una orella, tot i que ell no se’n va adonar fins a la universitat. Després va quedar afectat de l’altra i finalment era molt sord. Era sord amb una coqueteria molt especial, perquè a vegades sentia les coses i a vegades no, segons si li interessava, li convenia o li anava bé. Jo l’havia vist fer aquests papers. La sordesa li generava una capacitat de fabulació fantàstica. Ell observava el que hi havia al seu entorn i feia unes deduccions que de vegades havies de vigilar, perquè podia pensar una cosa que no era. Unes deduccions, sobretot, en l’aspecte sentimental i eròtic. Insinuacions: ‘Ara aquesta m’ha mirat i tu l’has mirat…’ Una altra singularitat és que era una persona molt solitària, que havia viscut molt sola, per una qüestió de caràcter, era molt tímid. I tot i que era un nen de casa bona (els seus pares tenien una botiga de mobles i elements de decoració a l’Eixample), els pares, que havien estat catalanistes, per una qüestió de classe social, van agafar por i es van posicionar a favor de Franco. Ell es trobava que continuava essent catalanista i no s’entenia amb els seus pares i això li va tallar molt les ales. Per una altra banda, era molt abrandat. Pel que sembla, tota la família estava bastant sonada. De cop, s’enfadava moltíssim, tot i que després era un tros de pa. Però aquest caràcter tan vehement l’havia anat enfrontant amb la poca gent que hi havia a la resistència cultural als anys quaranta. L’any 1946 va aconseguir una beca del govern francès per anar-se’n a París. Durant uns anys, allà, li van passar tot de coses que també van afavorir l’aïllament. Quan se li va acabar la beca, va viure una vida molt desmanegada, passant misèria, tot i que els pares li enviaren diners. En aquella època va fer coses curioses: des de vigilant d’un pàrquing fins a extra de cinema. Sempre feia de dolent. Finalment va tornar a Catalunya. Però com que no s’entenia amb la mare es va comprar una casa a la platja de Grifeu, a Llançà, i s’hi va instal·lar. En Palau era d’una innocència extraordinària i s’havia pensat que a la Costa Brava podria viure sense haver de treballar, perquè el clima de la Mediterrània és benigne i ell podria pescar. Va tornar a l’any 1961 i va enganxar l’hivern del 1962, que va ser el de les grans nevades i tot això va ser un drama. Explicava que havia tingut por de morir-se de fred, perquè no tenia llenya ni res. Una nit molt freda es va posar tota la roba que va trobar a casa i es va posar a saltar per fer-se passar el fred, però aleshores va pensar que si saltava d’aquella manera podia tenir un atac de cor i va parar. Aquest era en Palau. Amb tot això, havia tingut una parella. Més o menys quan tu el vas conèixer, Vicenç, ho havien deixat estar i havia tornat a viure sol. La mare s’havia mort i havia heretat la casa dels pares. Una de les coses que més em van fascinar i sempre em preguntava: com és que aquest personatge viu en aquesta casa? Era una casa al carrer de València cantonada Bruc, amb dotze balcons i era com si entressis a l’any 1933. Quadres, mobles… dels anys trenta. Ell havia tornat a casa dels pares quan ja tenia seixanta anys i no hi havia viscut des que era petit. Per una altra banda, et parlava de coses que havien passat feia quaranta anys com si haguessin passat ahir. Per a mi, que m’interessava la cultura, era entrar en una sèrie d’èpoques que ja eren passades com si les hagués viscudes, perquè existien en el cap d’en Palau. Amb en Palau es va crear una amistat entranyable i amb els anys es va convertir en algú com de la família. I el record que ha deixat en molta gent, i que fa que se’n parli molt, és tan vinculat amb el seu vessant personal com amb la seva obra. Palau i Fabre conversa dret amb Vicenç Altaió. Assegut, Julià Guillamon. —Vicenç Altaió: Sí, hi ha coses que has dit que són molt especials. Una primera, això del caràcter: ell era blanc i negre al mateix temps. Era una persona molt afable que de tant en tant agafava rampells. Jo recordo tres rampells extraordinaris. Són anècdotes que configuren el personatge i també parlen de la història. La primera: l’any 1976 ell era el president del PEN Club català. Recordo una reunió. Jo formava part de la junta –secretari d’activitats–, on es va proposar que es constituís el PEN espanyol, que no existia. I hi va haver una doble visió: la d’en Tísner, que considerava que no es podia dir que no a la creació d’un PEN Club espanyol, no es podia dir que no a l’entrada d’un nou PEN. I en Palau, que va dir no. Hi va haver un enrenou de ca l’ample. Com que la junta no es posava d’acord, es va organitzar una assemblea amb tots els escriptors. Al col·legi d’advocats érem uns 175 escriptors. Tots van acceptar la proposta de l’Avel·lí Artís. En Palau va sortir enfurismat i jo li vaig anar al darrere per dir-li: ‘Va, Palau, que no passa res.’ Li vaig tocar l’esquena, es va girar, va encongir l’esquena i del més profund de la terra va fer sortir un crit espectacular. Va ser el crit d’en Palau davant d’un fet en què havia quedat sol. Però no era la primera vegada que quedava sol. En Palau sempre quedava sol. El segon rampell va succeir durant l’organització de l’exposició al Centre d’Art Santa Mònica, que n’era el comissari en Julià. En Julià Guillamon és molt treballador i busca el sentit de les coses. Remenant papers, que no s’acabava mai, va trobar una carta o alguna cosa que a el Palau no li devia agradar… —Julià Guillamon: En Palau es va empipar, però no ens ho va dir. I el fet és que quan vam anar a buscar les peces de casa seva per a l’exposició no ens obria la porta. Com que era sord, primer vam pensar que no ens sentia, però després ja vam pensar que passava alguna cosa. I no ens va obrir. I en Vicenç, que era més diplomàtic, es va quedar a baix de casa seva fent guàrdia, fins que el va enganxar perquè va haver de sortir per anar a comprar. —Vicenç Altaió: La vida de tothom és plena de facècies. De cop, aquest home, a qui havíem demanat unes obres, que teníem reservat un espai per a la mostra, la camioneta a punt de recollir les peces, etc., de cop, no autoritza el préstec dels llibres ni de les obres ni de res. Faltaven deu dies per a inaugurar. Li vaig escriure una carta molt diplomàtica, amb segell, i no la contestava. Al final vaig anar al restaurant on anava a sopar i el vaig veure sopant amb una noia. Això em va tranquil·litzar, perquè a en Palau li agradaven molt les dones. Vaig pensar que això ens aniria bé. I després de sopar el vaig acompanyar a casa. I li vaig dir: ‘Palau, hauríem de parlar.’ I ell, va posar les mans entremig dels genolls i em va dir: ‘Perdó.’ Vaig quedar estupefacte. La tercera manera de cridar que tenia en Palau la trobem dins la seva obra, com en el poema La sabata. La sabata He donat el meu cor a una dona barata. Se’m podria a les mans. Qui l’hauria volgut? En les escombraries una vella sabata fa el mateix goig i sembla un tresor mig perdut. Totes les noies fines que ronden a ma vora no han tingut la virtut de donar-me el consol que dóna una abraçada, puix que l’home no plora pels ulls, plora pel sexe, i és amarg plorar sol. Vull que ho sàpiguen bé les parentes i amigues: Josep Palau no és àngel ni és un infant model. Si tenien de mi una imatge bonica, ara jo els n’ofereixo una de ben fidel. No vull més ficcions al voltant de la vida. Aquella mascarada ha durat massa temps. Com que us angunieja que us mostri la ferida, per això deixo encara la sabata en els fems. —Julià Guillamon: Jo crec que en Palau era una persona ferida. Li havien passat coses fortes en relació amb la família, amb l’exili, amb els seus companys de generació… Aquestes coses que ara expliquem una mica divertides, en el seu moment no ho eren, reflectien aquest caràcter torturat del personatge. Mira els dos poemes que has llegit, Vicenç, que tots dos són de l’any 1943. El primer va de Bacus i és com un poema irònic. I el segon tracta d’algú que se’n va de putes perquè en la societat d’aquell moment és l’única manera de tenir relacions amb una noia. I ho tira en cara als seus familiars i amics. Aquests dos vessants tan diferents, el primer fins i tot hedonista, i l’altre, més torturat, aquesta dualitat, hi és sempre en Palau. —I amb les dones també es produïa aquesta dualitat? —Julià Guillamon: Jo crec que en relació amb les dones passava una mica igual. Ell era molt seductor i amb el temps havia guanyat. Era d’aquelles persones que de jove no era acabada. En Palau va arribar a la maduresa de gran. Tenia setanta anys i estava molt ben conservat. Vivia de manera molt austera, treballava tot el dia. Un amic seu deia que era un atleta intel·lectual. Tota la seva vida era com la preparació d’un atleta: es llevava d’hora, després se n’anava a la platja, després llegia… i això el feia molt atractiu. Però al mateix temps no havia tingut mai una parella. Sempre sol. I en aquest doble moviment trobem Palau i tota la seva obra. Per això de vegades es mostrava com el don Joan, d’altres era el geni, i també l’home de les cavernes, que potser és el Palau més autèntic, el de viure separat del món. Palau com un eremita. I tenia una mica de pinta de faquir. Ell era molt refinat. Sempre tenia una xocolata molt bona que havia portat de no sé on, puros que venien de Ginebra, un formatge molt bo que li havien portat de França… Però vivia com un faquir. Quan hi anaves a dinar, sempre et donava arròs bullit i pastanaga ratllada, que va bé per a la vista, deia. En la vida quotidiana era d’una austeritat absoluta. També ho trobem en la seva literatura això: de vegades és molt sofisticada i dramàtica i de vegades és molt lleugera. —Parleu-nos de la seva fascinació per Picasso. —Vicenç Altaió: Picasso era enormement treballador. En la cultura catalana hi ha hagut grans artistes que han estat grans treballadors: Miró, Picasso, Dalí, Tàpies. Palau també comparteix aquesta cultura del treball. En Palau es va fer molt ràpidament com a poeta. Després, de gran, va triar unes altres disciplines, també per guanyar-se la vida. Una és la narrativa, el teatre i, naturalment hi ha la seva fascinació de mitòman de Picasso. Ell va quedar fascinat per tres personatges: primer, Rosselló-Pòrcel, el seu amic de joventut. L’altre és la fascinació per l’obra d’Antonin Artaud, i a gran escala, Picasso. En té més: Ramon Llull, Ausiàs Marc… Però el treball que va fer sobre Picasso, ni els francesos no se’l creuen. Quan als anys setanta el vam anar a veure, primer va tancar les finestres, no fos cas que algú escoltés. I ens va ensenyar què feia: era un dels volums monumentals sobre Picasso. Ell no només els escrivia sinó que demanava les fotografies i maquetava el volum, per crear una pedagogia clara entre el text i la imatge. Però hi ha un volum que tinc com un dels importants en la literatura de l’art, que és Estimat Picasso. Considerat per molts un volum menor en els estudis sobre Picasso i també poc valorat literàriament, jo el considero dels més grans, perquè hi explica les vegades que va anar a veure a Picasso i les coses que li passaven. I li passaven coses d’allò més grans: la picabaralla amb en Perucho, els problemes de gelosia, mirades, sexualitat, prostitució… Té una dimensió sobreterrenal. Palau no únicament sabia mirar Picasso sinó que també va construir Picasso. I li devem molt sobre la humanització de la cultura. La cultura té a veure amb un principi de realitat humana. I ell ens acosta l’art de Picasso d’aquesta manera. Ara, per fer-ho has d’estar sol i ser un radical. —Julià Guillamon: És clar, la universitat de la meva època era molt teòrica. Hi era molt malvist conèixer els autors. Palau era tot el contrari, perquè ho portava tot a una dimensió humana. Quan has conegut artistes i escriptors, saps que són humans, que no es mouen per impulsos teòrics. Palau potser no va ser el millor especialista en l’àmbit teòric de Picasso, però interpretant la seva psicologia, la seva realitat humana, no hi ha ningú que el superi. Ni per intuïció ni per connexió de dades ni per volum de dades, sobre el coneixement del personatge i les seves circumstàncies.

Summary: Josep Palau i Fabre vist per Julià Guillamon i Vicenç Altaió


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha publicat el seu últim informe sobre estadístiques globals de salut que mostra com des de l’any 2000 l’esperança de vida a escala mundial ha crescut 5 anys fins a situar-se en 71,4 anys de mitjana el 2015, 73,8 en dones i 69,1 en homes. Aquest increment és el més ampli que es registra des de la dècada del 1960, segons aquest organisme de les Nacions Unides, i permet en certa manera revertir el deteriorament sofert en la dècada del 1990, quan l’esperança de vida va caure a Àfrica amb motiu de l’epidèmia de la sida i a l’Europa de l’est després del desmembrament de la Unió Soviètica. De fet, l’augment més important es produeix precisament al continent africà, on l’esperança de vida ha augmentat 9,4 anys fins a 60 anys de mitjana, com a conseqüència d’una major supervivència infantil, els avenços en el control de la malària i un major accés als tractaments antiretrovirals respecte del VIH. Tot i això, malgrat aquest increment com a conseqüència dels grans avenços aconseguits encara persisteixen “grans desigualtats” entre uns països i altres, segons ha destacat la directora general de l’OMS, Margaret Chan, que advoca per “avançar cap a una cobertura sanitària universal basada en una atenció primària forta per evitar que ningú es quedi enrere”. De fet, l’informe mostra com actualment ja hi ha 29 països en els quals l’esperança de vida supera els 80 anys, tots ells amb un alt nivell d’ingressos. En canvi, hi ha 22 països a l’Àfrica subsahariana en els que l’esperança de vida dels seus habitants és menor de 60 anys. El país amb més esperança de vida en 2015 era Japó, amb 83,7 anys de vida en els dos sexes, seguit de Suïssa (83,4), Singapur (83,1), Espanya i Austràlia (82,8), Itàlia i Islàndia (82,7), Israel (82,5), França i Suècia (82,4), Corea del Sud (82,3), el Canadà (82,2) i Luxemburg (82). A més, en aquest rànquing hi ha diferències per sexes i mostra com les dones del Japó són les més longeves del món, amb 86,8 anys de mitjana, seguides de les de Singapur (86,1), Espanya (85,5), Corea del Sud (85,5) i França (85,4). En canvi, els homes més longeus estan a Suïssa, amb 81,3 anys de mitjana, seguits dels d’Islàndia (81,2), Austràlia (80,9), Suècia (80,7) i Israel (80,6), amb Espanya en novena posició (80,1). En la banda oposada estaria Sierra Leone, que presenta l’esperança de vida més baixa en els dos sexes, amb una mitjana de 50,8 anys en dones i 49,3 anys en homes.

Summary: L’esperança de vida en el món creix 5 anys des de l’any 2000


La Generalitat ha aprovat les bases per a desplegar el model català de Formació Professional (FP) dual en un ‘fita important’ que posa fil a l’agulla a la llei aprovada fa quatre anys i a les demandes històriques del sector, ha explicat a Europa Press el president del Consell Català de la Formació Professional, Fabian Mohedano. Després de participar en una reunió de la Comissió Rectora del Sistema de la Formació i Qualificació Professionals, que ha presidit el conseller d’Educació, Josep Bargalló, i han participat els consellers Meritxell Budó, Chakir el Homrani i Àngels Chacón, ha subratllat l’aprovació del Document de Bases de l’Estratègia Catalana de Formació i Qualificació Professionals 2020-2030. ‘Hi ha un acord absolut de com transformar, millorar i integrar la formació professional en una política a partir d’aquest concert amb el món sindical i el món empresarial’, ha destacat el conseller després de la reunió. Mohedano ha emmarcat el pla en una ‘estratègia de país per cobrir les necessitats d’empreses’, que, sovint, es troben abocades a buscar fora perfils professionals. Entre les principals prioritats fins al 2021, Bargalló i Mohedano han situat la posada en marxa de l’Agència Pública de Formació i Qualificació Professionals, que serà l’òrgan de direcció i coordinació, i que està supeditada als nous pressupostos de la Generalitat. El govern invertirà dos milions d’euros, procedents d’Educació i Treball, per arrencar la posada en marxa de l’agència, que estarà composta en un 60% per la Generalitat – Presidencia, Educació, Treball i Empresa- i per agents socials en un altre 40% – CCOO., UGT, Foment del Treball i Pimec -. La Comissió Rectora, que és l’òrgan més polític, ha acordat encarregar al govern el començament dels tràmits per posar en marxa l’Agència, ‘pedra angular’ de la transformació que necessita el sistema. Altres de les prioritats passen per la creació d’un model de participació del sistema de formació i qualificació professionals, cosa que no requereix finançament addicional. L’estratègia també preveu convertir els centres integrats per a la transformació del sistema i ‘palanca de canvi’, i la creació d’un sistema de prospecció per a una millor planificació.

Summary: La Generalitat aprova les bases per a desplegar el model català de FP dual


Amb l’entrada a la presó dels Lledoners aquest dijous queda enrere el brogit de les tertúlies radiofòniques traient fum arran de la darrera polèmica entre Junts per Catalunya i ERC sobre la classificació en segon grau dels presos polítics condemnats pel Suprem. A dins hi ha molt silenci. Avui no hi ha visites dels familiars dels reclusos, i tenim una estona de locutori amb Joaquim Forn, amb qui volíem parlar de les seves impressions del judici, que ha relatat en el darrer llibre, de l’impacte de la declaració de Trapero, de Xavier Melero, del Tsunami… Però és clar que el primer motiu de conversa és el segon grau. ‘Encaixem en el tercer’, diu Forn a l’altra banda del vidre. Tant ell com Josep Rull, que ve a saludar un moment després d’haver parlat amb uns altres periodistes al locutori del costat, deixen clar el desacord amb aquesta decisió de la junta de tractament de la presó que ara haurà de ratificar la Secretaria de Mesures Penals del Departament de Justícia. Forn no vol fer més sang amb ERC, i fa via en aquesta qüestió. Parlem també de la sentència, dels deu anys i mig de presó i d’inhabilitació, que deplora, i que veu si més no com una referència, un horitzó que ni tan sols va tenir durant dos anys de presó preventiva. La condemna també li delimita l’acabament de la seva vida política en primera línia. Se’n va enretirar quan va pensar que Llarena el deixaria en llibertat, però el jutge volia humiliació, renúncia ideològica, i va tornar a ser candidat. Ara veu clar que hi ha un punt final, però sense renunciar als seus principis ni al compromís amb el país. —Us han classificat en segon grau. Què en penseu? —Això no són matemàtiques. Cert que el segon grau obre un camí; però també podia haver estat el tercer grau. Em sap greu, perquè en aplicació estricta de la llei, segons ens remarquen els nostres advocats, ens mereixíem el tercer grau. Diu que es donen poques vegades amb condemnes llargues, però també és excepcional la nostra situació. No som presos normals, no té sentit que entrem en la roda normal, i això s’havia d’haver reflectit en una classificació de tercer grau. —Amb el segon grau us queda l’opció de l’article 100.2 … —Sí, de fet jo demà ja podria demanar el 100.2. Però ha de quedar clar que en cap cas es tracta d’un benefici penitenciari, es tracta d’una fórmula de compliment de la condemna, tal com marca la llei. Com també ho serà, si arriba el cas, la via de l’aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari. —El 100.2 permet flexibilitat en el segon grau per a poder fer sortides si teniu feina, per exemple. N’heu cercat, de feina? —Sí, ja fa dies que em moc, i és clar que algun dia m’hauré de reincorporar al mercat laboral. —Però quines coses us demanen els psicòlegs, educadors socials i més funcionaris de la junta de tractament per a decidir sobre la vostra situació? —Fa unes setmanes que ens van fer les entrevistes la psicòloga, la treballadora social, la jurista i l’educadora. A partir d’aquí les tècniques van preparar uns informes que van elevar a la junta de tractament, que va fer la seva proposta. Es valora la personalitat, l’historial delictiu, el medi social, la integració…. Aquests són alguns dels elements que determinen la classificació. I les preguntes que ens feien eren sobre la família, si tinc família a càrrec, si tinc casa pròpia, possibilitat de trobar feina… I compleixo totes les condicions per al tercer grau. —Acceptaríeu un indult? —L’indult jo no el demanaré. Si algú el demana, veurem amb quines condicions, perquè jo no demanaré ni permís ni perdó. Nosaltres hem optat per la via de l’amnistia, però si he de complir la pena la compliré. El que no faré és renunciar als meus drets. —I l’amnistia? —Sí que l’acceptaria. És una proposta compartida amb altres forces polítiques independentistes amb representació al Congrés de Diputats. L’amnistia esborra el delicte, reconeix el conflicte polític i abasta totes les causes obertes. —Què us va passar pel cap quan vau rebre la sentència? —Vaig rebre la sentència amb serenitat perquè el cap de setmana anterior els mitjans ja avançaven per on podia anar la resolució final. Costa de dominar totes les emocions i sentiments que afloren en aquell moment. Abans ja havia escoltat les sentències de Jordi Turull i de Josep Rull. Per una banda t’adones del cop que significa la sentència, però per una altra penses que el patiment, l’espera s’ha acabat i que s’obre una nova etapa, s’obren nous horitzons. Fins al cap d’uns minuts no vaig processar que m’havien absolt del delicte de malversació i que la pena imposada era de 10 anys i 6 mesos, no de 10 anys com havia entès primer. El resultat de mesos de presó i d’un llarg judici fineix en els breus minuts que et notifiquen la sentència. —El judici va servir de res? —Ningú no dubtava que jugàvem a camp contrari, però sempre hem entès la presó i el judici com una oportunitat per a explicar-nos, per a fer arribar la nostra veu. D’aquest punt de vista el judici ha estat útil. No ho ha estat del punt de vista estrictament jurídic, perquè les nostres proves, els testimonis de les defenses, els arguments que hem aportat no han tingut cap pes a l’hora de redactar la sentència. La fiscalia ha mantingut en tot moment el delicte de rebel·lió. Hem tingut la sensació de viure dos judicis paral·lels i que la sentència ja s’havia decidit feia temps. —El vostre advocat, Xavier Melero, critica la sentència, però diu que el judici va ser just. —Jo ho veig diferent. Els arguments de Melero són coincidents amb els d’Amnistia Internacional, però crec que algunes de les actuacions del Suprem durant el judici oral són denunciables. No permetre de contrastar les declaracions dels testimonis de la Guàrdia Civil i CNP amb els vídeos de les defenses podria vulnerar el principi de contradicció entre els testimonis. També entenc que en la fase d’instrucció hi ha hagut irregularitats que ens obriran la porta a futures actuacions davant la justícia europea. El jutge Llarena en una de les resolucions que em denega la llibertat provisional al·ludeix al manteniment de les meves idees polítiques. —N’esteu satisfet, de la defensa de Melero, vist el resultat? Canviaríeu el tipus de defensa en el judici? —Melero ha fet una bona feina, ha fet el que havia de fer, argumentar jurídicament que no hi havia ni rebel·lió, ni sedició ni malversació. La rebel·lió ha decaigut i he estat absolt de malversació. Crec que la seva defensa ha estat impecable encara que la sentència deixi molt a desitjar. —Diu Melero que us va deixar llegir el text del seu llibre abans de publicar-lo. Us va sorprendre? —Sí, vaig llegir el llibre abans no fos enviat a la impremta. Vaig matisar algunes de les nostres converses, no vaig opinar sobre res més, sóc respectuós amb la seva manera de pensar i les seves opinions polítiques. No puc dir que em sorprengués, fa molts anys que ens coneixem i sé com pensa. Que des d’una posició constitucionalista defensés contundentment que les acusacions sobre rebel·lió de la fiscalia no tenien ni cap ni peus és positiu. —La declaració de Trapero segurament va ser el vostre dia més difícil al judici. Com ho vau viure? —Va ser un dia difícil per a tots els acusats. Sabíem que la declaració del major Trapero era important i la vam seguir amb atenció. Tal com explico al llibre, va ser intensa emocionalment. El major va fer una defensa del cos de policia i de l’actuació el Primer d’Octubre en què evidenciava les diferències en els criteris d’actuació entre els cossos policials espanyols i els Mossos. Va fer una intervenció documentada i ben argumentada desmuntant les tesis de la fiscalia sobre la inacció i l’incompliment dels manaments judicials. Després de la seva llarga declaració tots els advocats de la defensa van coincidir que havia estat determinant per a desmuntar la rebel·lió. —Enric Millo. Per què penseu que va fer aquella declaració tan agressiva i ressentida? —Vam veure un personatge amb poca talla moral. Cadascú pot tenir les idees polítiques que vulgui, però intentar mentir i tergiversar els fets amb l’única voluntat de fer mal a persones que coneix, que sap que rebutgen la violència, em va semblar indigne. Va fer el ridícul amb allò del Fairy i va demostrar no tenir cap escrúpol. Cap mala experiència personal no justifica una declaració com la que va fer. —Els presos vau fer molta pinya durant el judici, a Soto del Real. Aquella cohesió ha continuat després? —La presó i el judici ens ha unit. Hem viscut moments durs i amb molta tensió. Estar units, donar-nos suport, animar-nos els uns als altres ens ha donat força per a superar els moments més complicats. Quan has viscut determinades situacions les grans diferències es minimitzen i les petites desapareixen. Podem discutir i fins i tot no compartir determinades estratègies, però hi ha uns llaços entre nosaltres que seran difícils de trencar. Al meu llibre explico alguns moments de felicitat que compartíem en ple judici o a la presó. Són moments bonics que no oblidarem. —Carme Forcadell i Dolors Bassa han estat més oblidades. Què els diríeu? —Sempre els hem mostrat la nostra admiració. Totes dues tenen una gran fortalesa. No és igual estar set persones juntes en un mòdul on sempre pots trobar algú amb qui recolzar-te que estar soles en una presó. Si una persona de fora es pot fer càrrec de la diferència, quan has viscut dins una presó encara en prens més consciència. Elles no tan sols aguanten aquesta dificultat sinó que ajuden i s’impliquen en el dia a dia del seu mòdul. És una actitud que demostra la seva categoria humana. Tots nosaltres guardem un gran record dels mesos que vam ser junts al judici. —Enteneu que Amnistia Internacional demani l’alliberament de Sànchez i Cuixart però no el vostre? Us dol? —Hi ha aspectes de l’informe d’Amnistia Internacional que no comparteixo. No em dol que només exigeixin l’alliberament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Entenc que aquesta organització es fixa en les dues persones que no ocupaven cap càrrec de govern i molts dels arguments que utilitza també són vàlids per als consellers i conselleres que som a la presó. Organitzacions com el grup de treball sobre detencions arbitràries de l’ONU sí que ha estat explícit sobre la llibertat de tots els presos polítics. —Què en penseu, de la reacció de la gent després de la sentència? —N’estem molt agraïts. La reacció de la gent ha estat magnífica des del moment que vam entrar a la presó i d’això ja fa més de dos anys. Mai no ens hem sentit sols. Després de la sentència encara s’ha accentuat més. Hem vist actes que ens han emocionat, la manifestació al carrer de la Marina, les Marxes per la Llibertat, tants i tants actes arreu de Catalunya, tantes mostres de solidaritat que no podrem agrair mai prou. —Què us semblen les accions del Tsunami Democràtic? —L’acció de l’aeroport o la de la Jonquera van anar en la línia del que hem demanat sempre nosaltres, que és que es faci des del pacifisme i la protesta no violenta. —I com a culer, com la veieu, la convocatòria el Barça-Madrid? —De la mateixa manera, l’acció prevista al Camp Nou és positiva, pensant en la mobilització permanent. Jo crec que la gent que anirà al partit també pot ser activa, i si li demanen coses les farà, sempre que el partit es pugui desenvolupar amb normalitat, i entenent que el concepte de normalitat és força ampli. Però s’han d’aprofitar els esdeveniments com aquests, amb la difusió que tenen a tot al món. —Què en penseu, de les accions dels Mossos després de la sentència? —Els Mossos han decidit d’obrir una investigació d’algunes de les seves actuacions durant els dies posteriors a la sentència. Crec que és una decisió encertada que aporta transparència i que servirà per a millorar les actuacions en el futur. S’han obert expedients i caldrà esperar els resultats d’aquestes investigacions internes. No comparteixo que alguns sectors intentin de posar en dubte el cos dels Mossos d’Esquadra. Tenim una gran policia, com es va demostrar durant els atemptats del 17 d’agost i les crítiques generalitzades només ajuden els qui desitgen que els Mossos siguin intervinguts per l’estat i que perdem les competències en matèria de seguretat. —I la policia espanyola? —La policia espanyola no solament no fa cap investigació sobre l’actuació policial, sinó que s’ha mostrat satisfeta de les actuacions postsentència. És evident que hi ha una gran diferència en les cultures de gestió i d’intervenció dels dos cossos policials. —Miquel Buch ha estat a l’altura de la situació? —El conseller Buch ha gestionat una situació complicadíssima; és molt fàcil de criticar des de la barrera. Segons què hagués fet, l’estat hauria pogut intervenir els Mossos. A més, el conseller ha comparegut davant el parlament, ha donat explicacions sobre l’actuació policial i ha anunciat l’obertura d’expedients d’investigació. —La resposta institucional a la sentència us ha decebut? —No n’estic satisfet, n’esperava més. Comparteixo les paraules que va dir Dolors Bassa. La manca d’unitat entre els partits i les estratègies excessivament tacticistes han debilitat la resposta política de les institucions. El Primer d’Octubre es va tirar endavant amb determinació i unitat política, és urgent de recuperar-la si volem continuar avançant. —L’independentisme ha de fer possible la investidura de Pedro Sánchez? —Dependrà de les condicions. Sóc favorable a seure i parlar, això és el que reclamem i ara per ara Sànchez s’ha negat a fer-ho. És inconcebible que el president del govern espanyol es negui a parlar amb el president de la Generalitat, que ni tan sols li agafi el telèfon. Més enllà de les negociacions amb els partits, cal reiniciar el diàleg polític entre els governs, cal poder parlar sense límits de qualsevol tema que les parts vulguin exposar. Aquesta és la primera condició per a iniciar un diàleg sincer i creïble. —Què en penseu de Pedro Sánchez i del seu discurs en la campanya del 10 de novembre? —Molt decebedor. Va passar d’un discurs moderat i conciliador durant la campanya de les eleccions del 28 d’abril a un discurs desfermat contra l’independentisme que superava sovint el discurs del PP. Ha demostrat que vivia en un núvol i que estava cegat per les enquestes que li havien venut. Després de la repetició electoral, el PSOE té menys diputats, Vox s’ha convertit en la tercera força política i necessita l’abstenció d’ERC per a superar la investidura. —Es pot pactar amb qui ha fet possible que us condemnessin per sedició? —S’ha de parlar amb tothom, fins i tot amb els qui t’han condemnat i perseguit. La història en va plena d’exemples. Mandela va seure i va parlar amb els qui l’havien tingut tancat vint-i-set anys, va parlar i va negociar amb els botxins del seu poble. Fa més de vint-i-cinc mesos que sóc a la presó i en sortiré amb unes conviccions més fermes, però alhora sense cap rancúnia. Crec en la via del diàleg i la defensaré en qualsevol circumstància. —Els presos han de ser objecte de negociació entre el govern català i l’espanyol? —La negociació no pot eludir la situació política i judicial que es viu a Catalunya, no podem eludir l’existència de presos polítics i d’exiliats. Una altra cosa és que els presos es converteixin en el centre de la negociació. Penso que seria un error: el conflicte polític entre Catalunya i Espanya va més enllà dels presos. —Continuareu fent política quan sortiu de la presó? —La meva activitat política tal com l’he desenvolupat fins ara s’ha acabat. No tan sols per la inhabilitació de deu anys i mig que m’han imposat sinó perquè considero que des del punt de vista de la política institucional ja he fet allò que havia de fer. Ara és el moment que unes altres persones agafin el nostre relleu. És un fet que visc amb absoluta normalitat. Una altra cosa és que col·labori i m’impliqui en projectes polítics o socials. Tinc consciència política d’ençà que tenia dotze anys i tinc uns ideals que no abandonaré. Hi ha moltes maneres de participar, de ser actiu i comprometre’s amb el país. —Al llibre expliqueu que heu anat trobant la manera de gaudir de bocins de felicitat, malgrat l’empresonament. On els podeu trobar ara, aquests moments? —A totes les presons on he estat hi he trobat bones persones, gent de qui podia aprendre. He descobert grans dosis d’humanitat i solidaritat. Els moments feliços hi són, cal saber-los trobar: una conversa passejant pel pati, donar un cop de mà a algú que el necessiti, un somriure, unes paraules a companys que estan sols…. hi ha molts bocins de felicitat que es poden viure dins una presó. Podeu comprar Entre togues i reixes a la Botiga de VilaWeb

Summary: Joaquim Forn: ‘Ens mereixíem el tercer grau’


L’ex-secretari de l’estat espanyol de Seguretat José Antonio Nieto ha carregat contra els Mossos i ha dit que no van actuar per ‘impedir l’1-O sinó que van legitimar un referèndum il·legal posant dos mossos a la porta de cada col·legi sense fer res’. ‘Amb sis mil efectius que treballaven aquell dia es va aconseguir que el que va passar no fos un referèndum’, ha defensat en referència a l’actuació de la Guàrdia Civil i la policia espanyola. El número dos del ministeri d’Interior espanyol ha criticat també que no va existir ni ‘unitat ni objectiu comú’ per treballar conjuntament i que per això el matí de l’1-O van decidir no actuar de manera conjunta amb els Mossos, tal com estava previst fins hores abans. ‘Es trenca el compromís i la col·laboració amb els Mossos’, ha remarcat. Tanmateix, ha defensat que van continuar ‘prestant auxili’ als mossos. Tanmateix, posteriorment ha admès que només van atendre dotze de les cent dotze peticions d’auxili dels Mossos. Vegeu el vídeo íntegre de la compareixença de José Antonio Nieto: Durant tot l’interrogatori, Nieto ha justificat l’actuació de la policia espanyola i ha criticat la visió que, segons el seu entendre, en volen donar els lletrats de la defensa. ‘Qui pot exercir la força en un país és la policia, vostès volen convèncer que la força exercida per persones que no són policies està bé, i la dels policies està malament i això no ho admetré’, ha remarcat. També ha dit que l’actuació l’1-O va ser ‘proporcionada’ per ‘evitar que no es vulnerés la llei’ i que és una actuació ‘lògica i correcta’ i ‘normal en qualsevol país del món’. A més, ha remarcat que per sobre de l’eficàcia estava la seguretat i que ‘així es va fer en totes les actuacions’ de la Guàrdia Civil i la policia nacional l’1-O.  José Antonio Nieto menteix al Suprem dient que no van pegar la gent a l’IES Tarragona Nieto ha dit que no van preveure quanta gent aniria a votar, tot i que en les reunions prèvies el major Trapero havia calculat que serien dos milions de persones. ‘A nosaltres ens era igual el nombre de gent si s’hagués fet bé la feina, ens vam haver d’adaptar a la circumstància i agafar-nos la via que ens quedava per complir el mandat judicial i aturar el referèndum’, ha manifestat. A més, ha afegit que no s’ha pogut ‘certificar’ que votessin dos milions de persones l’1-O. ‘Situació anormal’ Nieto ha qualificat ‘d’anormal’ la situació que es va viure a Catalunya l’1-O. ‘Qualsevol persona que veu presència policial i li demanen que faci una cosa, el normal és que ho faci, el que és anormal és que no fessin cas a la policia com va passar a Cataluanya l’1-O’, ha manifestat. Davant la ‘resistència’ d’un nombre ‘important de gent’, ha tornat a remarcar la ‘proporcionalitat’ de la policia. També ha dit que en les converses prèvies amb la Generalitat i els responsables dels Mossos a la junta de seguretat va ser ‘impossible’ arribar a una solució i que van haver d’actuar per ‘evitar que s’incomplís la llei’. ‘Vam estar dues hores i mitja de diàleg per buscar solució que no fos renunciar a la legítima reivindicació dels representants polítics però que no suposés un incompliment de la llei’, ha explicat. També ha dit que ‘no li consta’ que alguns agents colpegessin a les parts superiors o donessin cops de puny al cap als votants. A preguntes de la defensa, ha reconegut que li consten imatges de policies trencant vidres i ocasionant danys a béns públics, però ha replicat al lletrat Jordi Pina que ‘no es poden considerar destrosses copioses’. Topada pel nombre de Mossos La defensa de Joaquim Forn —exercida per Xavier Melero— i Nieto han topat pel dispositiu dels Mossos per l’1-O. Melero ha recordat que un informe de la policia catalana elaborat durant el 155, signat per Ferran López i enviat a l’Audiència espanyola, es valorava el dispositiu de l’1-O com ‘el més potent’ que havia fet mai el cos, mentre que Nieto ha defensat que el de les eleccions del 21-D va ser més gran, ‘en efectius i en hores’. Nieto ha xifrat en 11.600 els mossos desplegats per les eleccions, davant dels 7.800 del dia del referèndum. Durant la seva declaració, Forn va remarcar que, durant el 21-D, els agents van disposar de 4 hores per anar a votar, a diferència del dia del referèndum, que no tenien aquesta opció perquè va ser declarat ‘il·legal’ pel Tribunal Constitucional espanyol. En una entrevista publicada un any després del referèndum Nieto va dir que haurien calgut entre 60.000 i 90.000 efectius per a l’1-O. Davant de la pregunta de la defensa, Nieto ha dit que es referia a una xifra per ‘evitar imatges’ de persones anant a votar o obrint col·legis, però que per a acomplir a l’ordre d’impedir el referèndum els 6.000 agents destinats per part de les forces policials espanyols era suficient. ‘Amb 6.000 efectius que treballaven aquell dia es va aconseguir que el que va passar l’1-O no fos un referèndum’, ha manifestat. Lamenta la investigació a policies Nieto ha lamentat que ‘diverses de desenes’ d’agents estiguin essent investigats per jutges per l’acció d’aquell dia. ‘Hi ha un nombre important de persones que pateixen aquesta situació, espero que aviat deixin de ser investigats i s’evidenciï que no van tenir cap responsabilitat i que van actuar seguint la llei’, ha reblat. Tot i reconèixer que no s’havien desplegat unitats de mediació, Nieto ha assegurat que sempre hi va haver un ‘requeriment previ’ als ciutadans concentrats abans d’intervenir. Nieto ha explicat que la policia espanyola i la Guàrdia Civil no van actuar el 20-S perquè de fer-ho ‘hauríem tingut un problema competencial’. De fet, ha dit que també hi podria haver hagut ‘un problema de seguretat per als efectius i persones que estaven allà’ perquè la ‘no presència’ d’agents dels mossos ‘havia permès una sensació que no hi havia límits que va portar a la destrossa absoluta de vehicles de la Guàrdia Civil’. Nieto, però, ha admès que aquell dia no hi va haver cap detenció. En resposta a l’advocat Andreu Van den Eynde, Nieto ha insistit a defensar que hi va haver actes de violència durant el 20-S a les portes del departament d’Economia ‘amb una proporció evident i elevada’, posant com a exemple els danys als vehicles i en el fet que es mantingués ‘aïllada’ a la comitiva judicial. ‘És una mostra important de violència’, ha defensat. Sobre el registre que van intentar fer a la seu de la CUP i que no es va produir, ha dit que formava part d’un ‘mandat judicial per requisar material del referèndum’, tot i no reconèixer que els agents van intentar fer el registre sense una ordre directa del jutjat que els permetés entrar. Armes als vehicles L’ex-secretari d’estat de Seguretat ha explicat que no va ser fins més tard hi havia armes dins dels vehicles de la Guàrdia Civil, ‘com és habitual’. Tanmateix ha insistit que aquella actuació era sota mandat judicial i que a ell no l’havien d’informar. ‘Existia una custòdia que es va mantenir fins que el nombre de persones que hi havia a l’entorn va desaconsellar la permanència a l’entorn’, ha argumentat, ‘posteriorment se’m va informar del que va passar amb les armes, no en el moment que estava passant’. A preguntes del lletrat de Jordi Sànchez, Jordi Pina, ha dit que no li ‘consta’ que s’hagi obert una investigació sobre la custòdia d’aquestes armes però que no ‘descarta’ que s’hagi fet. Calendari del judici contra el procés Les declaracions dels testimonis continuaran demà amb Diego Pérez de los Cobos, coordinador del dispositiu policíac de l’1-O; Sebastián Trapote, ex-cap superior de policia de Catalunya; Ángel Gozalo Pascual, ex-cap de la Guàrdia Civil a Catalunya; Manuel Castellví, cap de la Comissaria General d’Informació dels Mossos; Emilio Quevedo, comissari dels Mossos d’Esquadra; Cristina Manresa, cap de la regió metropolitana nord de Barcelona dels Mossos d’Esquadra. El calendari del judici contra el procés Dimecres serà el torn de Montserrat del Toro, secretària judicial del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona; del propietari de l’hotel Gaudí de Reus; del propietari de l’hotel Travé de Figueres; Pedro Buil Armengol, capità de la marina mercant que va enviar una carta al jutge Pablo Llarena arran de la negativa de la Generalitat perquè el vaixell conegut per ‘Piolín’ atraqués al port de Barcelona; de Vicent Nos, vinculat a un sistema de votació telemàtica per l’1-O; de Quim Franquesa, soci de Vicente Nos; de Teresa Guix Requejo, presumpta perceptora de fons; d’Olga Solanas García, de Focus Media SL; de Ferran Burriel, de Nothingad Comunicación SL; de Núria Llorach, presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; i de Xavier Xirgo, director del diari el Punt-Avui. L’últim dia amb sessió d’aquesta setmana serà dijous, quan declararan Pablo Raventós, ex-director general d’Unipost; Albert Jaime Planas, d’Unipost; Francisco Juan Fuentes, d’Unipost; Antonio Manuel Santos Falcón, d’Unipost; David Palanqués, responsable de transformació digital del Departament de Treball; José Oriol González, gerent de l’empresa Buzoneo Directo SL; Rosa María Sans, del servei de Programació d’Activitats de la Generalitat; Enric Vidal, coordinador d’Acció Política d’ERC; i Enrique Mary Iriarte, treballador d’Artyplan SL de Vic.

Summary: Nieto defensa l’actuació policíaca durant l’1-O i nega les càrregues


Els jugadors del Reial Madrid van convidar anit al líder de l’extrema dreta espanyola, Santiago Abascal, en una llotja privada del Bernabeu. El diari Marca publica imatges del dirigent de Vox en una zona reservada, en la qual només tenen accés els jugadors no convocats i els convidats per la plantilla. Abascal, nascut a Bilbao, però criat a Amurrio, va presenciar un Reial Madrid-Athletic de Bilbao, que va acabar amb empat a zero. En declaracions al mateix diari, el polític d’extrema dreta va confessar que no té cap simpatia per l’equip de la seva ciutat natal. ‘Jo sempre he tingut afinitat per la selecció espanyola. I els que m’atacaven per anar al col·legi amb l’uniforme de la selecció en els anys vuitanta eren sobretot els seguidors de l’Athletic. Des de nen he vist com alguns clubs s’han convertit en eines polítiques contra Espanya i ho lamento profundament. Estic pensant en l’Athletic i el Barça’, va dir.

Summary: Els jugadors del Madrid conviden Abascal en una llotja privada del Bernabeu


L’atac nord-americà contra una base militar del govern sirià i el desplegament d’un portaavions i naus auxiliars a les costes de Corea han alterat de manera sobtada el mandat de Donald Trump i la percepció de la situació militar a Àsia. El continent viu de sobte una guerra freda que s’escalfa amb dures declaracions i acusacions. Aquestes darreres vint-i-quatre hores han fet una escalada molt preocupant. De sobte, Trump ataca Putin Aquests dies, Donald Trump ha pres decisions militars que han desconcertat els seus seguidors i han intensificat molt la tensió a l’Àsia, oimés després d’una campanya electoral en què va ser presentat com un titella de Putin, i potser en part com a reacció a això. Els primers compassos de la presidència de Donald Trump dibuixaven una situació d’enfrontament econòmic i polític amb la Xina, però alhora perfilaven uns Estats Units més disposats que mai a entendre’s amb Rússia. Tanmateix, la resposta a l’atac amb armament químic atribuït al govern sirià ha trencat el tauler de joc previst i ha escapçat les aliances anunciades. Després de l’atac nord-americà amb míssils contra la base del govern sirià a Xairat, Rússia va anul·lar tots els contactes amb els Estats Units. Trump havia llançat 59 míssils en resposta a l’atac amb armes químiques que havia mort vuitanta sirians la setmana passada. Els nord-americans ahir van apujar més el to de la pugna i van dir que tenien proves que els russos sabien que l’exèrcit d’al-Assad volia fer servir armes químiques. Els detalls de l’atac encara no són clars, però ahir Vladímir Putin va acusar els Estats Units d’inventar-se’l per poder envair Síria. Els nord-americans afirmen que un dron rus va seguir tot l’atac i el va filmar. Segons el Pentagon, era a la zona preparat per a filmar, amb la qual cosa era impossible que Rússia ignoràs què passaria. També afirmen que un avió rus havia més tard el lloc de la primera ofensiva amb la intenció d’esborrar-ne les proves, una acusació que ha indignat Rússia. La tensió creix a la mar del Japó Mentrestant, a l’altra punta del continent la tensió militar va créixer també molt notablement amb la tramesa d’una miniflota dels Estats Units a les costes de Corea, com a resposta a un nou llançament de míssils per part de Corea del Nord. Amb un to gens diplomàtic, Donald Trump va escriure un piulet en què deia que si la Xina s’avenia a resoldre el problema de Corea del Nord, millor, però que si no ja el resoldrien ells. El règim nord-coreà va respondre amb l’habitual retòrica bèl·lica, proferint advertiments contra els Estats Units, i va arribar a afirmar que la flota nord-americana podia ser atacada si s’acostava a les aigües de Corea del Nord. Precisament, Trump dinava amb el president de la Xina, Xi Jinping, en el moment que es va saber que els Estats Units havien atacat Síria. Aquesta coincidència va ser presentada per alguns mitjans americans com una demostració de fermesa davant Xi, que Trump volia convèncer que l’ajudàs a aturar el programa nuclear nord-coreà. Tanmateix, no hi ha cap indici que la Xina s’haja afegit als Estats Units en la pressió després del darrer assaig nord-coreà, un assaig fallit, val a dir-ho. La decisió d’enviar prop de Corea el portaavions Carl Vinson, tres destructors i uns quants creuers ha atrapat per sorpresa els països de la zona. Corea del Sud ha afirmat de seguida que està segura que no hi haurà enfrontament entre els Estats Units i Corea del Nord –que, si de cas, sembla que seria nuclear, inevitablement. Els observadors tenen ben present que dissabte és l’aniversari del naixement de Kim Il-sung, un dia que aquests darrers anys el règim sempre ha assenyalat amb algun avanç important en la política de prova d’armes relacionades amb el programa nuclear. De punta a punta d’Àsia, doncs, aquestes darreres hores hi ha hagut un augment important de la tensió militar, que encara té tres focus més en què cal parar esment. El supertriangle Paquistan-Rússia-Xina vol canviar l’Afganistan L’elecció del president Trump, després d’una campanya en què va dir que es desentendria de les guerres de l’Afganistan i el Llevant, ha afavorit també una nova aliança fins ara sorprenent entre el Paquistan, Rússia i la Xina, una aliança que en cas de fructificar pot alterar de dalt a baix l’equilibri polític i militar de la regió. Tots tres països han arribat a la conclusió que els Estats Units no volen acabar del tot la guerra de l’Afganistan. Això, juntament amb l’augment dels atacs de caràcter gihadista a Rússia i la Xina, ha anat creant un espai de col·laboració inèdit. El Paquistan sempre havia estat un aliat dels Estats Units –poc fiable, però aliat–, en bona part perquè Rússia mantenia una aliança històrica amb l’Índia, el seu gran enemic. Però ara Rússia canvia d’estratègia i es va acostant al Paquistan per mirar d’influir a l’hora de trobar una solució de la guerra de l’Afganistan. Això, curiosament, els ha duts a establir els primers contactes amb els talibans, davant els quals van perdre la guerra als anys vuitanta. Una aliança del Paquistan, Rússia i la Xina significaria una potència enorme, dominant a l’Àsia. Tots tres països tenen armament nuclear i representen mercats molt potents que podrien ser enormes si atrauen l’Iran i Turquia, decebuda per l’actitud de la Unió Europea. Les relacions entre el Paquistan i els Estats Units no havien estat mai excel·lents, però s’han deteriorat molt d’ençà de l’assassinat d’Ossama Bin Laden en territori paquistanès, el 2011. En aquella ocasió els Estats Units van acusar el Paquistan de protegir Bin Laden. La mort de 24 soldats paquistanesos en atacs de l’OTAN van dur la relació entre tots dos països al punt més baix. Aleshores el Paquistan va començar a cercar alternatives i va girar els ulls cap a Rússia. L’aixecament de l’embargament d’armes russes al Paquistan el 2014 va ser el primer indici que la política d’aliances començava a canviar. A partir d’aleshores Rússia i el Paquistan, als quals s’uní la Xina, van començar a explorar plegats una solució alternativa per a l’Afganistan que inclogués un pacte entre el govern i els talibans, una hipòtesi de la qual el govern americà no vol ni sentir parlar, però que tot fa pensar que és a prop. La tensió torna a les illes Spratly Les Illes Spratly, a la mar de la Xina, són un arxipèlag format per catorze illetes i dotzenes de roques escampades per l’oceà. Des de fa anys la Xina, Taiwan, el Vietnam, Malàisia, Brunei i les Filipines es disputen la possessió d’aquestes illes, que no tenen gairebé població permanent. Tenen una importància enorme per l’extensió de les aigües jurisdiccionals. El país que en tinga el control dominarà les rutes marítimes de la mar de la Xina, clau per al comerç mundial. Des de fa mesos, la Xina va construint illes artificials a partir d’algunes de les roques i illetes, illes artificials que tenen sobretot un disseny militar, fins i tot amb pistes d’aterratge d’avions. Aquestes construccions havien alarmat sobretot els Estats Units, però han estat les Filipines que han disparat la tensió amb l’ordre emesa pel polèmic president Duterte perquè l’exèrcit filipí ocupe l’illa de Pag-asa avui, 12 d’abril, dia de la independència de les Filipines. Aquesta és una de les illes que la Xina encara no controla. Duterte diu que serà ell en persona qui hisse avui la bandera filipina en l’illa, on s’instal·larà una guarnició militar permanent. I Taiwan… I tot això passa quan encara se sent el ressò de la telefonada històrica que Donald Trump va fer a la presidenta de Taiwan després de ser elegit president. D’ençà de la presidència de Nixon, cap president dels Estats Units no havia mantingut un contacte directe amb un president de Taiwan, un estat independent reconegut només per una vintena d’estats del món, però amb una forta potència econòmica, un potent exèrcit aliat dels Estats Units i una democràcia consolidada. La telefonada de Trump i les notícies que assenyalaven que el nou president estudiava un possible canvi de política dels Estats Units, que podrien reconèixer Taiwan, van suscitar una reacció furiosa de la Xina que sembla haver-se calmat una mica després de la trobada entre Trump i Xi, però que pot tornar en qualsevol moment.

Summary: Àsia, a les portes d’un conflicte militar


La vice-presidenta del Consell i candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assegurat avui que la seva coalició ha desenvolupat una campanya basada en arguments, xifres, rigor i serietat, davant dels que es basen en la falsedat, l’odi o la por. Oltra ha fet aquestes declaracions durant un acte electoral celebrat al Parc Central de València, en què ha estat acompanyada pel candidat de la seva formació al congrés espanyol, Joan Baldoví. En aquest sentit, ha advocat per ‘que el canvi que va començar el 2015 sigui imparable, i que si aquesta legislatura ha estat la de les emergències, la que ve sigui la de les transformacions polítiques que garanteixin el futur dels nostres fills, perquè nosaltres volem liderar el nou govern del Botànic, estem preparats, hem demostrat sobradament valentia des que vam entrar en l’escena política’. Preguntada pel programa electoral en matèria de lluita contra la violència masclista, Oltra ha explicat que contempla la necessitat que ‘tant en la judicatura com a la fiscalia els professionals s’hagin de formar en perspectiva de gènere i violència masclista, perquè sentències com les de la ‘Manada’ han avergonyit a aquest país, i això s’ha de combatre amb formació específica’. A més, ha advocat per un canvi del Codi Penal, ‘per aproximar-nos als països més avançats, en els quals la intimidació i la violència no són necessàries per a una violació, que ve determinada per la manca de consentiment, independentment de la manca de violència o intimidació, que és difícil de provar’. Sobre la visibilitat dels assumptes valencians en una campanya que ha coincidit amb la dels comicis espanyols, Oltra ha apuntat que ‘quan ha estat Compromís en un debat s’ha parlat dels problemes dels valencians, després Compromís és la garantia que la política se centri en la vida quotidiana i els problemes de la gent’. Per la seva banda, Joan Baldoví ha coincidit a destacar que ‘Compromís ha estat l’únic partit que ha valencianitzat la campanya de veritat, des del principi a la fi. A la vista dels debats estatals, mentre uns parlaven de Catalunya nosaltres ho fèiem de Castelló, València o Alacant; mentre uns parlaven d’Otegi, nosaltres de finançament i inversions’.

Summary: Joan Baldoví: ‘Compromís ha estat l’únic partit que ha valencianitzat la campanya de veritat’