Bart Maddens és professor de ciències polítiques a la universitat catòlica de Lovaina. És un dels ideòlegs més importants de l’independentisme flamenc i un politòleg de gran reconeixement al seu país. Fa poc ha publicat un article a la web de la televisió i la ràdio pública flamenca en què examina les opcions de Catalunya d’esdevenir un nou estat independent, una opció que considera real i possible: ‘la cosa va de debò’, afirma. I conclou també que és impensable que un govern federal belga no reconegui una Catalunya independent. En tot cas, diu Maddens, la qüestió catalana pot sacsejar la coalició de govern a Bèlgica, integrada per partits flamencs (com el nacionalista N-VA, que va guanyar les últimes eleccions) i pel partit liberal francòfon MR (que n’ha assumit, amb Charles Michel, la presidència). La tempesta catalana també podria posar fi a la calma belga. ‘A la Unió Europea ja poden començar a encendre espelmes per desviar aquest malson. Però també al govern belga. Ara que s’ha fet la reforma fiscal, potser la qüestió Espanya-Catalunya causarà maldecaps al govern Michel. Bèlgica reconeixerà la independència de Catalunya? Quina serà la posició de Bèlgica al consell europeu?’, es demana el politòleg. I conclou: ‘És impensable que un govern federal belga, dominat per la N-VA, no reconegui la independència de Catalunya. I també ho és que no opti per una afiliació automàtica de Catalunya a la UE. Però em puc imaginar que els altres socis de govern, especialment els liberals francòfons, ho vegin d’una altra manera’. Maddens analitza la situació política actual a Catalunya, quan falten poques setmanes per a les eleccions del 27-S. Opina que l’any passat es podia arribar a dubtar de la determinació real d’Artur Mas de voler trencar amb Espanya, perquè ‘hauria pogut ignorar el Tribunal Constitucional. Hauria pogut basar-se en la declaració de sobirania catalana aprovada el 2013 per organitzar formalment un referèndum’. Però considera que ara Mas ja ‘ha travessat el Rubicó de debò’, arran del pacte amb ERC per a concórrer a les eleccions amb Junts pel Sí. ‘La cosa va de debò al setembre. El nostre poble ha somniat molt de temps una situació similar’, afegeix, tot avisant: ‘la premsa espanyolista alliberarà tots els seus dimonis les setmanes vinents; aniran fins al final per a desacreditar Mas i el moviment independentista’.

Summary: ‘És impensable que Bèlgica no reconegui Catalunya’, diu un politòleg flamenc reconegut


Feia més de trenta anys que no nevava a Dénia. I avui la neu ha emblanquinat la comarca de la Marina, amb una intensitat sorprenent. Això ha deixat imatges insòlites, amb la neu arran de mar. I també ha permès a Sergi Castillo complir el seu somni: esquiar a Dénia. Per a fer-ho ha pujat al castell i s’ha calçat els esquís per baixar la costera. Son pare, Leo Castillo, l’ha enregistrat amb el mòbil. A banda de l’eslàlom de Sergi, a les imatges es pot contemplar una Dénia ben diferent del que és habitual.

Summary: Baixant amb esquís del castell de Dénia, un matí insòlit de neu arran de mar


L’Altra Editorial ens acosta l’escriptora nord-americana Vivan Gornick (Nova York, 1935) amb dues novel·les memorialistes, Vincles ferotges i La dona singular i la ciutat, en una traducció de Josefina Caball. La primera, la va escriure el 1987 i la dedica als lligams familiars, construïda a partir de converses, records i discussions entre Gornick i la seva mare, mentre passegen per Nova York, ciutat que també té un paper important en tot el llibre. Trenta anys després, el 2015, Gornick escriu una altra obra dedicada a l’amor i a la vida urbana, plena de reflexions sobre les relacions humanes, el feminisme, el fet de ser dona, soltera i sense fills, sobre l’amistat… Llegiu-ne un fragment. Vivian Gornick és una escriptora crescuda al Bronx, que durant anys fou articulista del setmanari Village Voice, que es declara influïda per Natalia Ginzburg, i que s’ha guanyat el prestigi des de la literatura de no ficció i la crítica literària. L’escriptor Jordi Puntí, un enamorat de la seva literatura, destaca: ‘En tots dos llibres escriu amb una proximitat que val un imperi, perquè rebutja el sentimentalisme, la pietat del lector, però alhora et fa partícip del seu món, et transporta al caràcter novaiorquès com pocs autors saben fer.’ Hem demanat a l’editora Eugènia Broggi que ens parli de les virtuts de Vivian Gornick i de com encaixa en el seu catàleg. Diu: ‘Fa tot just dos anys que vaig descobrir Vivian Gornick, una escriptora i periodista feminista les memòries de la qual van fer tremolar les parets de L’Altra: va ser una lectura il·luminadora, inspiradora i emocionant, una mena de revelació canvia-vides, com si de cop hagués trobat una ànima bessona quaranta anys més gran a l’altra banda de l’Atlàntic. Vivian Gornick és una dona lúcida i intel·ligent, una escriptora contundent, sensible i implacable que parla sempre de la pròpia experiència, explica el que li suggereixen les converses amb la seva mare, els records d’infantesa, les trobades esporàdiques amb els homes de la seva vida, les discussions amb els seus amics i amb els seus amants. Parla de les relacions humanes, dels vincles sovint ferotges entre mares i filles, de sexe, de compromís, de política, de feminisme. I tant a Vincles ferotges, publicat l’any 1987, com a La dona singular i la ciutat, publicat el 2015, la veu desacomplexada, crítica i sensible de l’autora, i la presència constant de la ciutat de Nova York, doten el llibre d’una profunditat d’ànima inusual, i conviden al lector a reflexionar sobre les seves pròpies emocions i conflictes.’ ‘El volum de Vincles ferotges i La dona singular i la ciutat, que publiquem alhora, encaixa de meravella dins del catàleg de L’Altra: Vivian Gornick és una escriptora competent i ambiciosa, ferotgement independent i brillant. Per una banda, enllaça amb la línia memorialística del sextet «La meva lluita» de Karl Ove Knausgård, per l’honestedat i la veritat que desprenen els llibres, per l’exposició personal dels autors i la voluntat d’arribar fins al fons de les qüestions i les històries que plantegen i expliquen. Per una altra banda, està emparentadíssima amb la sensibilitat dels contes de Lucia Berlin, la duresa dels llibres de Carson McCullers i la peculiaritat de les novel·les de Shirley Jackson, amb el compromís innegociable d’aquestes escriptores; per assolir un coneixement del món que les envolta, i d’elles mateixes. Vivian Gornik és l’escriptora que fa dotze que publiquem a L’Altra, dins d’un catàleg de vint-i-quatre escriptors, i això no és ni casualitat, ni estratègia, ni tampoc producte de cap moda frívola: són totes escriptores magistrals, molt més enllà de gèneres i valoracions extraliteràries tendencioses, i llegir-les és una experiència reveladora com poques experiències ho són. Surts dels llibres més savi, més conscient de tu mateix (siguis home o dona) i millor persona.’

Summary: Vivian Gornick, la dona singular


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha convocat a les 10.30 la Taula de partits i entitats contra el racisme, en la qual també participarà el conseller de Treball, Assumptes Socials i Famílies, Chakir El Homrani. Al centre Arts Santa Mònica de Barcelona estan convocats grups parlamentaris, administracions locals i comarcals, agents econòmics i socials, i entitats de la Taula de Ciutadania i Immigració. També prendran la paraula el síndic de Greuges Rafael Ribó; els grups parlamentaris i representants de les entitats dedicades a la immigració; i per part del govern assisteixen el secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania de la Generalitat, Oriol Amorós; i la secretària d’Infància, Adolescència i Joventut de la Generalitat, Georgina Oliva.

Summary: Convocada la Taula de partits i entitats contra el racisme


Anna Saliente (Barcelona, 1991) és candidata de la CUP-Capgirem Barcelona a les eleccions municipals de demà passat. En aquesta entrevista electoral feta al despatx de la formació a l’Ajuntament de Barcelona, la senyora Saliente aprofita l’avinentesa per presentar-se una mica, parlar del seu programa i fer balanç dels quatre anys d’Ada Colau. I també té temps de respondre un test final de preguntes més personals i sobre afeccions, com han fet la resta de candidats. —Anna Saliente no és gaire coneguda. —Sóc del Baix Guinardó. Ara visc a Horta. Ma mare és administrativa en una empresa d’importació i exportació aèries. I mon pare treballa a la SEAT de Martorell, cadena de muntatge. Filla única. Durant una època no em va agradar gens. Ara és una cosa assumida i sense problemes. —Per què us presenteu de candidata a batllessa? Què us motiva a fer-ho? —M’hi presento perquè m’ho demanen. Nosaltres no passem davant. Hi ha gent que em presenten. I dic que sí. I dic que sí perquè em motiva un projecte rupturista a l’Ajuntament de Barcelona. Això em motiva. —Imaginem que sou batllessa: primera proposta? —Desenvolupar el pla d’expropiacions de pisos buits i les municipalitzacions. —No ha de ser fàcil expropiar des d’un ajuntament. —La relatora de les Nacions Unides va dir que una de les mesures viables dins els municipis eren les expropiacions. I és clar que tindrà una certa dificultat. I nosaltres quan parlem dels pisos parlem dels pisos de grans tenidors. Que quedi clar. El darrer estudi fet per l’ajuntament parla de 10.000 pisos buits. El darrer estudi de l’Institut d’Estatística espanyol (2011) parla de 88.000 en total. Falta saber com és que hi ha aquesta diferència tan gran. L’ajuntament no ens resol els dubtes. Nosaltres no ho neguem: expropiar no és fàcil. I cal destinar-hi recursos econòmics. I tocar privilegis privats. Vol dir tribunals. —I una vegada expropiats? —Parc públic d’habitatge, que s’hi accedeix per renda. —Ciutat referent en aquest tema? —Berlín, perquè l’ajuntament ha començat a organitzar una consulta vinculant per a expropiar pisos del fons d’inversió. És un exemple que s’ha posat poc damunt la taula. —En turisme, parleu de decreixement. —La nostra proposta és de reduir el nombre de turistes d’un 50% el 2030. Eliminar la meitat de places turístiques. I fer que la moratòria sigui a tota la ciutat, no únicament a uns barris. Perquè ara, en plena regulació del 2016, hi ha hagut un 42% d’augment d’allotjaments turístics. I un creixement de 10.000 places. Del 2016 fins ara. Entre hotels i allotjaments. Aquests anys hem vist com, certament, 5.000 pisos es tancaven per ordres de l’ajuntament. Però no expliquen que tornaven a obrir perquè anaven a unes altres plataformes (no Airbnb), o aconseguien la llicència. —El peatge de congestió, com el veieu? —Nosaltres proposem la millora del transport públic, millorant les freqüències. I el peatge de congestió no és la solució definitiva, però en podríem parlar, si fos transitori i progressiu. Que el ric pagui més que no el pobre. —La seguretat interessa el pobre, perquè el ric ja té la privada. No hem d’eliminar policies. Hem de fer que treballin per als pobres. Idea de Josep Termes. Hi esteu d’acord? —Quan nosaltres diem menys policia, volem dir més serveis públics. Per una altra banda, ho hem situat als debats: la policia municipal de Barcelona fa quaranta anys que viu acostumada a no tenir cap control polític. És una cosa reconeguda pel comissionat de seguretat. Tenim una policia capaç d’abordar problemes socials, o no? Tenir una policia de barri, i de proximitat, és una proposta aprovada, que troba entrebancs per reeixir. Seria una policia administrativa amb capacitat de mediació. Reformulem el model: formem la policia amb clau feminista i antiracista, per exemple. Nosaltres veiem que l’equip actual ha assumit el discurs policíac. És una cosa que sorprèn des d’una força d’esquerres. Segurament, no dubto que la intenció és que hi hagi molt més control polític. Però veiem que els sindicats de policia funcionen com un lobby polític. Ell discurs mediàtic gira entorn de la repressió, i tenim poca capacitat d’incidència. De fet nosaltres fem un discurs general sobre la guàrdia urbana, i potser ens falta reconèixer que hi ha molts agents dins el cos que també són crítics i que voldrien una altra guàrdia urbana. Cert. —El balanç de Barcelona en Comú, quin seria? —Nosaltres ja érem conscients que no hi hauria impugnació del model. Ens han decebut algunes altres coses més clarament: no s’ha fet esforç per les municipalitzacions. Ells diuen que sí. Però de les 15.000 persones externalitzades, les municipalitzacions n’afecten…100. Ens ha sorprès molt que es criminalitzés la vaga de metro, per exemple. O els drets dels manters. I l’oportunitat perduda del Primer d’Octubre. El Primer d’Octubre l’Ajuntament de Barcelona no va acompanyar la gent com calia. Va ser una oportunitat perduda en defensa dels drets civils. Colau va dir que els judicis del procés eren un error. Un error? No. Són la representació de la democràcia espanyola. En aquest àmbit ens ha decebut clarament. I finalment ha mancat una confrontació clara pels pisos buits de la Sareb, per exemple. —El feminisme de Colau, com el veieu? —És la part que valorem més bé de l’ajuntament de Colau. La tasca de Laura Pérez és molt bona. Però s’ha trobat amb un problema: la comissió d’economia. Aquí moltes propostes queien. En el pla simbòlic, i és molt important el pla simbòlic, s’ha fet molt bona feina, però de mesures reals… Per exemple, si fas visibles les violències masclistes, augmenten les denúncies, però no augmenten els recursos. Problema greu. —Pactes investidura, els teniu clars? —Estem contents de la campanya en un aspecte: hem afavorit l’acostament cap a l’esquerra de Barcelona en Comú i ERC. Però no tenim clars els pactes. Ho decidirem el 27. Sabem que hi ha dues forces amb què creiem que ens podem entendre: En Comú i ERC. Amb la resta és molt difícil. Tot i que la proposta d’onze punts també la vam fer arribar a Junts per Catalunya, perquè entenem que en la qüestió de recuperar l’esperit del Primer d’Octubre ens podem entendre. Entenent que som a anys llum de distància en relació amb el programa polític. —La CUP dins el govern, per què no? —Assumiríem la responsabilitat que calgués si fos per avançar programa. Però fins ara hem cregut que els acords esporàdics permetien de fer-lo avançar més. Això no vol dir que ens tanquem a cap opció. —Mireia Boya. La CUP ha resolt bé el problema de la senyora Boya? —El procés no és tancat, llevat que hi hagi algun informe que no he vist, crec que no podem parlar de si s’ha solucionat, sinó de si s’ha gestionat bé. I crec que va ser adient l’aplicació dels protocols. Es fa un relat molt simplista de l’abordatge de les violències, que són qüestions complexes. —No ha quedat clar ni què va passar exactament, ni si el responsable és fora. —Aquí s’ha assumit un relat que diu que el responsable continua dins la CUP. No veig tant clar que sigui així. Pels protocols s’aparta la persona presumptament agressora mentre es gestiona el conflicte. Entenc que s’ha fet això. Però no en tinc més informació. Ha de ser ella que decideixi quina informació vol donar. I ella ha decidit de donar la informació que ha donat. —Anna Saliente ha anat a l’escola concertada. Quin problema hi ha? —Doncs que se’n van recursos públics cap a la privada. —Les tancaríeu? —N’anul·laríem els concerts, sí. —Als setanta l’escola pública era franquista. La privada, no. La pública no ensenyava en català. La privada, sí. —Hi estic d’acord. Però tampoc no té sentit, ara, això. Ni que el motiu de classe marqui de tenir accés a una mena d’escola o a una altra. El motiu socioeconòmic no pot pesar. —A quina concertada vau anar? —Cardenal Spínola. Al principi era de les monges del Sagrat Cor. I després se’l va quedar l’Associació Espanyola de Propagandistes. Abat Oliba. N’és fundador Ángel Herrera, un dels fundadors de la CEDA. A mi no em van deixar presentar a història a la selectivitat perquè la història que ensenyaven ells no era la que sortia a la selectivitat. Una de les últimes frases que vaig sentir va ser: la democràcia va arribar a Espanya gràcies a Franco. Literal. El meu cas és esperpèntic: jo resava tres cops cada dia: quan arribava, després de pati i a la tarda. I era de les que si anava curta de roba, m’enviaven a casa. —Us polititzeu a sociologia a la UAB. I us feu marxista. Per què no anarquista? —Sóc molt disciplinada. Per caràcter, sóc més a prop del comunisme que no de l’anarquisme. Disciplina i ordre.  Ara, nosaltres ens enduem la idea de la desobediència, però potser són els altres que desobeeixen més…i delinqueixen més. No sé si m’explico. —Per què no som independents? Què diríeu? —La reflexió que faria és que va haver-hi una incapacitat de les institucions per a acompanyar allò que havia començat al carrer el Primer d’Octubre. Es podia haver originat un moment de ruptura amb l’estat. Vam ser-hi molt a prop i van fallar les institucions. Fins i tot nosaltres hauríem de fer autocrítica. L’hem de fer. Com en les eleccions del 21-D. Ho havíem d’haver qüestionat més, potser. M’agradaria si poguéssiu respondre aquest test ràpid. —Quin és el vostre defecte principal? —Potser no és cap defecte. L’autoexigència constant. —Quins dons naturals us agradaria de tenir? —Ser bona en esport. —Quantes hores dormiu cada dia? —Sis i mitja – set. —Quin nom (de noi i de noia) us agrada més? —Bruna i Pol. —Quin és el vostre artista preferit? —Actriu: Kaiken Alie —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Arya Stark (Joc de Trons) —Quin personatge històric valoreu més? —Clara Zetkin, líder feminista dins el socialisme alemany. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —La cultura de la no violencia, de Domenico Losurdo —Quin és el vostre lema? —Entre totes, tot. —Quines feines heu fet fora de la política? —Sis anys en una ONG amb dones que exercien la prostitució. Dependenta de bijuteria. Recepcionista. Classes particulars. —L’escola on portaríeu els fills si en tinguéssiu seria pública o privada? —Pública. —En quina llengua parleu als pares? I en quina parlaríeu als fills? —En català. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —Un pastís de marihuana serveix? Fa un any i mig. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Que sóc partidària de legalitzar la prostitució. I no. Jo sóc partidària de descriminalitzar-la, que no és igual. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Segur que algun de la República, però no en tinc prou coneixement. —La cosa que ha fet més bé l’actual batllessa? —Municipalitzar els serveis de violència masclista. —La que ha fet més malament? —Mantenir la violència de policial cap als manters. —Quant cobrareu si sou batllessa? —1.700 euros. —I si sou regidora? —1.700 euros. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —Colonya. On vaig viure sis mesos. He fet sis anys d’alemany. —Qui us ha fet políticament? —L’assemblea de la facultat de la UAB. Laura i Andreu, per exemple. —Qui creieu que faria millor la vostra feina entre la resta de candidats? —Veient els discursos que tenen, em costa de dir un nom. —Qui creieu que la faria pitjor? —Josep Bou, que és incapaç de fer res.

Summary: Anna Saliente: ‘El Primer d’Octubre l’Ajuntament de Barcelona no va acompanyar la gent com calia’


La CUP ha trencat el silenci que mantenia des de fa una setmana per explicar les condicions sobre les quals vol avançar cap a la república catalana. Ho ha fet en una conferència en què han exposat les condicions de negociació a Junts pel Sí, en un acte que ha omplert de gom a gom l’auditori de la Universitat Pompeu Fabra, enmig d’una enorme expectació mediàtica, i amb l’assistència de diputats electes de Junts pel Sí, com Raül Romeva, Jordi Turull i Oriol Amorós. Han intervingut els diputats electes de la CUP Anna Gabriel, Benet Salellas, Eulàlia Reguant, Antonio Baños, Albert Botran i Josep Manel Salellas. Han parlat de desobediència, de ruptura, de procés constituent. No han parlat de noms; ni del d’Artur Mas ni de cap altre. Ací podeu veure el vídeo íntegre: Han parlat en canvi de mesures que permetin deixar clar que el procés cap a la independència és irreversible, és constituent i amb una clara vocació de canvi social. ‘Sabem que el procés és col·lectiu i profund. Junts pel Sí és l’única formació que pot i ha de formar govern’, ha dit Josep Manel Busqueta. ‘‘Calen les millors persones que poden representar aquí i fora d’aquí el camí cap a la independència. Però cal donar al procés contingut’, ha afegit. Però sobretot la CUP ha marcat una condició molt clara perquè hi hagi acord entre uns i altres: que la desobediència i la ruptura amb la legalitat espanyola sigui clara i inequívoca. I en aquest sentit, Albert Botran ha apuntat: ‘Cal unilateralitat. Perquè l’arma de l’estat és no reconèixer res’. I Benet Salellas ha estat força clar: ‘Si aquest procés va de debò, hi haurà ruptura. I la ruptura s’ha de produir abans de la proclamació d’un govern o d’un president. Demanem un punt de no retorn, que es pot situar en la nostra relació amb el TC’. Justament és en la desobediència de les sentències i de les decisions del Tribunal Constitucional i de la justícia espanyola per on la CUP vol que es comenci a fer la ruptura, el lloc per on ha de començar la ruptura amb l’estat espanyol i l’inici del procés constituent. ‘No pensem obeir cap més decisió del Tribunal Constitucional’, ha dit Salellas. ‘Volem que es declari institucionalment la incompetència del TC. ‘No reconeixerem la condició de tribunal a qui decideix anul·lar la protecció de la pobresa o al dret a l’habitatge. Això demana a crits ruptura amb aquesta legalitat. Es tracta de no acatar els principals envats de l’estat contra els drets socials i fonamentals que teníem, fruit de lluites contínues. La desobediència a aquestes lleis per part de les institucions catalanes és un punt de partida clar’. Desobediència i compromís de ruptura per començar un procés constituent. ‘Per començar a construir la república cal posar l’accent en el procés constituent. A partir d’avui la nostra tasca serà aquesta. Les negociacions de veritat són al carrer, per la defensa de l’eduació i la sanitat pública’, ha dit Busqueta. La CUP vol fer arribar la discussió sobre com ha de ser la constitució de la república catalana al màxim de gent possible; vol traslladar-la a l’àmbit local i popular. Perquè això és el que ha de permetre d’eixamplar una base social que, ara per ara, la CUP veu encara insuficient. ‘Sabem que si no som més i més decidits no podrem guanyar’, ha dit Busqueta.

Summary: La CUP demana a Junts pel Sí un compromís clar de ruptura amb Espanya


Més de vuit anys després, l’independentisme torna a Brussel·les per manifestar-se. I aquesta vegada ho fa amb molta més força i amb més motius, i amb un color que ho tacarà tot avui a la capital europea: el groc. Les autoritats belgues esperen entre vint mil i trenta mil manifestants, i l’ANC i Òmnium, les entitats convocants, anuncien que serà la manifestació més gran que s’hagi fet a Brussel·les en aquests últims anys. Serà a tocar dels edificis de les institucions europees, al voltant del barri europeu, per expressar, a diferència del 2009, no pas una esperança, sinó un malestar i un enuig envers Europa per haver fet els ulls grossos davant la repressió espanyola. Per això el groc: per a donar suport als presos polítics, als membres del govern legítim exiliats a Brussel·les i per a expressar una vegada més el caràcter pacífic de l’independentisme. Al llarg de tot el dia d’ahir, milers de catalans es van desplaçar cap a Brussel·les, en avió o per carretera, i van anar explicant aquest gran peregrinatge a les xarxes socials, amb l’etiqueta #roadtobrussels. Hi haurà manifestants de tots els racons del país, de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó, tal com explicàvem en aquest article. Tots ells estan convocats a les 10.30 al parc del Cinquantenari, al costat de l’avinguda de Tervuren (metro Merode), per començar la marxa a les 11.30, amb la previsió que acabi aproximadament una hora més tard a la plaça de Jean Rey, davant la seu de la Comissió Europea i el Consell de la Unió Europea. La marxa clourà amb un acte polític en què participaran personalitats internacionals i representants de partits i entitats sobiranistes. La manifestació, impulsada des de fa moltes setmanes, de manera espontània, com una iniciativa cívica, ha acabat sent convocada i coordinada per l’ANC i Òmnium. A Brussel·les, ha dit el vice-president de l’ANC, Agustí Alcoberro, s’hi manifesta ‘tothom’, però és una ‘gran novetat’ que surti al carrer ‘un país sencer’. ‘Això ja parla de la situació que vivim’. I la situació que vivim són unes eleccions que es fan d’ací a dues setmanes en què hi ha en joc la majoria independentista de la República; la repressió judicial, política i policíaca de l’independentisme, amb quatre presos polítics i desenes d’encausats en diversos procediments judicials, a més de la censura de la Junta Electoral de qualsevol expressió pública de queixa o de solidaritat. ‘Allò que està en risc no és la independència, sinó la democràcia i els mateixos valors fundacionals de la Unió Europea’, reblava ahir el portaveu d’Òmnium Marcel Mauri.

Summary: L’independentisme català, disposat a sacsejar avui el cor de la UE a Brussel·les


El periodista Antonio Baños (1967) escriu setmanalment a la revista Play del diari Ara, i també al diari El Món. Però ha passat per molts mitjans: Ràdio Nacional d’Espanya, TV3, La Sexta, Cuatro, El Periódico i Eldiario.es. És autor dels llibres Posteconomia (2009), La rebel·lió catalana (2013) i La cara B del procés (2016), amb Jordi Borràs. Justament ara acaba un llibre sobre les fites que podria encarar la República Catalana. Ex-diputat de la CUP, militant de l’ANC i de Súmate, duu la política a les venes i l’entrevistem per comentar-hi l’actualitat política. Ens rep en una terrassa, a tocar de la Meridiana, a Fabra i Puig. —Dimecres i dijous, moció de confiança. —Per la moció de confiança no pateixo gens. Anirà endavant. No en tinc cap dubte. Tothom ho ha anunciat. —I ben aviat, el pressupost. —Pateixo més. Pateixo més pel pressupost. Jo ja era partidari d’aprovar-lo abans d’estiu. Més ben dit: partidari que s’aprovés discutint-lo i millorant-lo. L’error va ser fer-hi una esmena a la totalitat. Si la CUP hagués optat per batallar per les partides s’hauria aconseguit alguna cosa. Però amb una esmena a la totalitat no aconsegueixes res i et quedes, com ara, amb els comptes de Boi Ruiz i Artur Mas. Em sembla que no van entendre bé què era un pressupost, o va haver-hi una rebequeria rara. Però jo entenc que la CUP digui aprovem la moció de confiança i mirem-nos el pressupost després. Perquè aprovar-lo sense mirar-se’l tampoc no fóra normal. —Per què patiu, doncs? —Diguem que espero que aquesta vegada hi hagi bon clima. Que es barallin, si cal. Però que s’entengui que el pressupost serà econòmic, cert, però també polític. Per això no voldria un xec en blanc, sinó veure l’Eulàlia Reguant barallar-se per l’últim duro de sanitat i fent suar en Comín. Això voldria veure. Veurem com va. Ara els únics que fan de tercera via són el món de Colau. I això la CUP també ho ha vist, i també em tranquil·litza —La CUP té secretariat nacional nou. Quins canvis implica? —El gran canvi és que en l’anterior secretariat hi havia un blocatge. Eren dues bandes empatades. Es va veure a Sabadell. I a qualsevol grup humà si hi ha un empat perpetu no pots fer res. Res. Ara amb el nou secretariat, amb l’equip de Quim Arrufat que ha entrat nou, ja no hi ha empat. Hi ha una certa operativitat. I sembla que la cosa comença a rutllar. Hi ha discrepàncies, com toca, però permet d’avançar. Això em tranquil·litza molt: s’ha desblocat l’empat i fa que flueixi. Amb el nou secretariat de la CUP hi haurà entrebancs, però no blocatge intern. —Entre Junts pel Sí i la CUP deu haver-hi hagut un acord, aquest estiu. Fins ara van sorprenentment molt a l’una. Diria que alguna cosa no ens expliquen del tot. —Jo crec que fan ben fet de callar. El contacte de persones de la CUP i de Junts pel Sí, al parlament, evidencia que no hi ha cap més opció. Aquí tothom creia que la tercera via era Convergència i ara són els comuns. Perquè recordem que CDC es refunda amb la instrucció explícita de la cúpula de dir-se sobiranistes, i les bases diuen que ni parlar-ne: independentistes. CDC s’ha autonegat la possibilitat de ser reformista. Ara els únics que fan de tercera via són el món de Colau. I això la CUP també ho ha vist, i també em tranquil·litza. Hi ha una cosa que hem d’entendre, i cito Jordi Sánchez, el meu president a l’ANC: o matem el procés o el procés ens mata. Ja no podem pensar més diades festives ni acumulació de forces. Ara tenim un govern, un parlament que tira pel dret i una gent que sortirà a defensar si l’ataquen. I entenc els dubtes que podia tenir algú de la CUP amb el Junts pel Sí que va forçar la llista única, que tenia un Mas que venia de pactar amb el PP, i els dubtes que això anés de veres. Abans podien ser molt més grans que ara. —Doncs els comuns encara tenen dubtes. —Dubtes? Aquest matí he al·lucinat: la nova política és pujolista! Has vist Raimundo Viejo? Demana centralitat i moderació. Sosiego. Amics, per què existeix Unió Democràtica si ja tenim els comuns? Vaig coincidir amb la Ubasart i després amb la Colau, a TV3. I sembla que hi hagi una consigna. Tothom igual: anem massa de pressa. Moderació! És molt divertida la seva doble velocitat. Quan volien arribar al poder es tractava d’assaltar el cel, i la urgència. Però ara, un cop al poder, diuen que si hem d’estar deu anys per demanar un referèndum, ja va bé. Em quedo aquí deu anys governant i ja arribarà. Ha! És bastant graciós com la nova política s’ha fet pujolista. Des que torturen Pujol en una presó fins al pacte del Majestic passen vint anys. Però aquests en un parell d’anys han passat de la pressa a la calma, l’ordre i el respecte a les lleis. L'independentisme comet l'error de voler eixamplar la base i donar la mà. Hem de tirar pel dret, i aleshores la gent vindrà. I no al revés. —També dieu que part d’aquest sector voldrà pujar al tren independentista. —L’espai dels comuns és molt ampli i fer una caricatura de tots plegats és un error. Hi ha molta gent dels comuns que han vist que si no poden liquidar el 1978 des d’Espanya ho volen fer des d’aquí. Uns altres, en canvi, diuen que si hem d’estar vint anys per tombar el règim del 78, esperem. Ja ho veus. Però molta altra gent dels comuns això no s’ho empassa i vol continuar amb l’esperit de transformació profunda ara i aquí. I encara que no siguin independentistes estan fins als collons del 1978. I aquí és on l’independentisme comet l’error de voler eixamplar la base i donar la mà. Hem de tirar pel dret, i aleshores la gent vindrà. I no al revés. —Expliqueu-vos. —Cometem l’error de primer voler eixamplar la base, per després desconnectar. No. Desconnecta primer, i un cop ho hagis fet potser la gent haurà de triar entre Forcadell i un guàrdia civil. Així eixamples la base. Si et tanquen un parlament, la base s’eixampla automàticament. Si fem una cosa tan senzilla com seguir el calendari molta gent de l’espai dels comuns no és que es tornin independentistes, sinó que s’apuntaran a trencar el marc mental del 1978. Mentre anem amb la retòrica no s’hi afegirà ningú més. Ningú. Avançant, sí: en el moment que presentis i votis la primera llei de desconnexió… Vots a favor? Vots en contra? Queda aprovada la llei de la seguretat social catalana. Queden anul·lats els judicis franquistes. A veure qui és tan maco de fer costat a la guàrdia civil, aleshores. I n’hi haurà, n’hi haurà, de macos. I macos d’esquerres. A mi em sorprèn i em decep que molta gent destacada demani de frenar i salvar el 1978! Que Rabell hagi dit que aquí hi haurà violència, ben bé, què és? Una profecia o una amenaça? Em sembla molt bèstia. Una cosa és creure que el procés no té possibilitats de prosperar, cosa que és legítima, i una altra és passar-se al bàndol no democràtic. Participar del discurs de la violència ho trobo molt bèstia. El tema del xarneguisme només l'utilitzen els andujaristes. Tot això no té sentit. —No he vist que escrivíssiu cap article sobre un dels temes de la setmana: el discurs de Pérez Andújar. —L’article El cliche charna de José Rodrígeuz, Trinito, és molt maco. I si jo l’hagués hagut d’escriure hauria fet servir la seva idea. Crec com ell: el migrant de la maleta de cartó ara mateix està a Còrdova, cobrant la pensió, i en una casa adossada. El xarneguisme com a mite literari és perfecte: Marsé, Pérez Andújar, que han escrit grans coses. Els anys setanta, la infantesa, la immigració. És com escriure novel·les de l’imperi austro-hongarès. És maco i confortable. Un gènere. És legítim i perfecte. Ara, com a discurs polític, que hi ha unes classes proletàries que vénen d’Andalusia i prou, no. El proletari ara es diu Wilson, Mohamed, Fatima. Aquest és un imaginari amb uns protagonistes que ja no existeixen. Ho diu Trinito perfectament: el treballador que va a la SEAT, ara té setanta anys i cobra una pensió. El problema el té la Fàtima que aquest any ha entrat a estudiar primer de Dret i que no tindrà feina en tota la puta vida. No l’avi del PSOE. Fixar l’imaginari del migrant en els dels anys seixanta fa invisibles els migrants d’aquest segle. Fer una èpica dels anys seixanta sense fer-la dels que arriben ara, no ho veig. Maleta de cartó? Najat El Hadmi. Aquí el tema del xarneguisme només l’utilitzen els andujaristes. Tot això no té sentit. —Us he llegit el pròleg que heu escrit per al llibre Història de La Vanguardia i m’ha enamorat. Sou molt admirador de Gaziel. —No sé si me l’he llegit tot, però gairebé. Sóc un gran admirador de la premsa catalana dels anys vint i trenta. Jo sempre he escrit en castellà. Mira, ha anat així. I el meu català literari actual és molt pobre. I quan llegeixes Pla, Xammar o Gaziel, agafes un text i et cauen els collons a terra. Periodísticament, estilísticament, literàriament i de tot. És un català molt ric, gens ampul·lós i molt quotidià: es publicava cada dia. Jo estic enganxat a una web que es diu raco.cat. Tenen escannades totes les revistes d’aquells anys. I llegeixes qualsevol article i és preciós. A aquest país, li dónes vint o trenta anys, i uns bons mitjans, i de seguida prospera la literatura. Per exemple, Marta Rojals, que el seu català ja és un salt de nivell. Només hi ha hagut una generació que estudiï una mica i de seguida trobes coses maques. I als anys vint i trenta es va fer un miracle amb la comunicació. Gaziel l’he seguit molt. Molt. Gaziel és el gran pensador de la desfeta. Un paio que s’ha dedicat a reflexionar per què Catalunya perd sempre. És un tema. Quina mena de gent som. Les Meditacions en el desert són reflexions superfines que expliquen per què sempre perdem. I com que ara som en un moment de fer un salt un altre cop, saber per què hem perdut les altres vegades va molt bé. —Se’n riu del pit i collons, i endavant va! —Té aquella gran frase, Gaziel: ‘I va començar el “Tot o res”, “Si no ens ho donen ens ho prendrem”… No, si de bons eslògans ja ens sabíem fer, ja.’ I és una mica on som. ‘Unilateral! Tirarem pel dret!’ Cridem. Però sabrem portar-la a terme? Gaziel parla de mancances. Mancances que encara tenim: no tenim ni premsa ni banca. Per això La Caixa és d’ells, i La Caixa té El Periódico, i anar fent. Tenen un entramat maco. I ell també diu: gran error dels intel·lectuals catalans de menysprear el castellà i de no entrar els mitjans castellans. Quan tens un Joan Maragall que no vol escriure en castellà… Jo ara t’ho dic amb el barret de Súmate: molta potència catalanista, per defensa de la llengua segurament, no ha volgut entrar als mitjans castellans ni a l’imaginari castellà. Són coses que les llegeixes ara i penses: hem millorat molt, però falta.

Summary: Antonio Baños: ‘Per què existeix Unió Democràtica si ja tenim els comuns?’


Aquesta setmana arriba ben carregada d’estrenes. Albert Serra torna als cinemes amb el film Liberté, sobre el llibertinatge a la França de Lluís XIV. També s’estrena la coproducció catalana Madre, dirigida per Rodrigo Sorogoyen. Matt Damon i Christian Bale protagonitzen el film d’acció basat en fets reals Le Mans ‘66 i Martin Scorsese estrena El irlandés, la primera part d’una saga sobre crim organitzat als Estats Units. En català s’estrenen el documentari de Metromuster Idrissa, crònica d’una mort qualsevol, One Piece Estampida i Remí, una vida extraordinària. Liberté. Direcció: Albert Serra. Intèrprets: Iliana Zabeth, Laura Poulvet, Theodora Marcadé; Helmut Berger, Marc Susini, Baptiste Pinteaux. Gènere: Drama històric. Esbós: Any 1774. Un grup de llibertins expulsats de la cort puritana de Lluís XIV vol retrobar-se amb el llegendari duc de Walchen, seductor i lliurepensador alemany. La seva missió és exportar el llibertinatge arreu. Madre. Direcció: Rodrigo Sorogoyen. Intèrprets: Marta Nieto, Anne Consignyi, Blanca Apilánez; Alex Brendemühl, Jules Porier, Frédéric Pierrot, Guillaume Arnault. Gènere: Drama. Esbós: Una mare rep la trucada del seu fill de sis anys i li diu que està perdut en una platja de França i que no troba el pare. És la darrera cosa que sap d’ell. Deu anys després, la mare viu a la mateixa platja on va desaparèixer el noi i treballa com a encarregada en un restaurant. Sembla que refà la vida fins que arriba un adolescent que li recorda el seu fill. The irishman (El irlandés). Direcció: Martin Scorsese. Intèrprets: Anna Paquin, Kathrine Narducci, Dascha Polanco; Robert De Niro, Al Pacino, Jesse Plemons. Gènere: Drama. Esbós: Primer film d’una saga sobre crim organitzat als Estats Units després de la Segona Guerra Mundial. El film relata la desaparició del llegendari dirigent del sindicat Jimmy Hoffa i presenta un viatge per la història del crim organitzat. Ford v Ferrari (Le Mans ‘66). Direcció: James Mangold. Intèrprets: Roberta Sparta, Caitriona Balfe, Jenelle McKee; Christian Bale, Matt Damon, Jon Bernthal. Gènere: Acció. Esbós: Basat en la història real del dissenyador nord-americà d’automòbils Carroll Shelby i el pilot britànic Ken Miles, que es van unir per construir un revolucionari cotxe de carreres per a Ford Motor Company i, d’aquesta manera, posar fi al domini d’Enzo Ferrari a Le Mans l’any 1966. Idrissa, crònica d’una mort qualsevol. Direcció: Xavier Artigas, Xapo Ortega. Gènere: Documentari. Esbós: Film dirigit pels creadors de Ciutat Morta. Relata la investigació i campanya fins a aconseguir la repatriació del cos d’Idrissa Diallo, el jove guineà mort al CIE de Barcelona l’any 2012 en circumstàncies mai aclarides. En català. Remí, una vida extraordinària (Rémi sans famille). Direcció: Antoine Blossier. Intèrprets: Virginie Ledoyen, Ludivine Sagnier, Zoe Boyle; Daniel Auteuil, Maleaume Paquin, Jonathan Zaccaï. Gènere: Drama. Esbós: Un noi orfe es veu obligat a fer d’acròbata per guanyar-se la vida. Acompanyat d’un gos, un mico petit i un músic itinerant, farà un llarg periple per França. En català. One Piece Estampida (One Piece: Stampide). Direcció: Takashi Otsuka. Gènere: Animació. Esbós: Els protagonistes del mític manga ‘One piece’ viuran una batalla campal sense precedents i una estampida caòtica i imprevisible en la fira pirata més gran del món. En català.

Summary: Les estrenes: ‘Liberté’, d’Albert Serra, arriba a la gran pantalla


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, considera trencades les negociacions amb Unides Podem per a la investidura. ‘Pablo Iglesias ha donat per trencades les negociacions amb aquest consulta que no es mou de les seves idees’, ha dit Sánchez en declaracions a la Cadena SER. A parer seu, Iglesias farà servir la consulta d’Unides Podem a les seves bases –que ha considerat que està manipulada– per ‘justificar el vot en contra de la investidura’. Sánchez ha criticat també que la consulta d’Unides Podem no té en compte les propostes que ha fet el PSOE. ‘Hem fet cinc propostes. Un govern amb suport exterior, un altre de cooperació, la tercera era que entressin independents, la quarta tornar al punt de partida per negociar continguts i la cinquena, la que vam parlar per telèfon, en què li vaig oferir d’incorporar gent qualificada del seu partit al consell de ministres.’ El president espanyol en funcions ha reiterat que, si la investidura no tirava endavant i l’estat espanyol havia de repetir eleccions, la culpa seria de Pablo Iglesias. ‘És un tancament de portes, la ruptura unilateral de la negociació’, ha declarat. A més, ha dit que seria la segona vegada que Unides Podem impedeix que el PSOE governi. ‘La consulta és una farsa molt gran per a justificar el seu segon no a la meva investidura’, ha afegit. Preguntat si tancava la porta a l’entrada d’Iglesias al govern com a vice-president, Sánchez ha dit que no li agradaven els vets però ‘tampoc les imposicions’. ‘Jo sempre he tingut molts dubtes que Iglesias s’incorporés al meu govern perquè tots dos som dirigents de formacions polítiques amb enormes diferències sobre qüestions d’enorme vigència a la legislatura, com ara la catalana’. ‘El meu deure és preveure l’aplicació del 155’, tot i que no és la seva opció, diu. ‘Tan de bo no l’hagi d’aplicar’, ha conclòs. En aquest sentit, Sánchez ha admès que la situació amb Catalunya estava enredada. ‘L’independentisme no renuncia a la unilateralitat, continua trencant la convivència a Catalunya i és evident que l’estat ha d’actuar si això creix’. I ha continuat: ‘Avui mateix, veiem als mitjans de comunicació que Torra no renuncia a la unilateralitat i diu que ho tornarà a fer. El govern d’Espanya ha d’estar preparat per qualsevol eventualitat amb la màxima cohesió interna davant un altre potencial desafiament.’ Nova ronda de trucadesSánchez ha anunciat que començarà una nova ronda de trucades als partits de l’oposició i ha recordat a Casado i Rivera que, malgrat que tenien el dret de votar no a la investidura, si ho feien no oferirien cap alternativa, perquè no n’hi ha. Per això els ha demanat que es mirin al mirall i assumeixin la responsabilitat si volen que la investidura no depengui de les forces independentistes. ‘Són dos partits polítics que diuen que volen fer pactes d’estat, i probablement el primer pacte d’estat és que hi pugui haver govern en aquest país.’

Summary: Sánchez dóna per trencades les negociacions amb Unides Podem per a la investidura


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha tornat a la fàbrica de la seva empresa a Sentmenat, la companyia Aranow, especialitzada en el disseny i la producció de maquinària industrial. Hi ha anat aquest matí, durant el permís penitenciari segons el qual pot sortir per anar a treballar i fer voluntariat durant el dia i ha de tornar a la presó a dormir. Els treballadors de l’empresa l’han rebut entre abraçades quan ha arribat i ell els ha adreçat unes paraules: ‘Us vaig dir que tornaria un dia i he tornat. Us dono les gràcies per tota la feinada que heu fet. Han estat dos anys i tres mesos. Sabeu que aquesta nit torno a la presó, però que ha estat molt potent sentir-me tan ben acompanyat de tots vosaltres. Us estimo moltíssim. Sempre ho havíem dit: compromís empresarial és també compromís social. I en un dia com avui, què millor que poder estar amb tots vosaltres? Que algú reculli els fruits de tots aquests anys que dèiem que som un equip i tenim molt clar que això només té sentit si ho fem per a les persones i per a treballar per a una ciutat millor, humilment, discretament. Hem fet allò que havíem de fer: fer anar endavant els llocs de treball sense renunciar a ser el que som: gent que ens llevem cada dia per intentar fer el món una mica més de tothom.’ I ha conclòs: ‘A continuar treballant per la llibertat, l’amnistia i tothom cap a dins a fer màquines! La Junta de Tractament dels Lledoners va autoritzar Jordi Sànchez i Jordi Cuixart a sortir durant unes hores al dia de la presó, en aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari. Sànchez pot fer un voluntariat d’onze hores cada dia tres dies la setmana i Cuixart té nou hores i mitja cada dia durant cinc dies la setmana per a treballar i fer un voluntariat. Tots dos han de tornar a dormir a la presó. Ahir, la Junta de Tractament del Centre Penitenciari d’en Mas d’Enric va acordar que l’ex-presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, obtingués un permís per a sortir de la presó i fer de voluntària, en aplicació del mateix article. Concretament, podrà sortir del centre durant nou hores cada dia, tres dia la setmana.

Summary: Emocionant rebuda a Jordi Cuixart dels treballadors de la seva fàbrica a Sentmenat


L’observatori Mèdia.cat ha fet públic aquesta setmana un reportatge sobre el suïcidi d’una interna a la presó de Brians, després de nou mesos en règim d’aïllament. S’hi explica que el Centre Iríada, que treballa per la defensa dels drets humans, ha presentat una reclamació patrimonial davant del Departament de Justícia en nom de la filla de la difunta. Iríada vol que la Generalitat assumeixi la responsabilitat del suïcidi de la interna, coneguda amb el nom de Raquel, que era a la presó per tres delictes de robatori. Segons el reportatge, Raquel havia escrit al seu company explicant-li la duresa de la seva situació a la presó i li havia dit que fins i tot pensava a llevar-se la vida. Va estar pràcticament nou mesos en règim d’aïllament, una mesura que, segons el reglament, hauria de ser excepcional. Al costat del cos sense vida de Raquel, hi havia una carta adreçada al jutjat de vigilància penitenciària número 2 de Barcelona que deia: ‘El dia 08/04/15 estava molt nerviosa, vaig colpejar l’habitació i quan estava parlant amb una noia per la finestra, sense adonar-me’n, van entrar els funcionaris a la meva cel·la amb l’escut de plàstic i em van tirar a terra. La funcionària S. m’aixafava el cap contra terra i m’estirava els cabells, la funcionària R. em posava el genoll a l’esquena i em lligava amb unes manilles, i jo sense saber a què venia tal maltractament cap a la meva persona, que avui tampoc no sé, ja que encara no m’han lliurat l’expedient.’ Arran de la mort de Raquel, la direcció general de Serveis Penitenciaris va obrir una investigació interna. Segons el responsable d’aquesta direcció general –citat per Mèdia.cat–, és un procediment habitual quan es mor un intern a la presó. Tanmateix, la investigació continua oberta encara ara, un any després dels fets. Periòdicament, el Síndic de Greuges alerta sobre les condicions del règim d’aïllament a les presons catalanes. El reportatge de l’observatori Mèdia.cat és un avançament de la cinquena edició de l’Anuari de Silencis Mediàtics, un projecte del Grup de Periodistes Ramon Barnils. El projecte, finançat amb micromecenatge, inclourà 12 reportatges inèdits sobre temes silenciats durant l’any 2015.

Summary: El suïcidi de Raquel, després de nou mesos aïllada a Brians


En el pròleg del llibre Ignorant la SD –’síndrome de Down’–, la germana d’Andy Trias, la Katy, explica que quan era jove, un estiu, va col·laborar en un centre de discapacitats intel·lectuals. Era el 1979 i l’ambient que hi va trobar era força trist. ‘Vaig arribar a pensar que l’Andy acabaria en un centre com aquell, que no seria mai feliç ni s’enamoraria.’ Afortunadament, la vida dels discapacitats intel·lectuals, amb el pas dels anys, ha millorat molt. A Catalunya, gràcies a la Fundació Catalana de la Síndrome de Down, fundada pel matrimoni Ramon Trias – Montserrat Trueta. D’aquell matrimoni, en va néixer Andy Trias (1977). A final de la dècada dels setanta la inclusió social de la gent amb síndrome de Down encara era una qüestió pendent i, a llarg termini, es treballava per aconseguir-ne la inclusió laboral. Quaranta anys més tard, Andy Trias ha demostrat que els qui tenen síndrome de Down poden dur una vida plena i sense cap diferenciació. Treballa, viu amb parella i es va casar. Tot això, gràcies a haver ‘ignorat la SD’, com diu ell. Acaba de publicar unes memòries on fa reflexions que ha anat recollint durant setze anys. —Com ha estat el procés d’elaboració del llibre? —He estat setze anys escrivint. Primer en brut, amb bolígraf i llibreta. Sempre a mà. Durant tot aquest temps he omplert unes trenta llibretes. I vaig pensar: per què no ho portes a la fundació? Vaig pensar que ho podia donar a la Katy, la meva germana, a l’Edgar, el meu nebot, i així em dirien què els semblava. L’Edgar és qui em va ajudar a passar-ho en net a l’ordinador. Però tot allò que hi ha escrit a les meves memòries són pensaments i idees meves. De manera que reivindico que jo en sóc l’autor. —Bé, de fet, ho diu a la portada del llibre. Creieu que encara vivim en una societat que discrimina els qui tenen síndrome de Down? —Encara dura el pensament dels anys setanta i vuitanta. En aquella època ens insultaven i ens deien que érem subnormals i mongòlics. Ens censuraven molt i no es tolerava que volguéssim fer res per iniciativa pròpia. La societat no ens acceptava tal com som. Ara la societat sí que ha millorat, és més solidària. Però jo em pregunto: és solidària amb nosaltres? La resposta és que no, perquè els mitjans de comunicació, la primera cosa que fan quan parlen de nosaltres és dir que encara estem malalts, o que patim, o que estem afectats. Això no hauria de ser així. —Però per sort hem millorat molt. —Sí, és clar, si no, no hi hauria ONG com la Fundació Catalana de la Síndrome de Down, Intermón Oxfam, els Pallassos Sense Fronteres o els Metges Sense Fronteres. Però en els anys setanta i vuitanta això no existia. En aquells moments la societat ens discriminava. Quan era jove em feia molta ràbia la manera com m’assenyalaven quan anàvem a comprar amb la meva família o a mi, vivint independent, que m’assenyalaven i em deien ‘subnormal’. Coi! Subnormal! Em venien ganes de clavar bufetades a aquella persona i dir-li: ‘Escolta, parlem molt de democràcia i d’igualtat, de manera que ens mereixem un respecte. —La paraula ‘mongòlic’, per sort, ha estat eradicada del vocabulari de la gent, però ‘subnormal’ no. Què diríeu a la gent que encara la fa servir? —És una paraula que no hauria de ser ni als diccionaris. Però per desgràcia hi és. I si jo fos redactor del diccionari, la trauria. Per una raó molt clara. I no només la paraula ‘subnormal’ o ‘mongòlic’, també la paraula ‘sobreprotegir’. —De fet, a la sobreprotecció hi dediqueu un capítol. L’heu haguda de suportar? —Precisament per això ho dic. L’he patida molt en el sentit que a vegades, tot el que venia de mi, no agradava. No sé si m’explico. Tot el que sortia de mi, les iniciatives pròpies. A vegades encara em diuen que, per molt que ho intenti, no tindré mai raó; em posen en dubte, no em creuen. Això m’emprenya molt. —La Montserrat Trueta, la vostra mare, també us sobreprotegia? —La meva mare no em sobreprotegia. Era bastant liberal, en el sentit que les coses que volia fer, quan li demanava permís, ella sempre em deia: ‘Tu ets lliure de fer el que vulguis.’ Si jo, per exemple, m’apuntava a tots els cursos que feia a la fundació, per molt que ho consultés a la meva mare, ella em deia: ‘Oi que has de fer-ho tu, doncs ja t’espavilaràs tu.’ Ella era així. —Fa dues setmanes la vostra mare es va morir. Com la recordareu? —Sempre recordaré el dia que li vaig dir que volia independitzar-me, que em va demanar si em llevaria a l’hora per anar a la feina. ‘Andy, ja te’n recordaràs de llevar-te d’hora per anar a la feina?’, em va dir. I jo li vaig poder demostrar que podia confiar en mi. I se’n va anar contenta i feliç. I orgullosa. Em quedo amb això. —Però els pares és normal que tinguin por. I això els porta, a vegades, a sobreprotegir-los. Tu què els diries a aquests pares perquè s’atrevissin a donar més llibertat? —Quan un fill o una filla els vol dir que vol fer la seva vida independent, als pares sempre els surt allò de: ‘Ai, ai, ai, a veure com ho farà? Se’n sortirà? Vols dir que ho farà bé?’ Aquesta mateixa por també la tenia jo al principi i em feia aquestes preguntes. I amb el temps he pogut veure que me n’he sortit. I aquesta mateixa por és la que tenen els pares. Jo vull que transformin la por en confiança. És la millor manera de donar-nos suport perquè les persones que tenim síndrome de Down puguem independitzar-nos. Tenim el dret de decidir amb qui volem viure. I només depèn de nosaltres. Les memòries són una recepta perquè els pares que tenen fills i filles amb síndrome de Down, si us plau, perdin la por. Aquí la cosa important és la confiança i només amb la confiança podem créixer. —A la fundació teniu un programa que es diu ‘Me’n vaig de casa’, que ajuda els joves a fer aquest pas. Això fa uns anys era impensable. Quants anys fa que ja viviu sol? —Jo vaig independitzar-me el 2001, tenia vint-i-cinc anys. Em vaig independitzar jove, però després em vaig separar. Ara estic amb una altra noia des del 2012. Per cert, deixeu-me dir que als anys setanta, l’únic objectiu que teníem els nois i noies amb síndrome de Down era laboral. Recordo que el meu pare sempre deia que algun dia li agradaria veure’m treballar. —No imaginava que poguéssiu independitzar-vos. —No és que no ho imaginés, és que en aquella època encara no s’havia arribat a plantejar cap programa de vida independent. És més recent, va sorgir a principi dels anys 2000. En aquella època només es parlava sobre el nostre futur laboral. Però és evident que per a poder viure independent primer cal tenir feina. Si no, malament. —I heu aconseguit feina, casar-vos i independitzar-vos. Hi ha res que us hàgiu proposat i que no ho hàgiu aconseguit? —Això tindria molt a veure amb les meves limitacions pel fet de tenir la síndrome de Down. I, tal com dic en el llibre, ignoro la síndrome de Down. Per què? Perquè jo puc fer la vida com qualsevol de vosaltres. Què hi té a veure la síndrome? Res. A mi em pot fer mal l’esquena, em pot fer mal el cap o em pot petar el genoll, com a qualsevol altra persona. I no m’he sentit mai limitat pel fet de tenir síndrome de Down. Mai, perquè si pensés contínuament que tinc síndrome de Down, tot el dia em preguntaria què puc fer i què no. —Expliqueu que quan vàreu saber que teníeu síndrome de Down vàreu tenir un disgust molt gran. Com ho vàreu fer per acceptar-vos, que és una cosa que ens costa molt a tots? —Vaig estar uns quants mesos, o potser anys, no ho sé, disgustat pel fet que la meva mare em digués que tenia un problema d’aprenentatge que es diu síndrome de Down. Reconec que no ho vaig encaixar bé. Però sí que hi va haver un dia que vaig dir-me que no havia de fer cas de la síndrome de Down. Vaig veure que era la manera de no posar-me barreres. Vaig decidir que volia fer les coses com qualsevol altra persona. Com tu, com l’Edgar, com la Maite… Com qui sigui. Jo sóc una persona de carn i ossos. Altra cosa és que jo tingui la Síndrome de Down, però he pogut arribar fins aquí i fer unes memòries. —La integració laboral ja es pot dir que sigui un èxit, o encara hi ha por de contractar gent amb síndrome de Down? —Continua essent difícil. En aquest sentit jo sempre dic que ens omplim molt la boca d’integració social i laboral, però em pregunto on és. Algú em sap dir què significa aquesta paraula? Em sorprèn molt que utilitzem paraules que no sabem què volen dir. Però si diem integració social, fem-la real i que puguem veure tots els nois i noies amb discapacitat tenint feina. —Volia acabar parlant del vostre pare. Dieu que el dia de la seva mort va ser el pitjor dia de la vostra vida. Us ha anat bé escriure-ho? —Aquestes memòries m’han ajudat a desfogar-me i treure tot el que porto a dins. Totes les meves inquietuds, les coses que em preocupen i em neguitegen. I ho volia compartir. I del meu pare també en volia parlar. Jo l’acompanyava a tots als actes polítics que feia amb Convergència. I, pensant en mi i en els nois amb síndrome de Down, ell va impulsar la Llei d’Integració Social dels Minusvàlids (LISMI), que també és coneguda com a llei Trias Fargas, que en aquell moment es deia que era la llei dels minusvàlids. Crec que se n’hauria de canviar el nom, perquè ‘minusvàlids’ menysté aquella persona. Però les persones amb discapacitat que ara fem vida independent i que podem treballar com qualsevol altra persona, hem de donar gràcies a aquesta llei. I hem de reconèixer que això no hauria estat possible sense Convergència. Ara molts es posaran les mans el cap i diran: ‘Oh, un convergent fent una llei com aquesta, ostres!’ —Crec que éreu el seu consentit, oi? —Sí. Els meus germans quan veien el meu pare amb mi deien: ‘Ja ha arribat el consentit del pare.’ M’ho recorden molt, això. —Un dels millors llegats dels vostres pares és la Fundació Catalana de la Síndrome de Down. Per què ha estat tan important? —Sobretot m’agradaria retre un homenatge a la meva mare. Si no hagués estat per ella, jo no seria aquí, ni hauria pogut tenir els amics que tinc. Ni potser hauria pogut independitzar-me perquè el programa ‘Me’n vaig a casa’ no s’hauria impulsat. Tot això no hauria estat possible si la meva mare no hagués fundat la fundació. Tot això, ho vull dir a la meva mare per haver fet el que ha fet.

Summary: Andy Trias: ‘La paraula “subnormal” no hauria de ser ni als diccionaris’


En arribar als catorze mil subscriptors, VilaWeb anuncia que ha pogut ampliar els serveis que els subscriptors tenen com a membres de la comunitat de lectors. Així, a partir d’ara, tots els subscriptors poden llegir el diari sense publicitat, tant en la versió web com en la versió mòbil, excepció feta de les portades respectives. Això tant pels subscriptors en la modalitat d’Adherits com en la modalitat Col·laboradors. A més els subscriptors que han optat per la modalitat Col·laboradors a partir d’ara poden vincular dues persones al seu compte. Aquestes dues persones tindran tots els drets dels subscriptor mentre la persona que els regala el servei ho sigui. Per a navegar sense publicitat només cal accedir a VilaWeb identificants com a subscriptors i punxar sobre el botó ‘sense anuncis’, tal i com indica aquest gràfic. Si teniu cap dubte sobre aquesta qüestió o qualsevol altra, podeu posar-vos en contacte amb el servei de suport (per correu: suport@vilaweb.cat; al telèfon directe de suport, de dilluns a divendres de 9.00 a 14.00: 689 34 44 37; al telèfon de tarda, de 14.00 a 18.00: 934 426 439). Si no sóu encara subscriptors us en podeu fer des d’aquesta pàgina A quins serveis tenen dret els subscriptors de VilaWeb? Els continguts de VilaWeb, els articles i les opinions, són de lectura lliure per a tothom, sigui subscriptor o no. VilaWeb considera el seu deure fer arribar al màxim nombre de persones possible les seves informacions. La subscripció és, doncs, lliure i respon a la voluntat de donar suport al diari i fer possible el seu creixement per arribar al màxim nombre de lectors possible. Això no obstant els subscriptors de VilaWeb tenen una relació especial amb la redacció i poden gaudir d’una sèrie de serveis extra. Són els següents: Serveis que comparteix els Adherits i els Col·laboradors. 1. El diari de demà. Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que la resta de lectors no llegiran fins l’endemà. El trobareu a la portada del diari en format web, en una placa titulada «El diari de demà». 2. Llegir el diari sense anuncis. Identificant-vos com a subscriptor, podreu llegir el diari sense publicitat. Podeu iniciar sessió introduint el correu electrònic i la contrasenya que heu escrit en el formulari d’alta. 3. Correu de la Nit i VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre (tret del dissabte) rebreu el Correu de la Nit. Aquest correu inclou els articles que es publicaran l’endemà i que vosaltres ja podeu llegir, a més de l’edició de VilaWeb Paper en format pdf, pensada per a ser impresa a casa o per a ser llegida en tauletes, mòbils o ordinadors. Aquesta edició no surt el dissabte ni durant el mes d’agost. Podeu decidir si voleu rebre el Correu de la Nit o no. Us recomanem de rebre’l, perquè també és el canal pel qual ens comuniquem prioritàriament amb vosaltres. Si per alguna raó no el rebeu i el voleu rebre poseu-vos en contacte amb suport@vilaweb.cat. 4. Xarxa VW. Podreu participar voluntàriament en aquesta xarxa social interna, on només hi ha subscriptors de VilaWeb. Funciona d’una manera semblant a Facebook, però no és pública ni accessible a ningú que no sigui subscriptor. Hi podeu posar comentaris, crear grups, enviar missatges, participar en xats i, en general, relacionar-vos lliurement amb la resta de subscriptors del diari. Per participar en la Xarxa VW, primer heu d’activar el vostre usuari. La primera vegada que entreu a la Xarxa VW, un botó us demanarà d’activar-lo i ja restarà activat sempre que ho vulgueu. 5. Comentaris a l’editorial i a les notícies. Podreu afegir comentaris propis a totes les notícies i articles. Tanmateix, aquests comentaris només els podran llegir els subscriptors i el públic general no els veurà, tret dels que es facin a l’editorial. En el cas d’aquests comentaris a l’editorial, que pot llegir tothom, el director del diari pot decidir de no publicar-ne algun, especialment si falta al respecte a algú o bé tracta de temes que no tenen relació amb el de l’editorial. Es poden entrar durant les vint-i-quatre hores posteriors a la publicació de l’article. 6. Eina de favorits. Us permet de desar en un espai personal a la web els articles que trobeu interessants per recuperar-los quan vulgueu d’una manera senzilla. 7. Possibilitat d’obrir un bloc personal. Tots els subscriptors poden obrir un bloc personal, per a publicar-hi allò que consideren convenient. La responsabilitat sobre els apunts del bloc és de cada autor. Ací podeu veure els blocs actuals i una guia per a saber com funciona. 8. Podreu participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en espais públics. Els actes els anunciem per correu però també al diari. Generalment els transmetem en directe en vídeo, al qual tenen accés els subscriptors i prou. 9. Podreu obtenir descomptes a la botiga de VilaWeb. 10. Esteu convidat a participar en les Assemblees anuals de lectors de VilaWeb. Les Assemblees són reunions de la redacció amb els lectors que es fan en diverses ciutats dels Països Catalans durant la primavera. Serveis exclusius per a Col·laboradors. A més d’aquests serveis que són comuns als Adherits i als Col·laboradors, els Col·laboradors tenen dos serveis exclusius més: 11. Contacte per whatsapp amb el director del diari. Aquest contacte es pot sol·licitar en el moment de donar-se d’alta com a subscriptor o després escrivint un correu a suport@vilaweb.cat. 12. Vincular dos comptes més a la subscripció. Els Col·laboradors poden vincular dues persones al seu compte. Aquestes dues persones tindran tots els drets dels subscriptors mentre la persona que els regala el servei ho sigui. Aquests comptes vinculats tindran el seu propi nom i password i funcionaran de forma independent, a tots els efectes.

Summary: Novetats pels subscriptors de VilaWeb: llegir el diari sense publicitat o compartir amb dues persones més els beneficis de la subscripció


La petita Nihira enfonsa els dits en una barreja d’espècies vermelles. S’inclina i pinta un punt roig al front d’una dona gran que li fa una reverència. Només té sis anys, i és considerada una deessa vivent tant per hinduistes com per budistes. El febrer de l’any passat, Nihira Bajracharya es va convertir en la nova kumari de Patan, al Nepal. Segons la creença popular, això vol dir que és una encarnació de la deessa Taleju, la deïtat que històricament ha simbolitzat poder i protecció. La nena continuarà essent kumari fins que li vingui la primera menstruació. Però la seva vida ja no tornarà a ser mai més igual. La plaça Dubar de Patan és una de les principals atraccions de la vall de Katmandú. La kumari, que ha de ser verge, viu al palau reial de Ratnakar Mahavihar, ben a prop de la plaça Dubar de l’antic regne de Patan. Només pot sortir del recinte, que no és especialment gran, en ocasions molt concretes. Quan ho fa, ha de ser en braços d’algun familiar o sacerdot, atès que té prohibit tocar el terra per evitar que es faci cap tall i sagni. Si perdés encara que fos una gota del vital líquid vermell, voldria dir que Taleju s’ha escapat del seu cos i, per tant, perdria la seva condició de deessa. Ni tan sols té permès de veure la sang d’una altra persona. Els kumaris es troben arreu del Nepal, allà on viu el poble de l’ètnia newa En total, n’hi ha una dotzena. La de Patan és la segona kumari més important, però la de Katmandú, la kumari reial, és qui protagonitza més titulars. La kumari de Patan, Nihira Bajracharya, beneeix una dona. Això fa que també sigui l’infant que ha de conviure amb més restriccions, perquè és on han volgut conservar de manera més intacta els orígens d’una tradició que va començar fa més de 300 anys. A diferència de les seves homònimes, la kumari reial viu separada dels seus pares durant tot l’any, tret d’una dotzena de vegades comptades. Les visites que rep són molt més selectives, i la norma de no tocar el terra és considerablement més estricta perquè s’aplica també a l’interior del Kumari Ghar, el palau situat a la plaça Durbar de Katmandú. Viu una vida tan aïllada del món real que el simple fet de veure-la ja es considera bona fortuna. La kumari reial té un paper molt important al Nepal. Hom es pot fer una idea de com n’és, de cabdal, la seva figura durant la cerimònia de nomenament, una marxa per la plaça més important del país. Aquesta és l’última vegada que la jove podrà caminar fins que Teleju abandoni el seu cos. L’esdeveniment és tan important que apareix a tots els mitjans de comunicació. I el primer ministre i el president del país hi acudeixen per tocar els peus de la kumari i rebre’n una benedicció. Un cartell informa de la presència de la deessa vivent de Lalitpur (Patan). Un procés de selecció truculent Convertir-se en kumari no és senzill. Per començar, només poden optar a rebre aquest honor les nenes que siguin d’una determinada casta o clan. Després, s’han de complir una sèrie de requisits imposats per la religió. Per exemple, es valora que la candidata tingui el cos com un arbre banià, les pestanyes com si fossin d’una vaca, el coll com si fos una petxina, el pit com el d’un lleó i les cuixes com les d’un cérvol. Fins i tot s’analitzen els òrgans sexuals de la nena, que segons el costum han de ser petits i poc prominents. L’interior del palau reial de Ratnakar Mahavihar, a Patan. Un dels moments més importants i cridaners del procés de selecció és la prova per a avaluar la valentia de la possible kumari. L’examen consisteix a portar la criatura fins al pati principal del palau, on es troba amb 108 búfals decapitats. Per sobre els bassals de sang hi ha uns homes emmascarats que ballen esquivant els cadàvers. Si la petita plora, queda eliminada i entra la següent candidata. Si, en canvi, no mostra signes de por ni horror, es convertirà en una de les favorites per a ocupar el tron de la kumari reial. De deessa a mortal Com és d’imaginar, la tradició és envoltada de polèmica. Esdevenir kumari vol dir renunciar a una infància normal, i això té conseqüències no tan sols durant els primers anys de vida de la criatura, sinó també després, una vegada la deessa Taleju suposadament ha abandonat el cos de la menor. Per aquestes escales es connecta la cuina amb l’habitacle on viu la kumari i la seva família més propera. Una de les ex-kumari més conegudes és Rashmila Shakya, qui va viure en reclusió al palau reial dels quatre anys als onze. Va ser la primera persona a exposar l’impacte d’aquest costum en la vida de les noies. El 2005, quan tenia 25 anys, va publicar el llibre De deessa a mortal: la història real de la vida d’una antiga kumari reial. Shakya explicava algunes de les dificultats que havia hagut de suportar després de recuperar la vida normal. La publicació va posar de manifest els problemes que tenien les menors a l’hora d’estudiar, atès que arribaven a l’adolescència pràcticament analfabetes, i quan s’havien de relacionar amb altres infants, després d’haver-se passat tota la vida aïllades. Un grup de turistes xinesos fa cua per conèixer la kumari. Les revelacions de la jove nepalesa i les protestes d’activistes pels drets humans i dels infants van posar la tradició de les kumari en el punt de mira de l’opinió pública. Després de la caiguda de l’última monarquia hindú del món, l’any 2008, i la posterior arribada d’una república secular, la polèmica es va traslladar al parlament del país. Finalment, els seus representants van decidir que mantindrien la tradició, si bé van intentar flexibilitzar les estrictes normes que oprimeixen les nenes escollides. D’aleshores ençà, les seves condicions de vida han millorat gradualment. Ara, com a mínim, reben la visita de professors, que fan també de vincle amb el món exterior. Algunes, a més, tenen accés a internet, a llibres i a revistes. La pissarra que utilitza Nihira Bajracharya amb els seus tutors personals per a estudiar, envoltada de records, entre els quals, unes fotografies de la visita de Morgan Freeman. De totes maneres, sembla que aquests canvis han estat insuficients. El 2014, l’ex-kumari de Patan, Chanira Bajracharya, va confessar en una entrevista al South China Morning Post com l’havien afectat tants anys de reclusió. ‘El món exterior era un desconegut absolut per a mi’, explicava. Fins als 16 anys, la seva mare l’havia d’acompanyar a l’escola perquè tenia problemes d’orientació després de tant de temps enclaustrada en uns insuficients 60 metres quadrats com a únic espai conegut. També tenia problemes per a relacionar-se amb companys i professors. De fet, ni tan sols podia caminar correctament perquè s’havia passat tota la vida movent-se en braços d’altres persones per anar al tron, al menjador i a l’habitació. El nebot de Bajracharya porta la kumari en braços fins al tron. El futur de les noies ha estat molt divers. Rashmila Shakya es va convertir en la primera antiga kumari que aconseguia de graduar-se a la universitat. Bajracharya va voler seguir els seus passos i va continuar estudiant fins a convertir-se en banquera. Tradicionalment, qui havia estat posseïda per la Taleju no podia casar-se, però aquest costum també ha començat a canviar. Tant Shakya com Bjracharya se senten orgulloses d’haver estat kumaris i ho valoren com una experiència enriquidora. Rialles al palau Al pati del palau reial de Ratnakar Mahavihar, a Patan, fan cua prop d’una trentena de turistes xinesos que viatgen en grup amb una agència turística. La kumari d’ací, a diferència de la de Katmandú, rep tothom qui ho vulgui amb una benedicció. L’única condició és que han de deixar a l’entrada les sabates i qualsevol peça de roba feta de pell. La deessa vivent no pot tocar aquest material, ni tampoc gossos ni dones que estiguin menstruant. La tia de la kumari neteja les mans amb aigua als qui volen rebre una benedicció de la deessa vivent. Abans d’entrar a la sala d’adoració, la tia de la nena neteja les mans dels visitants amb aigua a la sala que fa a la vegada de rebedor i d’aula. A les parets hi ha fotografies de la menor i de l’actor Morgan Freeman, que va visitar aquella casa durant el programa de National Geographic The Story of God. Darrere unes cortines vermelles hi ha el menjador amb una televisió encesa i les habitacions on dormen la kumari, els seus pares, la seva germana petita i els seus avis. Per a ells és un gran honor que algú de la família sigui temporalment una deessa vivent. I diuen que la filla està contenta amb aquesta vida. La veritat és que la petita Nihira no sembla gaire entusiasmada quan se li agenollen al davant turistes i veïns. Escampa ràpidament la pols vermella que utilitza per dibuixar un tercer ull al front dels visitants i sense obrir la boca demana al seu nebot que l’agafi en braços i se l’emporti d’allà. De fet, segons la creença popular, millor que sigui així. Un sol somriure o una llàgrima podria comportar grans desgràcies a aquells qui ho vegin. La jove kumari corre cap a la finestra amb un somriure buscant el seu avi. Quan tothom se’n va, el pati queda desert i silenciós. Només se sent de fons el soroll dels dibuixos animats que surt del vell televisor. Si es para bé l’orella, se senten corredisses de passos curts i els riures a ple pulmó de dues nenes. Aquests sons són un bonic recordatori que, deessa o no, la petita Nihira no deixa de ser una criatura, ni ha de deixar de ser-ho. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l’estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l’aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l’Himàlaia

Summary: El preu de ser una deessa vivent amb sis anys


Albert Rivera plega i deixa la política. El dirigent de Ciutadans ha dimitit el càrrec de president del partit després d’haver perdut 47 diputats i 2,6 milions de vots a les eleccions espanyoles d’ahir. Tampoc no ocuparà l’escó de diputat del congrés espanyol i ha anunciat que ara començarà una nova etapa personal fora de la política. Rivera ho ha comunicat primer a la reunió de l’executiva del partit i ho ha confirmat després en una compareixença pública sense preguntes a la seu de Ciutadans. ‘Els líders també saben i sabem que els mals resultats són del líder’, ha dit. Rivera ha apuntat que participaria en la vida pública ‘des d’algun lloc, des d’alguna feina’. ‘No sé si és un fins sempre, fins després, fins aviat’, ha precisat, i ha volgut desitjar sort i encerts als qui han de governar l’estat espanyol després dels resultats electorals d’ahir. ‘Els espanyols no poden dividir-se entre vermells i blaus’, ha insistit. Amb deu diputats, Ciutadans no podrà ser decisiu en la legislatura que comença al congrés espanyol. No obstant això, Rivera ha advocat per la vigència d’una força política de centredreta espanyola, després de la sagnia electoral de Ciutadans i del creixement del PP i de Vox. ‘Això no és sinó una estació, una parada, per a continuar el camí’, ha dit. Rivera, que començà la carrera política a Catalunya estrenant-se com a diputat al parlament el 2006 i va bastir-hi una estratègia basada en la confrontació dialèctica i la crispació, ha dit que d’ara endavant volia tenir cura de la seva família i dels seus amics. ‘Si bé la política per a mi ho ha estat tot durant aquests anys, la vida és més que la política’, ha afegit. Caldrà veure ara si al congrés del partit s’imposa una direcció de continuïtat amb el projecte de Rivera o el sector crític de Cs és capaç de reorganitzar-se després d’haver-ne plegat molts dels seus integrants. El perfil d’Inés Arrimadas, que ja va decidir personalment de fer carrera política a Madrid, és de continuïtat, però no arriba pas avalada per uns bons resultats electorals a Catalunya sinó tot al contrari. Ciutadans ha estat la darrera força al Principat, superada fins i tot per Vox i la CUP, i ha perdut tres diputats i més de la meitat dels vots que havia obtingut el 28-A. L’eurodiputat Luis Garicano s’ha mantingut com a pilar del sector crític del partit, però caldrà veure si ara presenta batalla per la direcció. ‘Em refermo en la meva creença que un partit de centre, moderat, capaç de crear ponts, és més necessari que mai’, va piular ahir a Twitter, després de la patacada electoral. La gestió de Rivera al capdavant de Cs, prioritzant els acords autonòmics amb el PP i Vox i refusant de facilitar la investidura a Pedro Sánchez, ha estat qüestionada de fa mesos per antics dirigents, com ara, Toni Roldán, que va dimitir de portaveu econòmic del partit al congrés espanyol, i l’eurodiputat Javier Nart, que primer va dimitir de l’executiva i després va deixar Cs, però no l’acta del Parlament Europeu. A l’estiu també va abandonar la militància un dels fundadors de la formació, Francesc de Carreras, després d’haver-ne plegat Xavier Pericay, també cofundador. A l’octubre, Rivera va provar de fer un tomb tàctic sobtat obrint-se a pactar amb Pedro Sánchez, i després va fer una campanya electoral a la desesperada, condicionada per la davallada que li pronosticaven els sondatges i que Cs es negava a assumir. Rivera va rebre ahir la bufetada definitiva de les urnes. A la primera valoració dels resultats d’ahir a la nit, Rivera ja va assumir la ‘derrota sense pal·liatius’ de la candidatura i va avançar la convocatòria d’un congrés extraordinari, en què els militants hauran d’elegir una nova direcció. Mapa de la caiguda de Ciutadans: El gran fracàs de Rivera enterra el partit de l’odi

Summary: Albert Rivera deixa la política després d’un fracàs polític estrepitós


El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, compareixerà avui, després de la reunió del consell executiu, per valorar la negativa del consell polític de la CUP a investir-lo president. La compareixença se centrarà en la previsió d’unes noves eleccions que es convocaran automàticament el dia 10 si no hi ha cap sorpresa que faci fer un tomb a la situació actual. Emissió en directe: Ahir Mas va assegurar que estava ‘tranquil·líssim’ i amb ‘ganes de plantar cara a alguns d’aquí que posen les coses excessivament difícils’, en referència a la CUP. Aquestes breus declaracions, les va fer abans d’entrar a la reunió del comitè executiu nacional de Convergència. ‘Tinc ganes de lluitar, de tirar endavant i de plantar cara als poders de Madrid, que sempre han intentat que aquest país no avancés’, va afegir. Quan li van preguntar per unes possibles eleccions al març, va evitar de referir-s’hi. ‘Ja en parlarem’, va dir per tota resposta.

Summary: Mas compareix per valorar la decisió de la CUP de no investir-lo


Parlem amb el president de l’Obra Cultural Balear (OCB), Josep de Luis, abans que diumenge es faci a Lluc una trobada d’amics de l’entitat per a refermar el compromís amb els valors democràtics, la llengua, la cultura i el país. L’Obra Cultural també és actualitat per haver ofert cobertura legal als municipis que votaran si volen una república o no, uns referèndums prohibits inicialment per la junta electoral a Artà i Valldemossa. De Luis mostra la seva admiració pel seu homòleg, el president d’Òmnium, Jordi Cuixart: ‘La seva fortalesa mental és envejable.’ I recorda que les estructures de l’estat espanyol són en una veritable descomposició democràtica. —Quina valoració en fa, l’Obra Cultural, del referèndum de Valldemossa? —La valoració és reeixida perquè els impulsors pretenien de posar damunt la taula de debat la forma d’estat i, finalment, han aconseguit que se’n xerràs, d’això. L’Obra ha fet de paraigua. Estem especialment satisfets d’aquelles vint-i-cinc persones que hi varen anar i varen votar monarquia i van expressar la seva predilecció per aquest règim. La nostra motivació és democràtica. Que la gent pugui participar d’afers públics. Hem permès que aquest debat es posi damunt la taula. —Com a entitat donau empara legal a les consultes. Per què vau prendre aquesta decisió? —Ho vam decidir quan ens vam assabentar de la resolució de la junta electoral de Manacor que prohibia la consulta d’Artà, on la nostra delegació al municipi és una de les impulsores del referèndum. Després va arribar la decisió de la junta de Palma de prohibir també la consulta de Valldemossa. Quan vam accedir a la documentació ens vam alarmar perquè no tenia cap fonament, com s’ha demostrat després amb la decisió de la junta provincial de permetre el referèndum. —En què es fonamentava la prohibició inicial? —No tenia cap fonament. Semblava inspirada en criteris ideològics més que no pas jurídics. Aleshores ens vam posar a disposició dels grups d’impulsors, activats per l’espoleta del nostre profund sentiment democràtic. No entenem que hi pugui haver temes vedats a l’escrutini popular i l’opinió pública. Vam valorar quines solucions els podíem oferir perquè es poguessin fer les consultes per la via del dret de reunió en espais públics i vam comunicar a la delegació del govern espanyol una sèrie d’actuacions. Pensam que la publicitat que ha rebut aquesta iniciativa pot fer que s’hi puguin sumar més municipis. —Ara són onze, els municipis que tenen previst de fer aquesta consulta? —Sí. Vam fer extensiva la comunicació als 67 municipis de les Illes Balears. Qui ho vulgui s’hi pot afegir sota el paraigua d’aquesta comunicació genèrica i ja s’hi han sumat Palma i Alaró. La consulta d’Artà també es farà. —La junta electoral ha fet retirat un llaç groc de l’edifici del Parlament de les Illes Balears i també un altre de quadribarrat que feia sis anys que penjava a l’Ajuntament de Palma. Què us sembla? —L’Obra té un compromís atàvic i ferm amb els valors democràtics, que no consisteixen precisament a prohibir debats. És cert que la LOREG estableix una sèrie de limitacions, però pensam que hi ha un retrocés de garanties democràtiques. Hem entrat dins un marc mental de restricció de drets on es poden prohibir símbols i debats. Es pot amenaçar contínuament un determinat posicionament polític que agrada l’estat espanyol. Tot això ens alarma. És que han fet retirar un llaç quadribarrat que duia penjat d’ençà del 2013! Era en protesta pel lingüicidi que va impulsar Bauzá. No té cap lògica. —Sou jurista. S’extralimita, la junta electoral? —Com a jurista, som conscient que hi ha normes que són interpretables però n’hi ha d’altres que no. La resolució primera de la junta electoral de Manacor per a prohibir la consulta parlava de la conveniència de parlar sobre el model d’estat. No crec que aquesta sigui la seva feina. Pel que fa als llaços, crec que s’ha tengut molta atenció a determinades denúncies. Al Principat mateix es viuen situacions surrealistes. Hi ha un afany prohibitiu, una deriva censora que posa els pèls de punta. Però si han arribat a prohibir la ‘llibertat dels peixos pacífics’! —I com expliqueu aquesta deriva censora? Què la motiva? —És un símptoma de desestructuració de l’estat espanyol. A les estructures de l’estat hi ha pànic i són conscients que l’edifici s’esquerda notablement pels fonaments. —Diumenge, dia 7, hi ha una trobada d’amics de l’Obra. Ens en podeu oferir més detalls? —A Lluc, i a partir de les deu del matí, començarem amb uns parlaments del prior de Lluc i de jo mateix. Serà una diada amb actuacions infantils i espectacles que acabarà amb un dinar de germanor. És una trobada tradicional. I des d’aquí aprofit per fer una crida a participar-hi. La societat civil s’acabarà convertint en la darrera trinxera democràtica. Convidam socis i amics en aquesta renovació del compromís de l’Obra Cultural amb els valors democràtics i de lluita per la llengua, la cultura i el país. —Hi haurà presència d’Òmnium Cultural i d’Acció Cultural del País Valencià? —Evidentment, hem convidat els germans de la Federació Llull. I una vegada més, haurem de lamentar que no pugui venir Jordi Cuixart, president d’Òmnium i de la Federació. Malauradament, ja fa massa temps que hem de substituir la seva presència per un llaç groc. Hi haurà representants de totes dues entitats. També hem fet extensiu el convit a l’Associació Catalana pels Drets Civils. —Penseu que, com a president de l’OCB, teniu més risc d’anar a la presó, com li ha passat al seu homòleg, Jordi Cuixart? —Sí. I? —Com us queda el cos quan pensau en aquesta situació? —Preferesc ser al punt de mira de la ultradreta que no pas als seus braços. Malauradament, darrerament hi ha gent que se sent més còmoda als seus braços. L’extrema dreta ens recorda que som com Òmnium i l’espectre feixista ens amenaça. Però, sincerament, preferesc que els meus fills em vegin darrere un vidre represaliat per un sistema demofòbic, que no pas que s’hagin d’empegueir perquè hagi participat d’aquesta deriva democràtica. —Fa gaire que no veieu Jordi Cuixart? —L’he pogut visitar unes quantes vegades. La meva condició d’advocat fa que les meves visites no interfereixin en el règim de visites per a familiars i amics. El darrer cop que el vaig veure va ser als Lledoners. —Què us transmet? —Una serenor envejable. Ell és conscient de la situació. La seva prioritat no és sortir prest, la prioritat és sortir digne i crec que ho aconsegueix. És plenament conscient que no ha comès cap delicte que justifiqui la seva situació. La seva fortalesa mental és envejable. —Com a advocat, què vos sembla el judici contra el procés? —Diria que el temps i les instàncies judicials internacionals demostraran que tot això ha estat un esperpent. Som de l’opinió majoritària al món del dret penal, que és que s’ha forçat molt i molt la màquina per mantenir una acusació de rebel·lió i sedició. S’ha forçat la normativa per donar una resposta visceral. El món jurídic ha d’aplicar lleis i no sentiments. —A qui vos referiu quan dieu que hi ha gent que es troba més còmoda als braços del feixisme? —Hi ha hagut un despertar del feixisme que ha sortit de l’armari d’una manera absolutament desacomplexada perquè les estructures de l’estat l’han protegit. El gran problema és que el feixisme no es va enterrar. L’estat espanyol és l’únic estat d’Europa que no va ser capaç de vèncer el feixisme. La transició va consistir que el feixisme cedia el govern però es quedava amb l’estat. —El PSOE forma part d’aquesta xarxa de protecció? —Em vaig imposar de no parlar mai de sigles de partit quan vaig arribar a la presidència de l’OCB. Nosaltres hem vengut a fer política i som contraris o favorables a determinades polítiques, però no som favorables ni contraris a cap partit polític. Supòs que al PSOE, com per tot, hi ha de tot. —Parlem de polítiques, doncs. Com definiríeu la política lingüística del govern aquests darrers quatre anys? —Ha estat una legislatura una mica decebedora. És veritat que s’han aturat les inèrcies lingüicides posades en marxa durant els quatre anys negres de Bauzá, però no ho és menys que teníem moltes esperances i pensàvem que aquestes polítiques anirien més enllà d’una simple frenada. —Quin estat de salut té el català? —El coneixement de la llengua ha avançat moltíssim gràcies al sistema d’immersió, que ha actuat d’element cohesionador i de convivència. Però sí que detectam un retrocés en l’ús social. Les polítiques de Bauzá i la sensació d’impunitat que han transmès els poders públics a organitzacions feixistes han fet que, fins i tot, hi hagi ciutadans que tenen por d’exercir plenament el dret de fer servir el català. —Com s’ha de combatre aquesta por? —Som a l’espera que el govern implementi la tan anunciada Oficina de Drets Lingüístics. Mentrestant, nosaltres denunciam els atacs als catalanoparlants. Hi ha uns sectors que han posat en el punt de mira la gent que parla català a les Illes Balears. Aquesta gent pot ser insultada, menystinguda i no passa absolutament res perquè l’statu quo permet aquestes actuacions i no reacciona de manera contundent. —Què va significar Aina Moll per a l’Obra Cultural? —És una pèrdua sentida. N’Aina Moll va ser una de les sòcies fundadores, juntament amb el seu pare, Francesc de Borja Moll, que en va ser l’impulsor. —Com afronteu el cicle electoral el sobiranisme de les Illes? Què us diu l’olfacte? —L’olfacte em diu que hem d’estar atents. Es viuen temps de canvi i la societat civil ha de procurar que sigui un canvi cap endavant. Segons com vagin els resultats, hi podria haver una seriosa involució. No solament en llengua, cultura i país, que és la nostra prioritat principal, sinó també en termes democràtics. I això va més enllà de sobiranisme o unionisme o de la llengua. Això hauria d’unir tots els demòcrates. Hem d’animar a la participació en les conteses electorals vinents.

Summary: Josep de Luis: ‘L’estat espanyol és conscient que l’edifici s’esquerda pels fonaments’


La Unió Europea, amb 509 milions d’habitants, és el bloc econòmic més important del món, amb una contribució al PIB mundial del 23,8%, per davant dels Estats Units, la Xina i el Japó. Així ho assenyala un informe publicat aquest divendres per l’oficina d’estadística europea, l’Eurostat, que remarca que la UE representa el 6,8% de la població mundial. L’informe també assegura que la UE té la tercera taxa de fertilitat més baixa del bloc del G-20, amb 1,5 fills per dona, només millor que a Corea del Sud (1,2) i el Japó (1,4). A més, els països de la UE són, per darrere del Japó, els que registren una major dependència pel nombre de persones grans, un 28,1%. Coincidint amb la celebració de la cimera del G-20 a la Xina, l’Eurostat ha publicat un estudi sobre el paper de la UE al món amb dades econòmiques, socials i mediambientals. Segons l’informe, dels 7.300 milions d’habitants que hi ha al planeta, només 509 milions viuen a la UE, un 6,8%. La Xina, amb 1.376 milions d’habitants, representa el 18,7% de la població mundial, mentre que l’Índia, amb 1.311 milions, suposa el 17,8%. Els Estats Units amb 322 milions (4,4%) o el Brasil amb 208 milions (2,8%) també destaquen en el rànquing dels més poblats. La població europea és una de les més envellides, amb una taxa de dependència del 28,1%, només superada per la del Japó, del 41,9%. La dependència, a l’estudi, es mesura comptabilitzant la ràtio de persones de més de 65 anys respecte a les que tenen edat de treballar. A escala mundial, la taxa de dependència se situa de mitjana en el 12,3%, i és especialment elevada al Japó i la UE, però també al Canadà (23%), Austràlia (22,1%) i els EUA (21,6%). La UE també és una de les regions que registra menys naixements, només 1,5 per dona, molt lluny dels 2,5 fills que són la mitjana mundial. Pel que fa al percentatge de població estrangera, gairebé un 7% de la població de la UE va néixer fora dels 28 estats membres, molt per sobre de la mitjana mundial del 3,3%. L’Aràbia Saudita és el país amb més persones nascudes fora de les seves fronteres, un 32,3%, seguida per Austràlia (28,2%), el Canadà (21,8%) i els EUA (14,5%). En canvi, els estats on hi ha menys població estrangera són Indonèsia (0,05%), la Xina (0,1%), el Brasil (0,3%) i Mèxic (0,9%). Economia Tot i que només representa menys del 7% de la població mundial, la UE va generar el 2014 gairebé un quart (23,8%) del PIB arreu del planeta. La segueixen de prop els Estats Units (22,2%), i després la Xina (13,4%) i el Japó (5,9%). Conjuntament, aquests quatre blocs representen gairebé dos terços de l’economia mundial. La UE té unes fortes relacions comercials amb dos dels seus principals veïns, Turquia i Rússia. Un 45,1% de les exportacions russes van cap a la UE, un percentatge que és del 43,5% en el cas de Turquia. En canvi, la UE exporta un 6,1% a Rússia i un 4,1% a Turquia. En l’àmbit absolut, els principals socis comercials de la UE són els Estats Units i la Xina. Un 17,1% de les exportacions dels EUA i un 15,8% de les xineses van a la UE, mentre que la UE hi exporta un 18,3% i un 9,7%, respectivament. Pel que fa al medi ambient, la UE genera un 28,5% d’electricitat amb renovables, el que la situa per darrere del Brasil (76,8%), el Canadà (62,8%) i Turquia (28,9%). Pel que fa a la recerca i desenvolupament, superen a la UE, Corea del Sud, el Japó, els Estats Units i Austràlia. La UE dedica un 2,03% de la despesa a recerca i desenvolupament, percentatge que és d’entre el 4,15% i el 2,25% entre els seus socis.

Summary: La Unió Europea representa el 23,8% del PIB mundial


JxSí ha retirat la proposta de reduir de 21 a 19 els membres a les comissions parlamentàries després de la marxa de Germà Gordó del grup parlamentari i finalment la coalició independentista perdrà un representant, que guanyarà la CUP, segons han explicat fonts parlamentàries. L’acord de l’inici de legislatura marcava aquests 21 membres, dels quals 10 de JxSí, quatre de Cs, dos respectivament de PSC, CSQP i PPC i un de la CUP. El PSC va demanar a la Mesa que es recalculés la representació segons l’acord inicial, el que significava que JxSí perdés un electe i el guanyés la CUP. JxSí no hi estava d’acord i va proposar a la Mesa passar de 21 a 19 membres a les comissions per evitar perdre representativitat, cosa que provocava que aquest grup perdés un representant però que també ho fes Cs. Finalment però, la coalició independentista ha retirat la proposta a la reunió de la Mesa d’aquest dimarts.

Summary: Junts Pel Sí perdrà un representant a les comissions parlamentàries i el guanyarà la CUP