Parlar d’Antònia Font a Mallorca i als Països Catalans és parlar d’un dels grups de música de més èxit aquests darrers temps. Però Antònia Font és també una filòloga, a qui el grup va manllevar el nom i que ha fet campanya activa per la candidatura europea de Carles Puigdemont al Parlament Europeu. La llista del president ha aconseguit més de 10.000 vots a les Illes i, en total, l’independentisme n’hi ha obtinguts més de 30.000. Un augment significatiu al territori amb més vots de Lliures per Europa (Junts), després del Principat. Això s’ha aconseguit amb un centenar d’apoderats, pocs recursos econòmics i una campanya improvisada. Antònia Font, número nou de la llista europea de Puigdemont, parla també del resultat del sobiranisme al Parlament de les Illes Balears i reclama que Més torni a defensar sense complexos l’opció independentista. —10.663 vots per al president Puigdemont a les Illes. Què significa aquest resultat? —És una gran alegria. És el segon resultat millor de recollida de vots. Després del Principat vénen les Illes. I si ho sumam als vots d’Ara Repúbliques, l’independentisme aplega 31.000 vots. El resultat és espectacular. No tenim cap precedent a les europees d’aquesta magnitud. —Quin missatge s’envia? —Una part principal del missatge va adreçat a les formacions més sobiranistes de les Illes, concretament a Més, que es presentava amb Compromís i ha aplegat 12.577 vots. Si sumam els independentistes i els sobiranistes, en tenim 43.000, que ja és una quantitat important. El vot independentista supera clarament el sobiranista i això ha de servir perquè el sobiranisme faci una reflexió. Ha d’entendre que, ara mateix, l’objectiu de país és prioritari. És prioritari l’objectiu de la nació més que no del partit. Hauríem d’anar tots a l’una. Tots junts. —N’esperàveu més? —Ens centràvem en l’objectiu d’un mínim de 400.000 vots perquè hi entràs, almanco, el president Puigdemont. Era un objectiu que no es podia assolir a les Illes. Vàrem preferir no fer travesses i ens hem centrat a recollir individualment tots els vots possibles. Hem arribat fins a 10.600, que és molt. —L’estat espanyol podrà impedir que Puigdemont sigui eurodiputat? —No crec que ho pugui impedir. La meva confiança en l’equip de missers del president és absoluta. Han demostrat que saben perfectament què han de fer a cada moment. Puigdemont, Comín i –si el Brexit va endavant– també Ponsatí, seran representants al Parlament Europeu. Mentrestant, tot allò que vulguin fer els partits i la fiscalia espanyols per impedir-ho no farà sinó reforçar la imatge vergonyosa davant Europa. —I Junqueras? —El tenen a la presó. —Per què us hi vau involucrar, en aquest projecte? —Vaig rebre una telefonada de Lliures demanant si volia participar en la candidatura. Una persona que és catalanista i independentista no pot dir que no. Ho he estat tota la vida i les conviccions són profundes. Quan es presenta una oportunitat com aquesta de donar suport directe a Puigdemont i fer feina per la causa defensant públicament els drets democràtics i civils, no hi ha cap dubte. —Com ho heu fet, per preparar la campanya? —Hem tengut molt poc de temps i el mínim de recursos. Ho hem substituït amb molta d’il·lusió i amb molta de feina de la gent que hi ha participat. Fa quinze dies que vam crear un comitè de suport a Puigdemont i ja hi ha dos-cents adherits. És un èxit i demostra que volem plantar cara a les injustícies de l’estat espanyol i que a les Illes fem costat a Puigdemont. Ha estat una campanya molt intensa i molt emocionant per tot el simbolisme que té el president. L’element fonamental n’és la defensa dels drets, més enllà de qualsevol partit. —El suport a Ara Repúbliques prové de l’electorat nacionalista de Més? —A les europees Més en va obtenir 12.000. En teoria, el suport ha de provenir d’Esquerra, però no ho sé. —I el de Puigdemont? —Prové de tots els col·lectius independentistes i sobiranistes de les Illes. I segurament també una part de votants no sucursalistes, que no depenen de Madrid, encara que siguin regionalistes. El suport surt d’aquest col·lectiu no espanyolista que ha prioritzat la defensa dels drets i no s’han decantat per un vot de partit. —Hi ha més independentistes ara que fa cinc anys, a les Illes? N’hi ha un augment significatiu però no som al mateix lloc que el Principat. Els atacs de l’estat espanyol han fet créixer l’independentisme. —Com es pot eixamplar la base? —S’ha d’aplegar tot el vot independentista, sobiranista i fins i tot regionalista. I posar l’objectiu de la independència al davant. S’ha d’avançar. I ser transversals. Un bon exemple és la candidatura de Puigdemont, que incloïa gent de diverses sensibilitats polítiques, de tot el territori i, fins i tot, de l’estat espanyol. —Al Principat l’independentisme va arribar a les portes del 50% del vot. Com ho interpreteu? —El vot independentista a Catalunya és el 50%. El camí cap a la independència no té marxa enrere i es referma. L’estat espanyol pot provar de fer tantes coses com vulgui, però el camí cap a la independència es consolida. —Quan es precipitarà la independència del Principat? —Jo som molt optimista i estic segura que la independència s’acabarà materialitzant i després arribarà la de la resta del poble català. Quan? No ho sé. Però mirant la història ja no ens vendrà d’esperar uns anys més o manco. Ara, com més aviat millor, evidentment. L’objectiu l’assolirem tant sí com no. —Les Balears seguiran el procés d’emancipació nacional començat al Principat? —Hi farem tant com puguem. Consideram que és tot el poble que ha de poder exercir el dret d’autodeterminació, no tan solament una part del poble català. —Si Catalunya és independent, hauria d’oferir la nacionalitat als catalans de la resta del país? —Jo la voldria. És la meva nació. Catalunya, els Països Catalans, són la meva nació. Que per causes històriques colonials em toqui tenir un DNI espanyol no implica que hagi de renunciar a la meva nacionalitat. Vull la nacionalitat del meu poble, que és Catalunya. Només faltaria. —En quina intensitat es reprodueix a les Illes la lluita per l’hegemonia independentista del Principat entre JxCat i ERC? —Aquí també necessitam unitat. El nostre missatge és que hem d’aplegar tot el vot independentista i arrossegar el sobiranisme i el regionalisme del PI. —L’enteneu, aquesta disputa? —Vull recordar que el president Puigdemont va oferir a Esquerra una llista unitària a les europees. I cedia la primera posició a Oriol Junqueras. Esquerra no ho va acceptar perquè no li va interessar. El camí de la unitat és l’únic que ens durà a la independència, sense tenir en compte el partit que votem o si som més de dretes o d’esquerres. S’ha de fer un front comú. —Les eleccions al parlament, consells i ajuntament reforcen el PSOE i dilueixen el sobiranisme. Us ho esperàveu? —Més per Menorca ha resistit millor. Més per Mallorca sí que ha tingut una davallada. Cal que Més faci una certa autocrítica i torni als postulats nacionalistes i independentistes. —Vox ha entrat al parlament, a l’Ajuntament de Palma i al Consell de Mallorca. —Aquesta gent no és nova. És la proposta de l’estat espanyol a l’augment de l’independentisme. Però ja hi eren, només que formaven part del PP. Ara, aquesta mentalitat feixista i franquista ja existia. —Fins ara éreu coneguda com la persona que dóna nom a Antònia Font. El grup també ha votat Puigdemont? —Bé, el vot és secret . Però no ha fet falta que els demanàs el vot. Ben igual que ells no em demanen que vagi als seus concerts. —Us van fer cap comentari quan van saber que aniríeu a la llista? —En parlam poc, de política. Però sé que els meus amics, també ells, estan orgullosos que hagi anat a la llista de Puigdemont. —Hi ha cap cançó d’Antònia Font per a aquest moment polític? —M’agraden totes. Però si n’hagués de triar una diria ‘Dins aquest iglú’. Reflecteix la solitud a què es condemna als polítics catalans, a la presó i a l’exili. —Com fa? —’Les coses no són fàcils per a ningú, dins aquest iglú, amb molta solitud.’

Summary: Antònia Font: ‘No renunciaré a la nacionalitat quan el Principat sigui independent’


Tomás Alcoverro i Muntané (1940) és un dels grans corresponsals catalans. Instal·lat a Beirut (Líban) de l’any 1970 ençà, ha informat del Llevant durant més de cinc dècades per als lectors de La Vanguardia. I a setanta-nou anys encara hi col·labora de tant en tant, amb el diari. El senyor Alcoverro actualment viu a cavall entre Beirut i Barcelona, les dues ciutats on té pis. Aquests dies és ací per a presentar el seu darrer llibre, Un barceloní a Beirut (Diëresis i Ajuntament de Barcelona). És la primera vegada que es pot llegir Alcoverro en català, gràcies a la traducció de Pablo Fernández Pérez. L’obra és un recull de peces breus, que expliquen personatges, paisatges i situacions viscudes i apreses en cinquanta anys de corresponsalia a Beirut. El veterà i reconegut periodista ha rebut VilaWeb al pis que té al carrer de Balmes. —Expliqueu que sou l’únic ciutadà de l’estat espanyol que us heu comprat un pis a Beirut. Per què? —Pel tèlex. El pis era al costat de l’hotel Commodore, que tenia un dels pocs tèlexs que funcionava, i que fèiem servir els corresponsals per enviar les cròniques. M’ha anat molt bé. Després hi ha la part de la seguretat. La part musulmana, on visc, durant la guerra era més insegura que no la part cristiana, on hi havia un partit totalitari que posava seguretat al carrer. Les ambaixades van anar cap a la part cristiana. Els professors de la universitat i els periodistes, també. Doncs jo no em vaig voler moure. La gent em deia: Tomàs, què hi fas, allà? No me’n vaig voler anar perquè ja estava allà. Sempre ho dic: jo no vaig anar a buscar la guerra. La guerra em va venir a buscar a mi. I des del començament de la meva història amb Beirut m’hi he trobat molt bé, en aquesta ciutat. —M’agradaria comentar personatges que surten al vostre llibre. Darío, l’ermità. Vivia en una cova? —Cova, sí; però televisió, també. Era furibund del futbol i en mirava els partits. Però sí, sí, vivia en una cova. Amb llits, llibres. Passa que era molt inaccessible. A la vall de la Cadixa, on viuen els ermitans, és molt difícil d’arribar-hi. Molt muntanyosa. Hi ha convents i esglésies excavades, construïdes durant les lluites entre cristians. Bizantins contra catòlics. Es van amagar allà. I, a banda els temples excavats, hi ha moltes coves. Com la seva. Em va costar molt d’arribar-hi, i a l’hivern estava aïllat per la neu. —Roncaglia. —Roncaglia era un franciscà que venia a casa a fer-me classes. Molt intel·ligent. Venia d’una família pobra italiana, i va entrar al seminari. Estudiava molt, i per no adormir-se , de petit, posava els peus dins galledes d’aigua freda. Expert mundial en els coptes. Era molt simpàtic, amable i vital, i va arribar un moment que això de les faldilles li va interessar. Ho va deixar i es va casar amb una italiana molt rica, de l’alta societat d’Alexandria. Però Roncaglia, tot i casat, va aconseguir una cosa increïble: que el nunci d’Egipte no ho expliqués, que s’havia casat. Amb la qual cosa ell, que es va casar unes quantes vegades, no va perdre la seva qualitat indeleble de fer missa. Era una persona molt sàvia, doctor honoris causa en moltes coses, i a la vegada un desgraciat. No tenia cap sentit de la realitat amb els diners i es va morir a Beirut ben pobre. D’una manera desgraciada. A mi m’havia arribat a demanar cinc-centes lliures libaneses per pagar l’autobús. En guardo els apunts, interessantíssim. Saltàvem d’un tema a un altre. —Bernat Manresa. —Cònsol a Beirut de la corona catalanoaragonesa. Aquest tema del consolat català a Beirut, Damasc i Trípoli, no és que sigui gaire documentat. Ell va ser-hi entre el 1385 i el 1393. I sabem que els vaixells que sortien del port de Barcelona anaven sobretot cap a Alexandria, perquè Beirut en aquells moments era molt poca cosa. Beirut no va començar a ser ciutat més important fins fa molt poc temps, quan van anar-hi els francesos. Una cosa que la gent no entén és que allà tot és Síria. I el Líban, de fet, és una part de Síria. En fi, ara entraríem en disquisicions històriques. —Josep Carner, cònsol a Beirut. —Vaig conèixer Sidi del Burgo, jueu que havia coincidit amb Carner, als anys trenta, quan Carner hi feia de cònsol, envoltat de la bona societat. Ara només pensem en els desgraciats, però hi ha una gran burgesia palestina i una gran burgesia siriana que als anys 1910, 1920, 1930, anaven a estiuejar a Beirut. Sidio del Burgo m’explicava coses de Carner, quan els cònsols eren, i de fet encara són, els reis. Ve de l’època otomana, quan els cònsols de les nacions europees feien més que de cònsols: feien d’agents polítics, i donaven suport a uns o altres. Els francesos, per exemple, sempre amb els cristians maronites. Rússia, amb els cristians ortodoxos. Sidi recordava que Carner li explicava que guanyava més diners amb els articles que escrivia per a la Publicitat, diari en català, que no pas amb el sou de cònsol. 25 pessetes per article. —Marta Vallès. —Fa anys era l’única persona amb qui jo parlava en català a Beirut. Casada amb un metge libanès. La veuré demà, que ara viuen a Barcelona. Però de fa dos anys que hi ha molta gent jove catalana, a Beirut: free lances, fotògrafs, i sobretot treballadors d’ONG. Una cosa que em posa els cabells de punta. Hi ha molta gent que viu dels refugiats. No vull parlar-ne perquè seria políticament molt incorrecte. —Viviane Edde. —Els libanesos, per poc que puguin, fan ostentació. Morir-se allà vol dir que tindràs tres-centes o quatre-centes persones a l’enterrament. Aquí amb tres o quatre passem. Un casament, igual. Viviane Edde ho sap molt bé, perquè treballa a la revista Mondanité. Informava de les festes de les classes benestants, que a vegades són escandaloses, perquè la gent diu que com pot ser que en la mala situació que té la majoria de la població del Líban, aquesta gent facin aquestes festes sense gens de mala consciència. —Haifa Wehbe. —Una de les úniques sex símbol del món àrab. Dona que va trencar motlles de la bellesa. Canta bé, però sobretot és com es mou. Sempre al límit. Sensual, sí, però sap la manera de no moure’s gaires. —Heu viscut els quinze anys de guerra civil (1975-1990). I dieu que heu vist com segrestaven veïns vostres. —Pensi que va ser una guerra dins la ciutat, que és una característica que passa també a l’Irac o a Síria, on pràcticament no hi ha camps de batalla. El camp de batalla és la ciutat. És el cas de les ciutats d’Alep, Homs, Beirut, i en certa manera Bagdad. Són guerres entre milícies, més que no entre exèrcits. I que es fan amb la població civil. —Els anys de guerra civil, va haver-hi brutalitat de les milícies cristianes? —No. Miri. Ja que toca aquest tema, vull ser honest. Aquestes guerres des d’un punt de vista informatiu, són un desastre. Les coses són complicades. Al començament de la guerra civil era moda a l’esquerra fer la interpretació que els libanesos cristians eren els feixistes, i molt dolents, i els palestins, uns angelets. L’any 1982 Israel bombarda Beirut, justament la part on jo vivia, perquè hi havia els palestins. La idea era que el palestí era l’home nou àrab, i sense la connotació islamista d’ara. Els palestins tenien molt bona premsa, i els cristians molt mala premsa. Feixistes, nazis. Però a mesura que se n’han anat sabent coses, de cap manera. Li posaré la cirereta. Sabra i Xatil·la. Ho coneix? —Matança de palestins i xiïtes en un camp, a mans dels cristians, amb la protecció de l’exèrcit israelià. —Doncs és la punta d’aquest iceberg que li explico. Aquests dies es fa a la Filmoteca un cicle de films libanesos. Un és L’insult (2017). És la història d’una baralla intranscendent, però per sota hi ha el conflicte de Damur, ciutat a quinze quilòmetres de Beirut. El protagonista del film va quedar traumatitzat quan bandes de palestins d’Al-Fatah, van entrar al poble, van destruir-lo i van matar cristians. Abans de Sabra i Xatil·la, hi ha Damur. Tema gruixut. A sobre, al Líban ningú no s’ha atrevit a fer cap judici per a escatir els fets de Sabra i Xatil·la. A Israel, en canvi, es va fer el judici, i va costar el càrrec i la posició a Sharon, que va haver de dimitir. Al Líban no va dimitir ningú. —He après que en àrab les paraules ‘negre’ i ‘esclau’ són la mateixa. —Miri, els àrabs també poden ser uns racistes horribles. Ells es queixen, amb raó, del tracte rebut a Europa. Però ells als no blancs, no els respecten de cap manera. I també tenim la qüestió de les serventes. La classe mitjana libanesa té minyones estrangeres: filipines, etíops, tailandeses, abissínies. I aquí els drets humans no hi són gaire presents. De tant en tant hi ha suïcidis. Fa molta pena. Els retiren el passaport i tot, perquè diuen que les cristianes filipines es dedicarien a la prostitució, i hi hauria molts problemes. —Dieu que el fet de ser català us ha permès d’entendre Beirut i el Líban. Per què? —A vegades em recorda Barcelona, sí. No per la violència, que quedi clar. Però sí aquest món on tothom es coneix. Ahir vaig anar a un acte d’homenatge a un gran amic meu, Xavier Rubert de Ventós. Ens coneixíem tots. A Beirut també passa. M’ho recorda. I després, hi ha un altre fet, siguem clars: abans que aquí arribés tot l’embolic d’ara, és evident que hi havia dues comunitats. Que hi ha dues comunitats. Qui ho nega no diu la veritat. —A Catalunya? Hi ha catalans i hi ha espanyols. —Evidentment. Evidentment. —Això la gent no s’atreveix a dir-ho. —Perdoni, jo sí. Oh, Tomàs, que tu t’equivoques, estan més integrats que tu. Bé. Com que jo estic poc integrat, potser sí. Ha! Jo dic que, acceptant aquest fet, hi ha una riquesa de matisos. La complexitat política de Catalunya no la pot entendre un advocat de Múrcia. Això és complicadot. I això m’ha ajudat, perquè el Líban encara ho és més, de complicat. —El Primer d’Octubre vau venir a votar? —Sí. Vaig venir a votar. —I què vau votar, si no és molt demanar? —Això no és dins l’entrevista. —I com ho veieu, això de la independència? —No en voldria parlar, d’això. —Sou casat i amb fills? —Divorciat. Sense fills. Voleu saber res més? —Sí. Us dieu Tomàs Alcoverro Muntané. Qui era la senyora Muntané? —Vingui! Acompanyi’m! Ara entrem en un tema simpàtic. Està bé la pregunta. No em sembla cap indiscreció. Li podrà interessar. Jo vaig fer dret. I el meu pare, també. Aquí en aquesta altra habitació veu la meva orla de l’any 1962. Una mica desdibuixada. Fixi’s l’orla de dalt. Mon pare. 1919. Veu el d’aquí? —Josep Pla! El vostre pare va estudiar dret amb Josep Pla? —Sí. I fixi’s, és de l’any 1919, i tota l’orla en català. La meva orla, la mateixa carrera, de l’any 1962. Tot en espanyol. Això interessarà els de la seva revista. La cosa és clara. Acompanyi’m. Aquests, els meus avis materns. I aquests, els avis paterns. Orla del pare de la Universitat de Barcelona. Any 1919 (fotografia: Adiva Koenigsberg). —Els materns rics; i els paterns, pobres. —No és ben bé així. Però una mica, sí. Paterns, els Alcoverro de Gandesa, són una família de propietaris rurals mitjans. I els Muntané eren de la burgesia de Barcelona. El meu avi va prosperar. Venia teixits. I ma mare sabia francès, comptabilitat, música. I la seva germana Joana treballava a l’Institut de la Dona. D’aquí ve la meva mare Muntané. —Per acabar, una frase del llibre que m’ha encantat. Qui creu entendre l’Orient Mitjà és que l’hi han explicat malament. —Això que dic, no s’ho prengui com la Bíblia, faci el favor. Una frase que, si vol, és buida, però és una realitat.

Summary: Tomàs Alcoverro: ‘No vaig anar a buscar la guerra; la guerra em va venir a buscar a mi’


El titular del Jutjat d’Instrucció 9 de València ha acordat el sobreseïment provisional de la causa en la qual s’investiga el suposat desviament dels diners de la Diputació de València que anava a destinar a l’enllumenat de Llutxent (Vall d’Albaida) respecte a l’ex-president de la corporació provincial Alfonso Rus i a José Estarlich, presumpte testaferro de l’ex-gerent de l’empresa pública Imelsa (actual Divalterra) Marcos Benavent, autodenominat ‘yonki dels diners’. No obstant això, en un acte del passat divendres, el magistrat va decidir també obrir procediment abreujat contra tres investigats – el mateix Benavent, l’ex-director financer d’aquesta firma pública José Enrique Montblanch i l’administrador únic de l’empresa Flying Tiger SL – per un delicte d’estafa en concurs amb un altre de falsedat en document privat i un delicte de malversació en relació a les irregularitats detectades en el projecte de renovació de l’enllumenat de Llutxent, que comptava amb un pressupost de 60.445 euros, segons ha informat el Tribunal Superior de Justícia del País Valencià. L’instructor considera que la investigació ha acreditat que les factures presentades per Flying Tiger SL van ser pagades el gener de 2013 amb l’autorització de Benavent malgrat que no hi ha ‘cap suport documental relatiu al projecte, als supòsits treballs facturats, ni a qualsevol qüestió relacionada amb això’. En aquesta mateixa resolució, el magistrat acorda el sobreseïment provisional de la causa respecte a Rus i Estarlich, que considera que les declaracions incriminatòries contra tots dos realitzades pel ‘yonki dels diners’ en seu judicial el passat 7 de maig ‘no tenen de tot sentit i realitat’ i es tracten de presumptes excuses per derivar en altres seus presumptes responsabilitats, a determinar en judici oral, si escau‘. En aquesta declaració, Benavent va negar haver-se quedat l’import dels contractes i va atribuir el cobrament d’aquesta comissió al fet que Ros li havia demanat diners per finançar l’Olímpic, el club de fútbol de Xàtiva, d’on era batlle, i assenyala també a Estarlich. Per la seva banda, l’ex-president de la Diputació va comparèixer com investigat dimecres passat i va assegurar que va ser Benavent qui va desviar els diners i que la corporació provincial anava a destinar a l’enllumenat de Llutxent per quedar-se ell mateix una part i la resta, el seu suposat testaferro, José Estarlich. Benavent, Montblanch i l’empresari ja van ser processats Aquesta causa ha viscut un complicat camí judicial fins al punt que l’agost de l’any passat el jutge va donar per conclosa la investigació i va acordar el processament únicament de Benavent; l’ex-director financer d’Imelsa, José Enrique Montblanch, una mercantil i l’empresari en relació amb el contracte presumptament irregular per a l’enllumenat públic de Llutxent. Prèviament s’havia anul·lat la sentència d’obertura de judici oral i ha dictat contra tres d’ells perquè l’Audiència va ordenar que s’inclogués a un quart processat, l’ex-director financer, sobre el qual s’havia demanat el sobreseïment, però que va tornar a estar sotmès a la causa després de demanar el recurs de fiscalia i l’actual Divalterra. L’Audiència va revocar aquest acte a l’entendre que aquest últim ‘presentava sospites d’haver pogut participar en els fets’, a l’haver pogut ometre procediments de control propis del seu càrrec. L’empresari va reconèixer per la seva part que s’havia rebut els diners sense cap contraprestació i es va comprometre a tornar el deute. No obstant això, Benavent va demanar declarar, el jutjat ho va rebutjar en primera instància i l’Audiència, en apel·lació, li va donar la raó per garantir el seu dret de defensa i va acordar que la causa tornés al moment de diligències prèvies perquè l’exgerent d’Imelsa prestés declaració, compareixença que es va fer el passat 7 de maig.

Summary: El jutge arxiva la causa contra Rus pel desviament de diners de l’enllumenat de Llutxent


El secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania del Govern, Oriol Amorós, i el director d’Assumptes Religiosos, Enric Vendrell, han defensat que la Generalitat mantingui el seu paper d”acompanyament’ a les comunitats musulmanes quan es nomeni imams però sense imposar-los, perquè aquestes els triïn, igual que en la resta de confessions. Ho han dit en declaracions a Europa Press, després dels atemptats de Barcelona i Cambrils (Baix Camp), i després que hagi sortit a la llum que l’imam de Ripoll, Abdelbaki Es Satty és sospitós de ser el líder de la cèl·lula terrorista que va atemptar el dijous i tingués antecedents penals. En preguntar-se-li si haurien de prendre’s mesures sobre aquest tema, Vendrell ha afirmat que comparteix la sorpresa generalitzada per aquest fet, però es tracta d’un àmbit d”estricta competència’, ja que l’actual sistema legal està precedit pel dret fonamental a la llibertat religiosa, que dóna plena autonomia a les comunitats. Amorós ha afegit que ‘seria un error desenvolupar mesures que tinguin una presumpció de culpabilitat’, i ha remarcat que han estat múltiples les manifestacions de la comunitat musulmana que han condemnat l’atemptat. ‘Crec que hem d’acompanyar aquest procés d’elecció respectant la llibertat’, ja que ningú acceptaria en altres religions que les administracions triessin els líders de culte, i ha lloat el treball constant i discret de la Direcció General d’Assumptes Religiosos en contacte amb les comunitats, que li fan arribar les seves inquietuds. Vendrell ha defensat que les iniciatives sorgeixin de les mateixes comunitats: ‘A mesura que passen coses en la nostra societat, les religions van fent aquest procés’ d’adaptació i control, com per exemple quan els bisbes van prendre la iniciativa que els religiosos que estan en contacte amb nens hagin de presentar el certificat de penals, en un moment en què la societat debatia sobre els abusos a menors. Optimisme i convivència Sobre un possible augment de la islamofòbia arran dels atemptats, s’ha mostrat ‘francament optimista’ que es mantindrà el bon nivell de convivència, encara que no nega que fets com els atemptats generen reaccions i rebutjos en què cal treballar, i que alerten per evitar islamofòbia. Ha destacat que en l’àmbit religiós, Catalunya ha canviat ‘de forma radical en pocs anys’, passant d’una única religió a 13 d’implantades, i on el treball comú entre Generalitat, Ajuntaments i entitats ha construït un molt bon nivell de convivència, sense que s’hagi generat una tensió alarmant.

Summary: El Govern defensa seguir ‘acompanyant’ l’elecció d’imams sense imposar-los


La policia algeriana ha emprat canons d’aigua i gasos lacrimògens per a dispersar els milers de manifestants que s’han congregat avui al centre d’Alger per reclamar la sortida del president del país, Abdelaziz Bouteflika, segons informen el diari local ‘Tout sur l’Algerie‘ i l’agència Reuters. Segons aquesta última, alguns dels manifestants han llançat pedres contra els agents. Els antiavalots han carregat contra els manifestants a la plaça d’Audin i al bulevard Muhàmmad V des d’on els congregats estan intentant dirigir-se cap a la seu de la presidència, segons el diari algerià. Les protestes, segons els dos mitjans, estan sent més multitudinàries que en setmanes anteriors. Milers d’algerians s’han manifestat en el darrer mes, primer per a rebutjar la candidatura de Bouteflika a un cinquè mandat i després per exigir la renúncia d’aquest després ajornar les presidencials i anul·lar la seva candidatura. Bouteflika, de 82 anys i amb un feble estat de salut, ha anat perdent en els últims dies suports clau, com el del cap de l’exèrcit, el general Ahmed Gaid Salah, que dimecres va demanar l’aplicació de l’article 102 de la Constitució que contempla la inhabilitació del president per motius de salut.

Summary: Gasos lacrimògens i canons d’aigua per a dispersar els milers de manifestants al centre d’Alger


En política, la memòria és curta, però no tant. La presidenta del PP, Isabel Bonig, ha anunciat que emprendrien accions legals contra el govern de Pedro Sánchez per no haver desblocat els 281 milions de l’IVA que l’estat espanyol deu al govern valencià, cosa que ha indignat al president Ximo Puig, perquè va ser el ministre Cristóbal Montoro qui va llevar aquesta mensualitat a les comunitats autònomes. Per Puig, és el ‘súmmum del cinisme’ que el PP valencià reclami la liquidació de l’IVA, perquè fou el govern d’aquest partit que la va tallar i, a més, ho hauria pogut canviar al pressupost de l’estat espanyol de l’any passat, en què el PP va votar en contra. Aquesta polèmica arriba després de les declaracions de la ministra de Política Territorial i Funció Pública espanyola, Carolina Darias, que ha dit que no veu factible que el Ministeri d’Hisenda retorni els 2.500 milions d’euros de l’IVA autonòmic del 2017 a les comunitats autònomes. Darias s’ha compromès a cercar-hi vies alternatives, però diu que ho veu complicat.

Summary: El PP ara reclama els diners que Montoro va llevar a la Generalitat Valenciana


És escriptor. Historiador de la filosofia. No té telèfon mòbil. Ha escrit una obra imprescindible per a comprendre la nostra història recent (especialment del País Valencià, però no només del País Valencià) i ho ha fet com un mural, un collage d’històries, de fragments que, junts, ens permeten de confegir una imatge particular i àmplia alhora del nostre segle XX. És Xavier Serra (1967) i acaba de publicar Impuls, el quart i darrer volum de les Biografies parcials que ha anat elaborant per a l’editorial Afers. L’actriu Pepa López, el professor de literatura Dominic Keown, l’editor Vicent Olmos, l’arqueòleg Ferran Arasa, la soprano Eneida Lloris i el periodista Vicent Partal, tots nascuts entre el 1951 i el 1960, tanquen un recorregut que va començar la biografia de Josep Lozano i que ha repassat també vides i fets, entre més, de Francesc Jarque, Joan Francesc Mira, Josep Lluís Blasco, Doro Balaguer i Manuel Boix. Parcialment. A posta. —Com se us acut aquest projecte? —Comença en una època negra al País Valencià, l’any 2006. La imatge que transmet el país és absolutament nefasta, estem embogits en la carrera de la rajola i de la corrupció. Però encara no és una corrupció declarada: en aquell moment la gent encara no hi està en contra. De fet, fins i tot n’està satisfeta perquè hi participa més o menys. D’una altra banda, veus que els mitjans de comunicació, que són nefastos, només treuen gent… nefasta. I passa com en aquell diàleg entre Lot i els àngels, que li diuen que Sodoma i Gomorra mereixen l’extermini i ell va regatejant: si trobem deu justos, no els perdonareu a tots? Doncs jo em vaig posar a buscar si hi havia valencians que tingueren cara i ulls, que fossen presentables. I a poc a poc em vaig trobar la sorpresa que sí, que hi havia més de deu justos, que hi havia un país amagat molt més presentable que el país que apareixia als mitjans de comunicació. —La solució comuna hauria estat convertir-ho en un recull d’entrevistes. En canvi, heu fet una altra cosa. Retrats. Biografies. Peculiars. —M’ho mire tot des del punt de vista literari, i l’entrevista com a gènere literari és molt difícil. Sempre pense en el lector, però no en el lector fàcil: el meu lector model ha de ser una persona no necessàriament gaire informada però sí intel·ligent. La biografia també la mire des del mateix punt de vista: no suporte les biografies d’enciclopèdia o les de necrològiques, amb el cant pòstum dels elogis i, a sobre, amb la informació normalment exagerada, falsa o poc profunda. He volgut fer uns escrits que literàriament tinguen solidesa. —I intenció? —Mitjançant el mosaic fet d’eixes biografies agrupades generacionalment, des del principi hi ha la intenció de retratar el país. Per això moltes vegades hi incloc una mena de deliberacions que em permeten de parlar en sentit ampli. Moltes vegades calen per a situar el personatge. Per exemple, en la de Vicent Olmos necessite parlar del paper que han representat els grans editors en la cultura catalana. Són moments en què potser sembla que és una disgregació dins la biografia, però en realitat és una contextualització. Hi havia un país amagat molt més presentable que el país que apareixia en els mitjans de comunicació —En la de Pepa López ho aprofiteu per parlar del teatre independent, per exemple. —Exacte. I sempre procure ser sarcàstic, punxar. La biografia de Pepa López em permet de fer una crítica dels grans grups de teatre català que la moda ha imposat, i descobrir que, darrere d’això, no hi ha paraula. És a dir, que són grups que no parlen, que, com a molt, canten. La Fura dels Baus, que està molt bé, sí, cultura amb projecció internacional: però no parlen. O el Tricicle: quan finalment parlaren, vam descobrir que ho feien en castellà, i que representaven La venganza de don Mendo. Per això cal transcendir tant l’entrevista com la necrologia i anar al retrat literari, que seria més o menys el gènere que he practicat. —I la tria dels personatges? —He fet aquests retrats en reculls meditats, després de moltes hores de conversa amb Vicent Olmos, l’editor, també intentant mirar tots els àmbits de la societat, per retratar-la en conjunt: per això hi ha de cooperativistes a periodistes, de gent del teatre a gent que es dedica a l’arqueologia. Sense oblidar que la tria ha de respondre a la meua parcialitat. Són, tots, gent que jo he conegut. I amb una trajectòria professional que transcendesca l’àmbit personal. Perquè, a banda de ser persones obsedides amb el seu projecte, que ho són totes, també són persones amb una feina que ha tingut projecció sobre el país. —Parlem de la documentació i la metodologia? Perquè heu fet just el contrari que un simple espigolament general, tres clics a Google i deixar després córrer l’enregistradora. Hi ha una documentació sistemàtica, entrevistes llargues… —Sí. És el mètode de treball. En la majoria dels casos, partesc de converses o entrevistes que poden durar dies, però sempre, abans de parlar amb algú, ja he decidit que eixa persona té una vàlua. I per a decidir-ho he hagut de partir d’una feina prèvia de documentació i de lectura. Per exemple, en el cas de Vicent Partal, es tractava de llegir els seus llibres, el seu bloc; en el de Ferran Arasa, tots els articles que ha escrit, cronològicament. D’aquesta manera no estic limitat a les coses que conten. En alguns casos, he pogut completar la història del personatge amb dades que ell no sabia. —Un exemple? —Ferran Arasa no sabia exactament on era el seu pare quan esclatà la guerra. Albert Hauf no sabia com el seu pare havia caigut presoner dels russos. Siga com siga, eixe treball previ em permet d’aclarir coses, perquè sovint la gent té memòria però no té clara la cronologia. Després, de tot allò que et conta el personatge, tu has de tenir el nervi atent per a saber què s’encabeix bé en el fil literari i pot tenir profit. L’anècdota de les orelles de Partal, per exemple, me la contà ell, amb sa mare davant. I sa mare va dir: ‘Això no ho poses.’ I Partal: ‘I per què no, si és veritat i, damunt, divertit?’ És això: Partal tenia visió literària i sa mare, no. Ella volia preservar aquelles orelles. —No les explicarem ara, guardem el misteri per als lectors dels llibres, però sí que podem dir que farciu les biografies amb anècdotes plàstiques, literàries, que els acaben de donar vida. —M’ho vaig passar molt bé escoltant l’anècdota de l’escolarització de Vicent Olmos, també perquè sabia que allò tenia molla. O la de la trobada amb la Guàrdia Civil de Robert Archer. Quan la gent sent la paraula ‘biografia’ pensa en enciclopèdia i, per tant, una cosa que necessàriament ha de ser acadèmica i avorrida. La meua obligació és trencar això. —En dieu Biografies parcials i en realitat hi feu moltes coses. Una de les quals, una història del País Valencià contemporani. I, des d’ell, del conjunt dels Països Catalans. —Això és intencionat. Ho dóna la fórmula de l’agrupació generacional, perquè et permet d’anar explicant el país per èpoques. Perquè més o menys d’una manera natural, cada generació fa la seua eclosió en algun moment determinat, excepte quan passen coses rares. Era natural que la gent nascuda la dècada dels quaranta fera la seua eclosió en la dècada dels setanta, oi? —Sí. —La sorpresa va ser quan vaig parlar amb els nascuts abans de la guerra i va resultar que també. Potser els historiadors d’acadèmia ho rebutjaran com a mètode, però mitjançant les biografies m’he convençut que el País Valencià comença a ser possible a partir dels setanta. Als seixanta hi havia hagut la primera arrancada, molt important però molt restringida, de l’àmbit universitari i la nova cançó. Va ser molt important perquè va passar en el pitjor moment, per això anomenava aquell volum Època crítica. —El tercer. —Sí, el de la condició hamletiana dels valencians, de ser o no ser. Si en aquell moment no haguérem estat, ni que fóra una mica, directament ja hauríem estat espanyols. És la generació de l’Alfons Cucó i el Manel Ardit, per exemple. Hi ha gent que he descartat perquè ja hi havia algú altre que ocupava el seu lloc. I molts d’altres hi ixen referenciats. En tots els volums ix Joan Fuster. L’ombra de Fuster sempre hi és, darrere. I en moltes biografies també ix l’ombra d’Eliseu Climent. O de Ciprià Ciscar. —Teníeu la idea de fer-nos un retrat contemporani: quin dibuix us n’ha sortit? Heu canviat alguna percepció prèvia? —Ja em va passar en el primer volum: vaig començar amb un pessimisme molt negre i després vaig evolucionar cap al… pessimisme. Amb un coneixement més exacte de les causes. No podem fer el que ens dóna la gana a partir del no res. Cal base. Context. Per exemple, en la pintura: abans dels setanta, un pintor, per a fer alguna cosa, estava obligat a emigrar. En la major part dels casos, això comportava també un abandonament de la feina per al país. Però Boix, Heras, Armengol, Alfaro, etc., no abandonen el país. I això, que abans no era possible, ho comença a ser a partir dels setanta. —Ens feu el resum d’aquesta història que heu desgranat? —La guerra ens destrossa. Perdem, i el país queda absolutament arrasat. Després hi ha unes individualitats que proven de fer alguna cosa, d’Enric Valor a Vicent Andrés Estellés (per bé que Estellés despista molt, cronològicament, perquè comença a publicar als setanta: l’anterior és una persona que viu però que no existeix en el món literari). Dins d’eixa generació hi ha una cosa absolutament sorprenent, que és un home amb talla intel·lectual europea, mundial: Joan Fuster. Però és encara un cas aïllat. Després, en la generació dels seixanta, el grup dels universitaris, això per fi arrela en un col·lectiu, encara molt petit. I als setanta ja és el país, que canvia en tots els sentits. També econòmicament. I comencen a ser possibles moltes coses. I després això va agafant un to de normalitat, que ja és aquest volum, el darrer. El país comença a funcionar, fins i tot veus que Barcelona també comença a funcionar com a pol d’atracció normal del país, i es deixa de mirar d’una manera provinciana cap a Madrid. Als setanta, el país comença a deixar de ser provincià i després, i fins avui, es comença a normalitzar. Sempre amb dificultats i amb molts dèficits. Eixe és el resum. Vaig començar el treball amb un pessimisme molt negre sobre el país i després vaig evolucionar cap al... pessimisme —Teniu, en tota l’obra, una visió de conjunt que de vegades posa en evidència el prejudici regional. Dieu, per exemple, ‘els romans que envaïren aquestes terres’, i mentre possiblement el lector pensa en País Valencià, continueu i esmenteu Tàrraco o Sagunt. —La meua tesi doctoral era d’història social de la filosofia catalana i, de manera natural, hi englobava el que havia passat a València. Eixe llibre només s’ha venut a Catalunya. Tot i que parla del País Valencià, i que hi és una peça important, a les biblioteques del País Valencià no l’han comprat. El problema són les comunitats autònomes, que en la cultura fan de barrera. Anem al cas contrari: les Biografies parcials. Els bibliotecaris ho classifiquen com a ‘País Valencià’ i els de Catalunya diuen ‘no interessa a les biblioteques catalanes’. I queda així. Ja estan prou satisfets amb la idea que tenen dels valencians com el fill babau de la família. —I com es corregeix aquesta visió empobridora? —En realitat és fàcil de trencar. Per la pràctica. Per exemple, quan gent amb bona voluntat et convida a fer una conferència i, com que ets valencià, espera que parles d’un tema valencià. A veure, està molt bé que et tinguen en compte, i de fet els catalans solen deixar espai per a les boletes valenciana, mallorquina i nord-catalana (encara que quan ja tenen una boleta potser no es preocupen de buscar-ne una altra), però quan et conviden com a valencià has de trencar-los els esquemes dient-los ‘no, jo parlaré d’un tema català, dels Països Catalans en general o d’un tema privatiu del Principat’. —Bona. —Per exemple, quan em conviden a parlar d’un filòsof, no en trie un de valencià, trie Joan Crexells. S’enduen la sorpresa i es ressituen. És fàcil trencar-los els esquemes. Si avui es fera una història dels Països Catalans, segur que la batalla d’Almansa l’encarregarien a un valencià. Per què? Per què no el setge de Barcelona? Per què no la batalla d’Almansa a un mallorquí? Estem captius d’eixa mentalitat que cada boleta ha d’ocupar el seu espai. Però és que, de fet, la barrera no existeix: la cultura catalana ha aconseguit tenir fortalesa i eixir de la cosa minoritària i ja és perfectament normal i assumida. Per tant, s’hi afegeix qui vol. I qui no, no. Per què un valencià no ha de ser especialista en Valentí Almirall? Per què ha de ser només especialista en Teodor Llorente? Si vols estudiar al llarg de la teua vida, Llorente se’t queda curt, t’has d’agafar, jo què sé, un Prat de la Riba, persones que tinguen entitat. —També trenqueu esquemes perquè escriviu en oriental? —Potser sóc l’únic que ho fa. No ho propose com a model a seguir per ningú, però trobe poc normal que eixe model de llengua no siga seguit per un percentatge significatiu. Perquè, en definitiva, escrivim per a tot l’àmbit cultural, per als Països Catalans, que és on tenim els lectors. De fet, hauria de ser minoritari el fet d’escriure donant importància al dialecte. Les comunitats autònomes, en la cultura, fan de barrera —Pot ser que les estructures autonòmiques, o algunes conseqüències de l’anomenada batalla de València, la prevenció del Principat a l’hora d’actuar també fora dels seus límits per por de ser acusats d”intervencionistes’, frenin algunes coses que ja s’havien assolit? —Sí, això de la batalla de València induïda, que va ser tan bèstia, va influir en els polítics catalans. Els polítics, dic, que n’era un: Pujol. Va decidir que convenia aquest tancament dins la pròpia frontera, i es va imposar la política de la no intervenció. I va convèncer fins i tot l’àmbit acadèmic. Hi hagué una retracció molt notòria de l’ús del terme Països Catalans, la recerca d’eufemismes i una certa por de la qüestió de noms. Però tot això de la qüestió de noms en definitiva és banal, pots saltar les barreres amb tota la facilitat del món, com en l’exemple d’abans: aquestes terres, que són les de Tàrraco i les de Sagunt. En fi. És cert que hi ha hagut un temps d’aquesta prevenció, de tancament cap a dins i de treballar soterradament. I això té un perill: Compromís, per exemple, treballa tan soterradament que en alguns moments sembla que ho faça per a l’enemic. Una cosa és la prudència política, i és lògic no presentar batalles que no pots guanyar, però una altra és disfressar-te tant que acabes adoptant la figura del teu botxí. De tota manera, crec que ara no queda tant això com una sèrie d’inèrcies mentals que no hi ha manera de trencar. Encara que no seria difícil de fer-ho. —Una característica que s’agraeix dels vostres retrats és allò que hi poseu entre línies. I l’humor. I algun toc de mala idea. —La literatura ha de tenir un cert sarcasme. Potser també hi ha un component innat, si ho voleu, però els meus models literaris… —Josep Pla, clarament? —Pla i Fuster. I Josep Maria de Sagarra. I Thomas Bernhard, que es caga en la mare que va parir Àustria. M’he inclinat sempre pels autors càustics, sarcàstics, irònics, mordaços. I si pots retratar l’etapa més negra de l’escolarització franquista amb anècdotes com les de Vicent Olmos, i pots ridiculitzar-la i riure-te’n, ho has d’aprofitar. També hi ha l’altra banda: emocionar sense ser pastós. Aquest és el cas d’Enedina Lloris. Però contar una història emotiva sense que siga tòpica o especialment lacrimògena, sinó de veritat commovedora, és de les coses difícils que es demanen a un escriptor, oi? Que sàpiga fer riure i que sàpiga commoure sense acudir a recursos convencionals. —Aconseguiu que sigui una lectura que traspassa el temps i que va més enllà de l’interès que es pugui tenir en els biografiats. —L’assaig vol fer aflorar la documentació, però l’obsessió és literària i sempre hi ha narració. Cada biografia és un conte. I si no tens personatges interessants, no hi ha escriptura. Un personatge pot ser interessant o perquè és brillant en sentit positiu o perquè és molt fosc en sentit negatiu. També he escrit biografies d’impresentables i m’hi he trobat a gust igual. Fent Els reaccionaris valencians, per exemple. Una cosa és la prudència política, i és lògic no presentar batalles que no pots guanyar, però una altra és disfressar-te tant que acabes adoptant la figura del teu botxí —Abans heu dit que la visió us ha canviat de molt pessimista a pessimista. Sou conscient que amb aquests quatre volums ens retorneu un grau força interessant d’autoestima? —Perquè sí que hi ha hagut gent. És la que treballa. Això em passa, sense buscar-ho, en el primer volum. Una cosa important és que cada volum és ascensional. El primer ja ho era, i eixe pas del pessimisme molt negre al pessimisme només, sense arribar a cap entusiasme, però, el vaig traslladar a l’ordenació dels personatges, de manera que si lliges cada volum en ordre veus que hi ha la cerca d’un cert clímax. El darrer acaba amb Vicent Partal que, amb aquells viatges, és absolutament fabulós! —De Bétera al món. —I acaba amb un èxit brutal d’un mitjà electrònic que passa la mà per la cara als grans diaris (bé, ‘grans’: als mediocres diaris) en paper que es feien a l’estat. Hi ha una dosi important d’entusiasme en eixa història. El primer volum començava amb Josep Lozano, que és un escriptor que guanya un premi i es pensa que podrà viure fent d’escriptor, i acaba amb Manuel Boix, que es troba que fan una exposició Boix-Heras-Armengol i que abans de començar ja han venut tots els quadres. Tornant del viatge diuen: ara què fem? Doncs ara ens casem! I és un final feliç. Per què ho vaig ordenar així? Perquè el meu estat s’havia transformat. I volia que eixe estat arribara també al lector. Què passa? Que el lector no en fa gens de cas, que comença els llibres per on li dóna la gana, tant si és davant un volum o ara que ja té els quatre. Per exemple, per on ha de començar un lector? —Pel primer? —No: pot començar pel volum que li done la gana i per la biografia que li done la gana. I després, una vegada ja es puga convèncer que allò li interessa, aleshores sí que hauria de fer la lectura cronològica. Perquè, si no, es perd la part de context històric. La història del país no la veus si no la lliges ordenadament… —En algun moment parleu d’una visió antipetulant de la història. —La història petulant seria tenir en compte només els fets polítics i perdre de vista tot allò relacionat amb la societat. No em referesc a fer la història dels fets quotidians o la del cafè, sinó a fixar-te en totes aquelles coses que en realitat ens omplen la vida. Un exemple concret: per a la història del País Valencià, és decisiva l’aparició de la revista Gorg, que és una cosa que no crida l’atenció però que va ser un intent de trencar la barrera de la censura. —Feu història en biografies. I les reivindiqueu, com en un avís, parcials. —Tot hi és parcial. Em centre en un aspecte. És parcial perquè encara eren vius, i per tant podien fer moltes coses encara. Algun, fins i tot, pot fer com Jordi Pujol, que deia: ‘Encara puc cagar la meua biografia.’ Eixe aspecte és el més evident. Després, parcials també per la tria, és clar. Jo crec que és una bona tria. No és l’única. I és descaradament parcial, també, pel to irreverent, si ho voleu. I perquè a mi m’interessen les coses que m’interessen a mi. —Quan escriviu, aneu a la cosa material, als fets. Però també n’hi ha que semblen un misteri: tanta gent tan jove que, en un context advers, decidí d’apuntar-se als cursos de valencià per correspondència. Si mai hagués d’esmentar un miracle, crec que seria aquest. —Sempre hi ha individualitats que tendeixen a ser inconformismes, a fugir de la uniformització. En el nostre cas, a l’hora d’eixir del borreguisme, la proposta cultural que ha funcionat és la catalana. Es pot haver perdut molt de temps en la batalla política, però la cultura s’ha imposat. Hem tingut moments molt fotuts i no hem parat de sumar gent, sobretot en l’àmbit de la cultura. Sobretot. —Acabareu essent optimista. — És veritat que passen coses raríssimes…

Summary: Xavier Serra: ‘Al País Valencià es pot haver perdut molt de temps en la batalla política, però la cultura s’ha imposat’


Quan era petita una de les coses que més li agradava era pujar i baixar per les escales mecàniques. Ho confessa quan li proposem de fotografiar-la a les dels Ferrocarrils Catalans, uns trens en què segurament ha pujat unes quantes vegades durant la vida. Aquesta ha estat la setmana de Marta Pessarrodona (Terrassa, 1941); poetessa, biògrafa de noms com Mercè Rodoreda, Teresa Pàmies i Montserrat Abelló; traductora d’una cinquantena de llibres entre què hi ha autores com Virginia Woolf, Susan Sontag, Marguerite Duras, Gertrude Stein i Doris Lessing; i amant de les ciutats del món i del seu país. Després d’haver viscut a Barcelona i també d’haver passat llargues temporades a Londres, i més curtes a Berlín, Buenos Aires o Nova York, va tornar al Vallès i ara viu a Sant Cugat. Ens trobem en un bar situat on durant anys hi va haver un petit parc d’atraccions, a la plaça de Gal·la Placídia de Barcelona. Acompanyo la seva canya i les seves cigarretes amb això mateix. Quan em sent parlar amb accent de l’Ebre m’explica que, de petita, va estiuejar quinze anys a Sant Carles de la Ràpita, perquè la seva mare volia que durant l’any li toquessin els aires de mar i de muntanya. ‘De petiteta, parlava el rapitenc’, diu. Després d’una setmana intensa, en la qual ha recollit el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes atorgat per Òmnium, la seva vida torna a poc a poc a la normalitat. Explica abans de començar que, del mes de febrer ençà, quan va rebre la carta en què Jordi Cuixart li ho comunicava, la seva rutina d’escriptora s’ha alterat una mica. Fins i tot la reconeixen i l’aturen pel carrer quan camina per Barcelona. Un fet inèdit, diu. —Us va fer il·lusió de rebre el premi, però potser va ser més especial i tot per la situació política. Vau rebre la notificació gràcies a una carta de Jordi Cuixart des de la presó. Ja l’heu emmarcada? —No, no l’emmarcaré. Mira, jo en tinc una de l’any seixanta o així, també autògrafa, de Simone de Beauvoir, i un amic meu la va agafar i la va fer emmarcar. I ara gairebé no la llegeixo. La llum es menja les cartes. I l’última que tinc de Rodoreda també la vaig emmarcar i l’he desemmarcada perquè ja es veia menys. De la de Cuixart, potser n’emmarcaré la versió escannada i l’original la conservaré jo. —Comencem pel principi. A setanta-set anys, quin és el primer record que teniu vinculat a l’escriptura? —Jo vaig néixer a casa, òbviament. Només vaig anar a l’escola municipal un any. I la meva mare estava encantada de tenir-me a casa. La nena del pis de sota, que tenia tres o quatre anys més que jo, anava a escola, i jo també hi volia anar. Però també hi vaig estar bé, a casa. Teníem unes golfes que a mi m’encantaven, sobretot pujar-hi amb les escales. Jo a tres anys ja llegia. Suposo que me’n va ensenyar la meva mare. Això que fan ara que fins a set anys no els deixen llegir ho trobo una barbaritat! Jo no m’he mort sabent llegir a tres anys! Home, no llegia El Quixot, és clar. Però els meus pares eren molt lectors, tot i que no hi havia gaires llibres. —Quins llibres hi havia? —Mira, hi havia la Bíblia; una Història de Catalunya abreujada del Ferran Soldevila i el Ferran Valls i Taberner; El Quixot i la novel·la Vals del Francesc Trabal, una cosa raríssima. Però de seguida me’n van deixar comprar. Amb els anys he vist que la meva mare era una nena de la república i que sempre hi havia una novel·leta del Folch i Torres a casa. Jo recordo haver dinat tard perquè la meva mare havia d’acabar una novel·la. La meva mare tenia problemes de son i el meu pare es va comprar una llumeta que posava al llençol per llegir a la nit i no destorbar la seva dona. Ell tenia una obsessió per les històries de la Primera Guerra Mundial i de la Segona. Suposo que era una obsessió pròpia d’un tinent de l’exèrcit republicà. —Amb aquesta història personal, quina paradoxa rebre el Premi d’Honor en un moment històric com aquest, amb presos i exiliats. —La carta del Cuixart és manuscrita i és escrita a la presó de Lledoners, just el dia abans que els traslladessin a Soto del Real. Me la van venir a donar en una hora que era just l’únic moment en què ell podia telefonar. Tot és molt anormal. Per sort, vaig anar a Madrid el 21 de març, que és el Dia Internacional de la Poesia, a veure’l. —Al Tribunal Suprem? —Sí. Em van acreditar com a família, que ara resulta que ja no es pot fer. I menys despullar-te, tot. Deixar el telèfon, obrir-te tota la bossa i treure-ho tot… Difícil. I llavors entres i ja hi eren ells instal·lats. A la pausa els treuen i, quan passen, has d’aprofitar-ho ràpid i abraçar-te amb ells. Vaig parlar-hi vuit segons. I li vaig dir: ‘Com que a Mahoma no el deixen anar a la muntanya, la muntanya ha vingut a Mahoma.’ Per la gent que ja vam ser antifranquistes és molt dur, comprens? Semblava que ja havíem complert el nostre destí. Semblava que ja ho havíem fet tot. —Amb el vostre recorregut vital i havent fet molta tasca historiogràfica, com veieu la situació política actual? —Potser sóc optimista, però jo crec que això no té aturador, ja poden fer com vulguin. En el moment que el Cuixart va dir que sortir de la presó ja no era la seva prioritat… El dia de la concessió del premi vaig saludar la Txell, la seva dona, els pares, els sogres i mira, guardaven la sang freda. Sembla que és el nostre destí català. Jo no sé quan ni com, però personalment tinc la seguretat que aquesta via ja no s’abandonarà. —Com va ser el lliurament del premi al Palau de la Música? —D’una gran emoció. Sobretot vaig pensar en els qui ja no hi són i que estaven molt relacionats amb la meva vida com vaig dir en el meu discurs. Vaig pensar en els meus pares, el Gabriel Ferrater, la Paulina Pi de la Serra i no en vaig dir més per no ser l’Almodóvar. Tenia moltes ganes d’agrair perquè tu ets una mica el producte de totes aquestes persones. N’hi ha algunes que han estat molt determinants en la meva vida. —Precisament la vostra obra també és una interlocució constant amb totes aquestes persones que us han marcat i que també s’han dedicat a la literatura com Gabriel Ferrater, Maria Mercè Marçal, Sylvia Plath, Clementina Arderiu. —És una interlocució, però no solament amb les persones que s’han dedicat a la literatura. —Què voleu dir? —A mi la cosa que més feliç em fa és quan penso que un poema ja el tinc acabat. No hi ha res que em doni més felicitat que això. —Per què? —L’acollida que pot tenir en una lectora –genèric intencionat– pot ser molt diversa, però tu n’estàs convençuda. —Què la va fascinar d’autores com Virgina Wolf? —Sense dubte, la seva intel·ligència i la seva capacitat artística. —Parlem de la tècnica. D’associar símbols. De lectures. Quin és el procés per a fer un poema? —Aquest últim poemari, Variacions profanes, se m’ha encavallat amb la relectura de la Bíblia –tot i que sencera no l’he llegida mai. Normalment mentre la llegeixes se t’enllaça amb alguna cosa que has pensat. M’ha passat, per exemple, amb la Segona Carta als Corintis, que m’agrada molt. A més, tenim una versió catalana esplèndida i una castellana que també. Jo he traduït més al castellà que al català, perquè sóc una freelance i he de viure, i ho faig amb molt de gust. Ja que el tinc el castellà, no tan sols el mantinc, sinó que procuro que millori. Llavors em poso a llegir la versió castellana del Cipriano de Valera que m’agrada molt. En anglès llegeixo la King James. De vegades viatjo amb la Bíblia, en tinc una de viatge, vull dir que m’agrada molt llegir-la. Òbviament cada cop que vaig a Israel la porto. —Què en llegiu ara? —Jo és que d’ençà de mitjan febrer, vivo sin vivir en mí, com una mística castellana. Cada dia passen coses, cada dia tinc entrevistes… —Viviu més cap enfora aquests mesos… —Sí, però saps què? A mi la cosa que més m’agrada és llevar-me ben d’hora. M’agrada molt el matí. Posar-me a escriure o traduir o mirar algun diari. —Sou més diürna? —És una cosa que fins que no vaig conèixer el Gabriel Ferrater no vaig descobrir, eh? Ell era de llevar-se molt d’hora i no és que m’obligués a llevar-me a mi d’hora, però jo vaig pensar: I si ho provo? Però en canvi la carrera la vaig fer sempre estudiant de nit i si surto de nit aguanto bastant. Generalment dormo poc jo, tota la vida he dormit molt poc. Sempre m’ha semblat una pèrdua de temps això de dormir.  —No us agrada perdre el temps. —A mi la cosa que em sap més greu és pensar que, quan em mori, encara hi haurà coses que no hauré llegit. —La vostra literatura és indissociable dels vostres viatges. Encara us manquen ciutats ciutats per a descobrir? —Sí… I mira que jo no sóc una persona viatgera. Una vegada al magazín que dóna Ibèria em van demanar fer un reportatge sobre una ciutat que tries. Naturalment jo vaig dir Londres, que és una ciutat que conec molt bé, però em van dir que no perquè ja s’havia fet. Després vaig triar Berlín, perquè també hi he viscut, i em van dir que tampoc, que ja s’havia fet. I després vaig dir Zuric i em van dir que sí. Vaig estar una setmana a Zuric fent veure que no hi havia estat mai. Veient els transports, els museus, l’òpera, el barri proletari –que de proletari en té ben poc. Com que vaig estar-hi una setmana, a l’hotel que hi estava ja m’hi vaig posar un pòster, com si fos casa meva. Perquè a mi m’agrada viure als llocs, no m’agrada viatjar. I cada vegada m’agrada menys viatjar; als avions no et donen res, t’avorreixes, és incòmode. —Què heu fet en els moments en què us heu instal·lat en una nova ciutat? —Anar a comprar. Els supermercats m’agraden molt, si no hi ha mercats, és clar. Si hi ha mercats, vaig al mercat. Anar al cementiri. S’aprèn molt als cementiris! A la Montserrat Roig, que érem amigues, i que encara la recordo molt, jo li deia: ‘Tu que ets novel·lista, per què no et passes la vida als cementiris? Per a trobar noms de personatges és un bon lloc.’ —Teniu unes ciutats de capçalera: Londres, Berlín, Buenos Aires, Nova York… —Mira, no em donis a triar entre Buenos Aires o Nova York perquè segur que et diria Buenos Aires. És una ciutat esplèndida. És la capital que Espanya no té. La capital d’Espanya és Buenos Aires. És una ciutat que té una emissora de ràdio que tot el dia dóna poesia, hi ha un mercat diari de llibres, i jo sempre que vaig a l’Argentina compro algun Borges. Tinc tres obres completes del Borges diferents. Recordo un cop a Buenos Aires que el propietari d’una paradeta del carrer va anar a casa a buscar uns llibres i ja em veus a mi allà substituint-lo al carrer… Vull dir que són ciutats on encara hi poden passar aquestes coses. —Què tenen en comú totes aquestes ciutats que us agraden? —A mi Buenos Aires em recorda molt Berlín, té aquell aire canalla… A Berlín hi he viscut. Hi he tingut un pis, bé, el que em va donar el Goethe Institut. Vaig tenir la immensa sort que les dues vegades que hi vaig viure encara hi havia el mur. Jo vaig plorar el dia que va caure el mur! El 9 de novembre de 1989. Els que diuen que sabien que això passaria, menteixen! Ningú no sabia que passaria allò. —Això demostra que la història és més imprevisible que no ens pensem? —Molt. Nosaltres també hem de confiar que acabarem essent allò que som: un país. —Us agraden les ciutats canalles. Moltes vegades també ho sembleu amb aquestes samarretes reivindicatives. —Això de les samarretes té molta història! Jo vaig estar a la Universitat de Nottingham del 72 al 74 i ja era famosa per les meves camisetes. I els meus alumnes van fer un carnaval i van fer camisetes i les que van sobrar me les van regalar. En tinc com cent! M’encanten. —Una cada dia amb un missatge. Elegiu el missatge intencionadament? —És una mica aleatori. Aquesta, per exemple, que té aquesta rodoneta groga aquí, me l’he posada perquè així ja no havia de pensar on tenia el llaç groc. Penso que amb aquesta taca groga ja compleixo. Perquè, és clar, és un embolic, com que et vas canviant, ja no saps on tens el llaç. —Heu fet poesia, però també assaig i periodisme. Són dos camps que us han permès d’estar en contacte tant amb el pensament com amb l’actualitat política i social. —Sí, durant èpoques jo he fet més tasca periodística que els mateixos periodistes professionals. Com que la poesia és molt lenta, el periodisme és molt llaminer. Això m’ho va dir un dia el Lluís Permanyer. Jo he tingut un motorista esperant el meu article a sota de casa, perquè s’havia mort la Simone de Beauvoir, posem per cas, o coses d’aquestes. Vull dir que tot i que amb la poesia tardes anys, sé escriure de pressa també. —Àlex Susanna, que us ha prologat l’últim poemari, Variacions profanes, i que ha estat editor vostre, va dir a la presentació d’aquest poemari que éreu una autora a qui els editors havien d’anar al darrera. —No tinc pressa, eh? Ja fa anys que no tinc pressa. He d’estar convençuda jo mateixa de què faig. Si després el resultat és que no t’entén ningú, doncs mira: què hi farem. Però si tu ja no estàs convençuda d’allò que estàs fent és tremend. En poesia, amb una sola estrofa, pots aconseguir el Premi Nobel. No és una qüestió de quantitat, és una qüestió de qualitat i de novetat, i de molts més factors. Pensa que hi ha anys que no he salvat ni un poema, eh? Però he sobreviscut. —Deu haver-hi etapes en què observeu i coeu. —Sí. Marcuse als anys setanta, va escriure: ‘L’art neix en les cadenes i mor en la llibertat.’ I mira que és un pensador que no m’interessa gaire però té algun encert. I a mi aquesta situació tan conflictiva d’ara m’ha fet més creativa. Preferiria que no fos així, però és així. Des del 2017 em sento així. —La vida us ha costat de viure, per això l’heu escrit? —Jo sé que hi ha llibres que els he escrit perquè quan explico les coses les entenc millor jo. Després d’escriure la biografia de la Rodoreda, per exemple. Però com que no m’agradaven les biografies que ja existien, no hi estava d’acord, em vaig posar a escriure en primera persona la meva biografia. I és clar, parlar de Rodoreda és parlar de l’exili, i em van quedar ganes de saber més. I llavors tres anys més i el França 1939 que s’ha reeditat ara. —També s’ha publicat recentment una antologia A favor nostre, un recorregut a més de cinquanta anys de creació poètica. —Jo estic molt contenta de l’antologia d’Àngels Gregori, perquè jo no hauria estat capaç de fer aquesta selecció. Jo tinc més ànima d’historiadora, i hauria seleccionat poemes cronològicament, del primer llibre, del segon, del tercer… I en canvi ella, ha agafat tres blocs i és una manera molt maca de fer una antologia. —L’altre dia llegia Alain Badiou, que diu que l’única manera de transmetre coneixement és amb la interlocució entre dues persones que s’estimen. La vostra obra és un diàleg constant amb més autors. Què en penseu? —Sí, hi estic d’acord. Hi ha una carta del Francesc Pujols a la Mercè Rodoreda que li diu: ‘L’amor és l’amistat perfecta, l’amistat és l’amor imperfecte.’ Jo això sempre ho tinc molt present. Però l’amistat és molt important. Entre els poemes inèdits que tinc d’aquest any, en tinc un que és una ‘De vita beata’, en què parlo d’això. A més, m’agraden també les amistats noves. Però també mantenir els amics dels tretze anys. L’antologia que es va publicar a Columna que es diu Tria de poemes, del primer llibre només vaig triar dos poemes: ‘A Carles Riba’ i ‘Londres 1967’, que és un poema que ha estat molt determinant a la meva vida. Però després es va morir la Maria Aurèlia Capmany, i la Carme Serrallonga, que és una de les meves donasses, per explicar que havia estat molt amiga de la Maria Aurèlia, però que aquella amistat s’havia acabat, va citar un poema meu: ‘Si l’amor s’acaba’ És a dir, un poema que no tenia títol, però que després n’hi vaig posar. I ara tots els meus poemes tenen títol i el títol és importantíssim per a mi. Vaig pensar que si la Carme Serrallonga, a qui jo admirava, li havia servit aquell poema, jo l’hi havia d’incloure. I el poema diu més o menys així: ‘Si l’amor s’acaba, per què estranyar-nos, si l’amistat noble sentiment diguérem, troba també el seu punt final.’ Jo de meus me’n sé pocs de memòria; en canvi, en sé dels altres. —Dilluns, en l’acte d’homenatge, moltes poetesses joves van sortir a l’escenari. Creieu que teniu un bon relleu? Us va agradar el recital? —Molt. La mateixa antòloga, Àngels Gregori, és una poeta jove. Em va agradar molt. I el cor final cantant Els Segadors. Jo vaig procurar cantar-ho molt baix perquè a mi m’han fet fora de dos cors, perquè desafinava. I quan canto en públic ho faig baixet per no malmetre massa la cosa. A més, van començar amb ‘La vella dama coneguda’, que és el meu poema preferit. Quan fan antologies meves jo dic: ‘O poseu “La vella dama coneguda” o no la fem.’ És un poema que em va costar molts anys d’escriure però que el resultat m’agrada. És el poema que també és en una paret a la Biblioteca de Sant Cugat. —Com veieu la revolució feminista d’aquests darrers dos anys? —Jo ho veig com un triomf personal. Col·lectiu però personal. Només dic que facin el favor de tenir una mica de memòria. —Això ho heu repetit molt aquests dies. Cal conèixer la tradició per fer coses noves. —És clar! No s’ho acaben d’inventar! Només es poden fer coses noves si coneixes una mica el passat. De L’estudi feminista de la Dolors Monserdà del 1909, jo no hi estic d’acord amb gairebé res, però sí que sé que hi ha una cosa que es diu ‘estudi feminista del 1909’. Això vol dir que jo no m’ho vaig inventar, ni la gent de la meva generació. A Catalunya hi havia molta sensibilitat envers el sufragisme. I, per tant, s’ha de tenir mínimament present. Que no respon a què volem ara? No. Però tampoc hi responen els textos del segle XVI ni la reivindicació de la dona de la Mary Wollstonecraft. Però si no hi hagués hagut aquestes passes, potser no seríem on som. —Passa una mica com els qui diuen que són cosmopolites. Per estimar molts llocs del món has d’estimar també el teu? —Mira, jo en aquest tema penso que només pots ser cosmopolita si ets profundament del teu país. I al revés, ets cosmopolita o internacionalista, o diguem-li com vulguem, perquè tens molt clar d’on ets. Jo crec que és íntimament relacionat. No és una cosa o una altra. Una persona que jo valoro, de qui no et diré el nom, em va dir: ‘Jo no hi he estat mai a Madrid, ni ganes.’ Doncs s’ho perd. A mi m’agrada molt Madrid, perquè distingeixo Madrid d’unes altres coses. És ridícul entestar-te que a Madrid no s’hi ha d’anar. És ridícul. —Què escriviu ara? Teniu corda per estona? —Espero que sí. De moment, enguany sóc la comissària de l’any Monserdà i això ja m’ocuparà bastant i amb molt de gust. Tinc començat de fa temps, i tot d’una ho acabaré, una història de l’Institut Català de la Dona.. I també tinc començada una guia personal de Londres, el meu Londres, que es titularà Allà London. Perquè hi ha un cuplet que cantava la Guillermina Motta, que és molt amiga meva, que diu: ‘Jo vull ser miss, miss, miss, i anar allà a London.’ No a ‘London’. A ‘Londón’. Intento explicar coses que sé de Londres, els llocs que m’agraden. De vegades són museus o tendes. —El guardó del Premi d’Honor era fet d’una pedra d’un afluent del Tàmesi. —Es veu que al Tàmesi no hi van trobar pedra. Jo vaig dir que del Tàmesi o de la confluència del Ter i del Ritort a Camprodon, que Camprodon m’agrada molt. A mi m’agrada molt el meu país, i a la vegada m’agraden molts llocs. Hi ha pocs llocs que no m’agradin.

Summary: Marta Pessarrodona: ‘Només pots ser cosmopolita si ets profundament del teu país’


Tudi Torró (Ontinyent, Vall d’Albaida, 1955) ha estat mestra, inspectora d’educació i directora territorial d’Educació d’Alacant. La seva trajectòria de defensa de la llengua i l’escola pública valenciana li ha valgut premis i reconeixements (el més recent, el premi País del Tempir d’Elx). Acaba de ser nomenada membre de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) per cobrir la vacant de Carme Miquel (1945-2019). A les seves paraules hi ha aquest sentiment agredolç, per tant. I també perquè hi treballa de fa anys, hi viu i és estimada, i per les ganes, la necessitat de fer visible, i reivindicar, el sud del país. Com ella diu, el sud del sud. —Amb quin objectiu hi entreu, a l’AVL? —No hi entre amb cap objectiu concret perquè rep la proposta de manera inesperada. Com sabeu, el meu nomenament es produeix després del traspàs de Carme Miquel, que era una persona i una mestra extraordinària, arrelada als moviments socials, defensora de la llengua, un model a seguir i, sobretot, una gran amiga. Tan sols espere estar a l’altura del que s’espera de mi. Què hi puc aportar? Primer hauré de conèixer la institució per dins i posar-m’hi a disposició, allà on es considere que puc ser més util. Jo vinc del món de l’ensenyament, de la gestió educativa, i supose que complesc eixe perfil, amb una experiència de quaranta-dos anys de treball en la promoció del valencià. Vull ajudar a fer més coneguda l’AVL al sud i a la promoció de l’ús del valencià. —Es pot interpretar com un intent de reforçar el sud del País Valencià, també? —Jo crec que sí, que també hi ha comptat. L’Acadèmia necessita ser visible al sud. No ho és. O ho és molt poquet. Tenir-hi una persona que provinga d’ací és donar una visió més amplia i, a més a més, rebre’n informació de primera mà. Perquè el sud és un gran desconegut. Per molt que ens hem esforçat a alçar el braç i dir som ací, som ací, el sud del sud, és a dir, el Baix Segura i les zones no valencianoparlants, encara es coneixen poc. Per cert, fixa’t en una cosa. —Quina? —Que encara que es diga ‘zones històricament no valencianoparlants’, en realitat no és cert: el nostre sud era històricament valencianoparlant. però després es va anar castellanitzant. Cal estudiar-ho. I conèixer-ho. L’alumnat mateix ho ha de fer. I el professorat que ensenye en eixa zona. I si jo, humilment, puc ajudar a fer visible una miqueta més el sud, el sud del sud, ja estaré contenta. El sud ha estat la meua casa, la meua escola, el meu espai de treball. Me l’estime tantíssim… Pense que no es mereix estar com està. —Hi arribàreu des d’Ontinyent, a final dels anys setanta. Quina impressió us va fer aleshores? Com penseu que ha evolucionat? —Vaig arribar a Elx, com a mestra, l’any 1977. No sé per què m’atreia el sud, però ho feia. No el coneixia. D’Elx, en sabia que s’hi representava el Misteri i poca cosa més. Pensava que encara mantenia la llengua viva, m’esperava trobar una ciutat on es parlara més el català. Quan hi vaig arribar vaig tenir una gran decepció: al carrer, el senties molt poc. Elx va tenir una immigració molt forta, de cop, cap als anys cinquanta, amb més de cinquanta mil persones, sobretot de Granada. I el valencià pràcticament només es parlava, com deia aquell, en la intimitat. No eixia al carrer. —Pràcticament i aparentment. —Sí. On vaig descobrir que hi havia moltes més famílies que parlaven valencià de les que veia a simple vista va ser a l’escola. A partir d’allí, vaig trobar gent que m’ha marcat i que m’ha ensenyat molt, com ara Joan Carles Martí. Teníem un grup de gent, professors del Carles Salvador , també ens vam posar en partits polítics, en aquella època la UPV, i, a poc a poc la cosa es va anar consolidant. A partir dels primers governs democràtics, també s’hi van implicar molt. A Elx, hi va guanyar el PSOE i, per exemple, es van retolar tots els carrers en valencià, es va fer un gran esforç per a normalitzar i fer visible la llengua. Jo era molt optimista en aquell moment. —I què va passar? —Que va guanyar el PP, l’any 1995. A la ciutat, no: al País Valencià. I les coses es van anar… alentint. En educació, els suports que hi havia d’haver no hi van ser. No van derogar res però van deixar que les aspes del molí s’anaren parant per inèrcia. En fi. I en aquest moment, ara, pense que necessitem un nou impuls. Ja han passat quatre anys de canvi. però esperava més d’aquests quatre anys de legislatura, la veritat. Esperava que es notara. Però no llancem la tovallola. Esperem que ara finalment s’avance pel que fa a normalització a la ciutat. Perquè és que veiem unes coses… gràcies al Tempir, diria, que és el gran veedor del que passa, que avisa quan posen un rètol i resulta que ho fan en castellà, per exemple. Però a qui se li acut? La regidoria de Turisme, que en els quatre anys anteriors estava era a les mans de Compromís, ha fet cartells i de tot únicament en castellà. És incomprensible. La llengua necessita un nou impuls, sí. No és que agonitze, però en aquests moments està un poc malalta. Esperava més d'aquests quatre anys de legislatura. Esperava que es notara —Heu estat prou crítica amb aspectes de la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià, LUEV, sobretot pel que fa a l’exempció del català en determinades zones del País Valencià. Aquesta exempció continua existint. —Sí. Tot i que en el seu moment vam veure que la Llei d’Ús era una llei feble, també és cert que tant de bo s’haguera aplicat. Perquè som en un país en què si no es fa res no passa res, i si les lleis no s’apliquen, tampoc. Per a mi el principal handicap de la Llei d’Ús és la possible exempció. Es plantejava com a cosa temporal, de dir són zones castellanoparlants i, per tant, hi posem l’exempció de l’assignatura durant uns anys perquè no s’hi troben atrapats. Però el fet és que han passat trenta-sis anys i l’exempció hi continua essent. I hi continua essent important, sobretot a secundària. Per qüestions purament practicistes. —Què voleu dir? —Allò de pensar ‘una assignatura menys que tinc!’: que no es valora ni puntua ni pot fer baixar la nota. Hem arribat a una situació tan esperpèntica que tenim una llengua oficial del país, del territori (i les zones castellanoparlants formen part d’aquesta territorialitat), que és optativa, i unes llengües estrangeres, com puga ser l’anglès, que no qüestiona ningú i que són obligatòries. Aquesta és la primera nota discordant, i molt greu, que hi ha. A més a més, el fet que, de cara als mateixos alumnes, l’exempció és una discriminació. Quan era professora associada a la Facultat d’Educació d’Alacant, vaig constatar que s’adonaven de què havia implicat l’exempció per a ells: em deien que havien estat discriminats, que no estaven en igualtat de condicions, que si ara volien ser professors necessitaven el valencià per a treballar i que partien d’una desigualtat respecte dels altres que havien tingut el valencià des dels tres anyets. Crec que és una irregularitat que s’havia d’haver esmenat en aquests quatre anys. S’ha fet una Llei de Plurilingüisme i hauria estat el moment adequat. No conec els estira-i-arronsa polítics, però no trobe comprensible que, per exemple, segons eixa llei, en zones castellanoparlants han de fer assignatures en valencià… però com ho han de fer si han tingut exempta l’assignatura de valencià? Com encaixa això? És una de les qüestions que s’han de superar i esmenar. Per sort, al País Valencià tenim un govern progressista i es pot fer. Per als alumnes, l'exempció del valencià és una discriminació —Abans de la LUEV, exercíreu de mestra al Baix Segura i… —Sí. El curs 79-80. A Algorfa. Amb els xiquets de segon d’EGB, que tenien set-vuit anyets. Els sentia parlar i veia com el seu lèxic era ple de paraules valencianes, es notava moltíssim que érem en una zona de frontera: ‘los pésoles’, ‘las bleas’, la ‘boria’, ‘parar la mesa’… Vaig reunir pares i mares i els vaig dir que creia que la millor manera que els xiquets aprengueren castellà i que tingueren consciència de les diferències amb la seua llengua (que no era que parlaren ‘panotxo’, com deien alguns) era que els fera valencià. I hi van estar d’acord. I tots els xiquets, tots, es van comprar un diccionari de valencià, i un de castellà. I El llibre de Pau, que en aquella època era l’únic material que teníem editat. Vam estar tot l’any treballant i vam fer un llibret preciós de dues-centes paraules i expressions i frases fetes on posàvem com ho deien ells, com es deia en valencià, com es deia en castellà i el significat. I els pares n’estaven d’allò més pagats. Després, quan me’n vaig anar, un dels xiquets més trastos de la classe, Juanito, em va venir plorant i dient-me ‘Senyo, ¿y ahora quién nos dará valenciano?’ Per a mi eixa ha estat una de les anècdotes del meu treball que més m’han emocionat i que recordaré sempre. Fixa’t que no hi havia gens d’animadversió. Gens. El problema rau en com es presenten les coses, com es fan, que les persones vegen que realment els interessa, que els és útil… Jo m’hi reafirme, perquè no és que m’ho conte ningú: és que ho he viscut. A més, sóc casada amb un home de Callosa del Segura i, per tant, hi tinc família. Sé de què parle. —La qüestió és optar per crispar o per ajudar a recuperar l’autoestima. —És clar. Temps arrere ho van agafar com un batalla política. I la llengua no és ni dels uns ni dels altres, és un patrimoni de tots, tinguen la ideologia que tinguen. Sembla mentida que algú vaja en contra d’una llengua que ens defineix no únicament com a poble, sinó també els pensaments i com hem anat construint-nos. I és un respecte als nostres avantpassats. Una llengua mor si no és transmesa per les famílies. L’escola pot fer-hi molt, i les institucions polítiques, però si una parella jove no transmet el valencià als seus fills, es va matant la llengua. A poquiu a poquiu. I això, que s’havia recuperat una miqueta, sembla que torna a passar. —Actualment, en aquest sud tan maltractat, el percentatge d’ús del català hi recula. Quines actuacions es poden fer per capgirar la situació, recuperar l’autoestima, l’ús de la llengua? —Ja m’agradaria tenir una vareta màgica per a arreglar-ho…! Això de recuperar autoestima i ús és molt polièdric. L’escola és fonamental. I s’ha deixat d’oferir-li el que necessita el professorat, que és molta formació, moltes actituds positives. Eixe professorat que va començar als vuitanta es va jubilant, i era un professorat que s’ho creia, que creia en les llibertats i la recuperació de tant com ens havien furtat. I hi vam posar moltíssim esforç i moltíssima alegria. Ara, el professorat que entra potser ho veu des d’un punt de vista de professional. Bé. Però pense que s’ha de generar una mica més d’emoció, d’actituds, d’entendre que la llengua és realment necessària. Aquest professorat és el que després ho transmet a les famílies. I també hi ha els polítics: són una veu i una imatge. Si parlaren sempre en valencià i feren entendre que la llengua és útil… És una imatge que arrela. I la gent pensa: si el meu representant ho fa amb naturalitat, jo no tinc cap raó per a amagar la meua llengua. Si no, passa l’exemple contrari: si aquests que són a dalt parlen en castellà, jo, si parle en valencià, sóc inferior, no utilitze una llengua culta. En fi, s’hi ha d’implicar molta gent. Sobretot cal fer-ho normal en tots els àmbits. Que la gent que té més visibilitat use la llengua, i continuar apostant per l’escola. Però pense que el tren va al ralentí. —Al llibre Des del sud valencià (el Petit Editor), que aplega una selecció dels vostres articles, hi expliqueu una iniciativa interessant: unes jornades d’acolliment… per al professorat nou, perquè superés prejudicis sobre el sud. Hi ha condicions difícils, sí, però de vegades també la mirada hi afegeix complicacions. —Va ser una iniciativa que va eixir del Tempir i que va donar molt bons resultats. Quan vaig ser assessora de valencià, també vam fer unes jornades a Guardamar, i l’ajuntament s’hi va implicar molt: a més de la qüestió metodològica de fer valencià per a no valencianoparlants, hi tractàrem de la qüestió de les actituds, les emocions, de com canviar la mirada cap a la llengua, i de donar força al professorat que venia. I no et pots imaginar la resposta que va tenir. Va donar molt bons resultats. Molt bons. Com fa el programa d’immersió, que, de fet, és l’únic que iguala: tant és si parles romanès, àrab, castellà o xinès, ens iguala des d’eixes estratègies didàctiques que s’utilitzen perquè el xiquet no veja que la seua llengua és menysvalorada, ans al contrari: es parteix del valencià com a llengua vehicular a partir de la qual vindran totes les altres. Eixes són actuacions que potser hauríem de reprendre. Sabent que cada situació, cada època reclama coses diferents per al mateix objectiu. Entusiasmar la gent també és fonamental. —Les institucions també hi han de prendre part, no? —Exacte. No podem desaprofitar que tenim un govern progressista i que el problema de la llengua el té, o l’ha de tenir, com a prioritat. El govern actual té un treball que no pot defugir. Un poble que recupera la seua llengua (que és també cultura, patrimoni, arrels) és un poble més feliç.

Summary: Tudi Torró: ‘El nostre sud no es mereix estar com està’


La candidata número tres de Junts per Catalunya al congrés espanyol, Míriam Nogueras, ha dit avui que el vot útil dels ciutadans de cara a les eleccions del 28 d’abril ‘no pot ser optar per aquells que ens amenacen cada dia amb el 155‘, en referència a les últimes declaracions del president Pedro Sànchez amenaçant amb l’aplicació d’aquest article. Nogueras també ha criticat que el PSOE hagi amenaçat que amb Vox ‘el llop entrarà’ al congrés espanyol, perquè amb els socialistes ‘el llop ja el tenim a dins’. La candidata ha recordat que és el PSOE qui ha demanat que s’imputi i s’investigui els votants de l’1-O. Nogueras ha fet aquestes declaracions a Esparreguera en el marc d’un acte per a les municipals.

Summary: Nogueras alerta de les conseqüències d’un vot útil al PSOE


Avui es posen a la venda les entrades per al concert que Bruce Springsteen farà al Camp Nou el dissabte 14 de maig. Les localitats es poden adquirir a partir de les deu del matí en els punts de venda habitual, però només per internet. Es poden comprar mitjançant les webs de Doctor Music, Ticketmaster, FNAC, Carrefour i Halcón Viajes, que són els únicos punts oficials de venda. Els preus de les localitats que són de seient reservat en graderia oscil·len entre els 65 i 115 euros, mentre que les entrades de pista tenen un preu fix de 80 euros. Cada persona podrà comprar un màxim de sis entrades

Summary: Avui es posen a la venda les entrades per al concert de Bruce Springsteen


El ple del parlament europeu ha denunciat avui els dubtes sobre la investigació a Malta per l’assassinat de la periodista d’investigació Daphne Caruana Galizia i ha demanat al primer ministre, Joseph Muscat que dimiteixi immediatament. Caruana va ser assassinada el 16 d’octubre de 2017 per una bomba al seu cotxe i, des d’aleshores, les indagacions han portat a la detenció de diversos sospitosos, diversos dels quals han implicat en la planificació i finançament del crim a l’ex-cap de Gabinet de Muscat. Daphne Caruana: l’assassinat d’una periodista que ha fet caure el govern de Malta En un intent per calmar la situació i arran de la pressió pel resultat de les investigacions, Muscat ha anunciat que dimitirà del seu càrrec però no ho farà fins a mitjans de gener, un ajornament que preocupa l’eurocambra. Els eurodiputats s’han fet ressò dels dubtes que hi ha al país i han adoptat el text per àmplia majoria a la sessió d’Estrasburg, amb 581 vots a favor, 26 en contra i 83 abstencions. El text ha rebut el suport de tots els eurodiputats socialdemòcrates, la família política de Muscat, amb l’excepció dels laboristes maltesos. També els tres diputats de Vox han votat en contra, ja que refusa que la UE es pugui immiscuir en assumptes interns. El text també denuncia les campanyes d’odi i demandes per difamació dirigides contra la família de la periodista assassinada i alerta de la ‘falta de seguretat’ que pateixen els periodistes a Malta, especialment els d’investigació, i de la reducció de l’espai per a la societat civil per ‘l’assetjament i la intimidació’. Els eurodiputats tenen paraules de censura també cap a la Comissió Europea, a qui critiquen que no hagi pres mesures abans contra el govern de Muscat tot i les alertes de l’eurocambra, i emplacen al nou executiu comunitari a obrir el diàleg en el marc de l’Estat de dret amb Malta ‘sense més retards injustificats’.

Summary: El Parlament Europeu demana la dimissió immediata del primer ministre de Malta


El Consell d’Europa ha publicat un informe sobre l’estat de les presons i centres de detenció policíaca a Catalunya, en què on critica les ‘condicions inacceptables’ a les comissaries dels Mossos d’Esquadra, com ara ‘la manca d’accés a la llum natural, una il·luminació artificial insuficient, la mala ventilació i l’accés inadequat a l’aigua potable o als productes d’higiene personal’. Ho explica el cap de la delegació que va fer la visita el 2018 a l’ACN, Mark Kelly, que lamenta ‘la manca de millores reals’ a les comissaries, especialment a la de les Corts, a Barcelona. ‘Ha estat molt decebedor’, ha remarcat. Per contra, l’organització celebra que les autoritats catalanes ara són més ‘proclius’ a abolir la contenció mecànica a les presons. Pel que fa a les condicions de detenció a les comissaries, l’informe recull denúncies de maltractaments per part dels Mossos d’Esquadra en el moment de la detenció que consistien en ‘cops de puny i puntades de peu al cap i al cos’. També van detectar cops de porra a detinguts mentre eren sotmesos a un mètode de contenció ‘no autoritzat’ conegut com a ‘entrepà’, que consisteix a mantenir la persona subjecta dels turmells entre dos matalassos de plàstic units entre si amb tirants de velcro.

Summary: El Consell d’Europa critica les ‘condicions inacceptables’ a les comissaries dels Mossos


Els diputats de Més per Mallorca, Miquel Ensenyat, Joan Mas, Collet, Josep Ferrà i Joana Campomar, han abandonat el ple del Parlament de les Illes en senyal de protesta per la sentència i en defensa de la democràcia, segons que ha dit Ensenyat des de l’escó. D’aquesta manera, els diputats han declinat de participar en el debat que es feia a l’hemicicle sobre transport marítim, presentat pel Grup Parlamentari Mixt. L’única resposta possible davant una sentència injusta i absurda, ha dit Ensenyat, és ‘defensar les institucions amb fermesa’. ‘No es pot fer callar la veu d’un poble’, ha argumentat durant el seu torn de paraula i just abans d’abandonar la sala. Minuts més tard, i mentre els diputats de Més eren a l’avantsala del ple davant els mitjans de comunicació, els diputats de Vox s’han col·locat darrere seu amb cartells que deien ‘116 ja’ i ‘155 ja’.

Summary: Els diputats de Més per Mallorca abandonen el parlament en protesta per la sentència


El brot del coronavirus (Covid-19) que va començar el desembre passat a Wuhan, a la província xinesa de Hubei, és, segons l’Organització Mundial de la Salut (OMS), una pandèmia mundial. En total hi ha 266.000 afectats i 11.180 morts. L’evolució es pot consultar a Worldometers. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? A l’estat francès hi ha 10.995 persones afectades pel coronavirus i 372 morts i 20.412 casos i 1.041 morts a l’estat espanyol. En el cas dels Països Catalans hi ha 123 morts i 4.687 casos, dels quals setanta-quatre són a Andorra i trenta-cinc a Catalunya Nord. Malgrat afectar gran part dels estats del món, la Xina continua acaparant bona part dels casos, tot i que en els darrers dies l’expansió del virus ha estat molt limitada. En total hi ha més de 80.967 contagiats i 3.248 morts. El report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019: subscriviu-vos-hi A Itàlia, principalment a les regions de la Llombardia, el Vèneto i l’Emília-Romanya, es localitza el brot principal fora de l’Àsia, amb 47.021 afectats i 4.032 morts. A l’Iran els contagiats són 19.644 i hi ha 1.433 morts. La zona més afectada és la ciutat de Qom, considerada santa pels xiïtes perquè hi ha el santuari de Fàtima al-Massuma. Als Estats Units d’Amèrica és un dels països on més augmenten els casos i ja hi ha 16.500 afectats i 223 morts. Corea del Sud sembla que ja ha deixat la pitjor part de la crisi, amb 8.652 infectats i noranta-quatre morts i representa el vuitè estat amb més casos. La majoria són a la ciutat de Daegu i la província adjacent de Gyeongsang del Nord, vinculats a la secta cristiana Shincheonji. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Alemanya amb 18.794 casos i cinquanta-tres morts és un dels països de la UE més afectat amb Itàlia, l’estat espanyol i l’estat francès. Tot seguit us oferim un mapa l’expansió mundial del coronavirus. GUIA: Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber

Summary: L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha?


MADRID, 26 (EDIZIONES/Portaltic) Google segueix augmentant el seu catàleg de productes i innovacions i després de presentar els nous telèfons, Google Home i el seu casc de realitat virtual, els de Mountain View han anunciat Jamboard, una pissarra tàctil digital de 55 polzades i amb resolució 4K. Es tracta d’un dispositiu pensat per a les oficines i empreses que vol facilitar la feina en les reunions, fent servir el maquinari de la marca, i convertir-se en el rival de Microsoft a través d’aquesta pissarra que permet fins a 16 entrades tàctils simultànies i inclou llapis òptics, càmera incorporada i altaveus. Jamboard està connectada al sistema operatiu de Google i permet que els usuaris utilitzin Google Apps per iniciar sessió en els seus documents, fer trucades de ‘Hangouts’ o accedir als calendaris. “Hem treballat en estreta col·laboració amb els clients de Gsuite com Instrument, Netflix o Spotify per refinar la barreja entre el maquinari i el programari que impulsa Jamboard”, explica Google a través d’un post en el seu bloc. El preu de la pissarra seria d’uns 5.500 euros, tot i que des de la companyia no han dit quina serà la seva data de sortida però Google permet que els usuaris es registrin en la seva pàgina web per ser els primers a provar-la.

Summary: Google presenta una pissarra tàctil digital per a empreses i oficines


Avui i demà es produeix un dels fenòmens més hipnòtics de l’astronomia: la lluna plena més grossa en gairebé setanta anys. Durant la nit, la lluna plena es pot veure un 14% més grossa i un 30% més brillant. L’òrbita el·líptica del satèl·lit s’acostarà a la Terra com no havia passat d’ençà del 1948. Només 356.512 km separaran els dos astres. Aquest fenomen no es repetirà amb aquesta magnitud fins el 24 de novembre del 2034. A la xarxa, amb l’etiqueta #superlluna, podem trobar-hi moltes fotografies, i molt espectaculars, d’aquest fenomen. Entre avui i demà és podrà observar la lluna plena més gran d l'habitual. B, com n serà menys, he fet la meva captura personal 🌕 #SuperLluna pic.twitter.com/qjgwsj76c5 — Toni Artigues (@toniddp) November 13, 2016 A l' #Anoia, entre núvol i núvol, l'estem veient així!!! #superLluna pic.twitter.com/8MTk6pgInE — Núria (@somiatwittes) November 13, 2016 La #superLluna #osona #vic @el9nou @324cat @ARAmeteo @meteocat @MeteoMauri @TomasMolinaB @lluisregincos pic.twitter.com/1rbx0s4yaE — Salut Vilaró (@salutvilaro) November 13, 2016 #superlluna #cadaqués #llunaAmbVel pic.twitter.com/CZrAE2jwDd — Lloga'm Cadaqués (@bimbacadaques) November 13, 2016 #superLluna #Palamos @joantrillas pic.twitter.com/7M6pRFmcZB — Joan Trillas (@joantrillas) November 13, 2016 /Killa atun#superLluna #SuperLuna #supermoon #superlune #moon/ pic.twitter.com/q0ncg1lpN2 — J.PR  (@puigreixach) November 13, 2016 La superlluna ha guanyat la batalla als núvols pic.twitter.com/c0MYcFoW5m — Jordi Queralt (@meteopuigcerda) November 13, 2016

Summary: Les millors fotografies de la ‘superlluna’ més grossa en setanta anys


El síndic d’Aran, Carlos Barrera, reclama a la Generalitat el traspàs urgent de les competències pendents i l’inici de negociacions per acordar un nou sistema de finançament, tràmits que van quedar aturats per l’aplicació de l’article 155. Barrera ho ha dit al discurs de la Festa d’Aran, que se celebra cada 17 juny per commemorar la restitució del govern aranès fa vint-i-set anys. A la celebració hi ha assistit el conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Ernest Maragall, que s’ha mostrat partidari d”enfortir’ i ‘ampliar’ els drets de l’Aran. Després de la recepció de les autoritats a la seu del Conselh Generau, l’acte ha començat amb la desfilada dels ‘pendons’ (banderes) portats pels representants de cada ‘terçon’ (divisió geogràfica pròpia de la Vall d’Aran) fins al Santuari de nostra Senyora de Mijaran, on s’ha celebrat una missa. Tot seguit, s’ha fet l’acte institucional de la Festa d’Aran a les ruïnes del santuari, on s’ha hissat la bandera aranesa amb l’himne de la vall: Montanhes Araneses. El punt final l’ha posat una exhibició de danses araneses. Després de la paràlisi de relacions entre els executius català i aranès que ha suposat el 155, la prioritat pel síndic d’Aran és que es facin efectius dos traspassos ja acordats a l’última comissió bilateral que fan referència al transport sanitari i els bombers i al cofinançament de la residència geriàtrica de Les. Paral·lelament, reclama començar les negociacions del nou sistema de finançament pel Conselh Generau ‘que ja s’hauria d’haver aplicat el 2018 però, com que no s’ha pogut negociar, esperem tenir-lo pel 2019’. L’objectiu, ha remarcat, és continuar ‘desplegant l’autogovern’. ‘Van quedar moltes qüestions sobre la taula que no es van poder desenvolupar i ara el que toca, després d’aquest pràcticament un any de paràlisi, és reprendre el diàleg i iniciar totes aquelles accions de desplegament de la llei d’Aran’. En aquest sentit, Barrera confia que es pugui fixar una data al setembre per a una nova comissió bilateral. El conseller Maragall ha admès que l’aplicació del 155 ‘ha suposat perjudicis molt clars en la relació entre Catalunya i l’Aran’ i ha afirmat que, malgrat que encara no s’ha recuperat la normalitat democràtica volguda, això no els ha d’impedir treballar i governar. ‘Al contrari, ens ha d’estimular a entrar en matèries com la relació entre el govern català i les institucions araneses, veure on som, reprendre els diàlegs interromputs i mirar el futur amb confiança i ambició’. En aquest sentit, ha dit que ‘des de la legitimitat de l’exercici dels drets que té reconeguts l’Aran, que són els que són, hem de veure com els podem enfortir, protegir o ampliar, aquesta és la feina’. Protecció de la llengua aranesa Maragall s’ha compromès a fer costat al govern d’Aran en la protecció de la llengua, en aspectes d’inversió pública, de comunicació i competencials. ‘Entrem-hi seriosament, no es pot resoldre tot el primer dia ni precipitar-se però l’actitud és molt positiva i tenim molt de recorregut per fer. Hem d’aconseguir també que estiguem en condicions de reflexionar junts i de compartir, si és possible, un camí de futur pel conjunt de Catalunya. Tal com ho entén Maragall, el conjunt de Catalunya ‘vol dir també per l’Aran, amb plenitud de drets i amb absolut respecte pel seu caràcter i la seva història, però, al meu entendre, amb la potència sumada del que signifiquen els dos conceptes’. D’altra banda, el conseller Maragall també ha defensat la llengua aranesa davant dels darrers embats que ha hagut d’afrontar. El passat 24 de març unes dues-centes persones es van manifestar a Vielha en un acte reivindicatiu en defensa de l’aranès després que el Tribunal Constitucional (TC) tombés al febrer l’ús ‘preferent’ d’aquesta llengua respecte al català i al castellà a les administracions públiques recollit a la Llei de l’Occità, aranès a l’Aran, aprovada pel Parlament l’any 2010. També va ser una reacció a les paraules de l’ara ex-ministre de Cultura, Íñigo Méndez de Vigo, considerades un menyspreu al territori i la seva identitat quan va dir que l’únic risc dels parlants de l’aranès eren les allaus. Ja en aquell moment el síndic d’Aran, Carlos Barrera, va insistir que el govern aranès continuarà desplegant les mesures a favor de la llengua recollides a la Llei del Règim especial de la Vall d’Aran aprovada el 2015 per tal que els efectes de la sentència siguin ‘mínims’. Diada nacional aranesa La Val d’Aran celebra la seva Diada nacional el 17 de juny perquè va ser aquest dia de fa 27 anys quan va recuperar les institucions pròpies, després d’un segle i mig, amb les primeres eleccions al govern aranès. El passat 2 de novembre, en plena aplicació del 155, el ple del Conselh Generau d’Aran va aprovar, per unanimitat, un manifest en defensa les institucions i el govern aranès. Les tres formacions amb representació al Conselh, Convergència Democràtica Aranesa (CDA), Unitat d’Aran (UA) i Partit Renovador d’Arties-Garòs (PRAG), van consensuar un manifest per reclamar el desplegament de la Llei d’Aran i reclamar el reconeixement de l’autogovern aranès en una futura modificació de la Constitució espanyola.

Summary: El síndic d’Aran reclama continuar desplegant l’autogovern després de la paràlisi pel 155


La candidata demòcrata a les eleccions dels EUA, Hillary Clinton, obté un avantatge de sis punts sobre el candidat republicà, Donald Trump, segons una enquesta publicada just després de la convenció demòcrata. El sondatge elaborat per Reuters/Ipsos va ser fet un dia després que Clinton acceptés formalment la nominació per a les eleccions del pròxim 8 de novembre. Prop del 41% dels votants dóna suport a Clinton, enfront d’un 35% que es declara favorable a Trump. Un 25% dels enquestats es decantava per l’opció d”Altres’, segons ha el sondatge. L’enquesta reflecteix un petit canvi semàntic respecte a altres treballs demoscòpics, ja que substitueix l’opció de ‘Cap’ per la d”Un altre’. En un altre sondatge de Reuters/Ipsos que ofereix com a opcions el candidat llibertari Gary Johnson i la candidata verda Jill Stein, a banda de Clinton i Trump, mostra un empat tècnic entre els candidats dels dos partits majoritaris, que se situarien en un 37%. Entre els candidats alternatius, Johnson aconseguiria un 5% dels sufragis i Stein comptaria amb un 1%.

Summary: Clinton recupera l’avantatge als sondatges i se situa a sis punts de Trump