Més de mil vehicles s’han concentrat avui al passeig de Gràcia de Barcelona per protestar contra la Zona de Baixes Emissions (ZBE) aprovada per l’Ajuntament i la Generalitat i que limita l’accés a vehicles contaminants. Reclamen una alternativa per adaptar els vehicles i que la gent treballadora ‘que no té un capital per canviar-se el vehicle’ pugui adaptar-se i continuar circulant, ha explicat el president de la Plataforma d’Afectats per les Restriccions Circulatòries (Parc), David Llort, en declaracions als mitjans. ‘En altres ciutats s’està donant la possibilitat d’adaptar el cotxe a la norma, amb sistemes de gas o sistemes de filtració. Entenem que això és reciclar de debò i no forçar la gent a canviar de vehicle’, ha criticat. També demanen que es faci un distintiu especial per als cotxes de col·lecció, igual que en altres ciutats europees, perquè circulen ‘dues o tres vegades a l’any els caps de setmana’ i són patrimoni de la ciutat, segons Llort. El president de la plataforma també ha explicat que s’han reunit amb tots els partits polítics menys amb BComú, i ha retret que la batllessa, Ada Colau, no els hagi rebut ‘ni tan sols per escoltar’ les seves propostes. Els clàssics Un portaveu de CL’Hàssics –club de clàssics a l’Hospitalet de Llobregat (Barcelona)–, Manuel Elpuente, ha explicat que la ZBE perjudica els propietaris de vehicles clàssics, perquè no contempla la seva casuística. ‘Nosaltres no anem treballar amb els clàssics. Els traiem el cap de setmana, però a partir del 2025 tampoc ho podrem fer’, ha explicat, i ha afegit que se solidaritzen amb transportistes i amb les persones que no poden anar a treballar amb els seus vehicles. Ha apostat per restringir la ZBE al centre de Barcelona o subvencionar pàrquings als afores per a aquelles persones que vagin a treballar amb cotxes vells: ‘Però al final el més fàcil és posar-se amb l’obrer’. El motorista José Luis Pérez, que té una moto de 13 anys i una altra de 28, ha explicat que ha acudit a la manifestació perquè considera injust no poder fer servir aquests vehicles després de tants anys, i ha fet una crida a la protesta: ‘Si s’aturen els motoristes, s’atura Barcelona’.

Summary: Més de mil vehicles es concentren al passeig de Gràcia contra la Zona de Baixes Emissions


Al parlament andalús s’ha viscut una sessió tensa arran del fitxatge de l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo com a secretari general d’Acció Exterior de la Junta. Vox i els socialistes han carregat contra la decisió de l’executiu popular: ‘Un home que va sustentar el govern del corrupte Pujol. Un home que va votar les lleis lingüístiques i supremacistes que ens han portat fins on som avui’, ha dit la diputada de Vox Luz Belinda Rodríguez. Des del PSOE, Ángeles Férriz ha lamentat la “falta de respecte al poble andalús” perquè Millo no coneix res d’Andalusia: ‘L’últim que ens faltava per veure és que vostès posen, per portar les relacions d’Andalusia amb Europa, un senyor que ni és d’Andalusia ni coneix Andalusia. Imagino que en una comunitat tan petita com la nostra, amb només vuit milions i mig d’habitants, no han trobat cap andalús o andalusa amb talent.’ Enric Millo és el responsable del referèndum de l'1-O i de la immersió lingüística. O això diuen al parlament andalús… pic.twitter.com/VXlICyJFwP — Miquel Strubell fill 🎗 (@miquelstrubell) May 3, 2019 Frase que s'ha sentit avui al Parlament andalús sobre Enric Millo: "Ni es de Andalucía, ni tiene ningún vínculo con Andalucía, ni conoce Andalucía". Si arriba a passar al nostre Parlament, seria "SUPREMACISMO". pic.twitter.com/HFR6ak5ebL — Miquel Strubell fill 🎗 (@miquelstrubell) May 3, 2019

Summary: El parlament andalús critica el nomenament de Millo perquè ‘no és d’Andalusia’


Guillem Frontera va escriure Els carnissers quan tenia vint-i-tres anys. Va ser la seva primera novel·la, defensada per Llorenç Villalonga i per Joan Sales. Anys a venir ha suposat la primera d’una saga, on ha anat retratant la Mallorca contemporània. Aquesta saga inclou obres com L’adéu al mestre i fins la darrera, Sicília sense morts. D’aquest món i d’aquest autor ens en parla l’editora Maria Bohigas, en el text lúcid que segueix. Us oferim un fragment de la novel·la. La nova edició arribarà a les llibreries la setmana que ve, dins del segell Club Editor Jove. Escriu l’editora Maria Bohigas: «Darrerament el públic internacional s’ha entusiasmat amb les sagues, siguin noruegues, sueques o italianes, obra de Larsson, Knausgaard o Ferrante. Quin element exacte en determina l’èxit, això els editors no ho sabem. Però sí que sabem que una saga és una obra reincident, que construeix un univers i el transita de manera sistemàtica, obsessiva, volum rere volum, amb una decisió que ronda la tossuderia. L’obra de Guillem Frontera és una saga. No pas que ell l’hagi preconcebuda així, però el que mou els personatges de Sicília sense morts és el mateix que movia els personatges d’Els carnissers, la seva primera novel·la, que reeditem avui. A Els carnissers, un home que ha fet fortuna amb una botigueta de souvenirs acaba comprant la possessió on guardava porcs quan era infant, i ho celebra amb un sopar en què convida els antics senyors de la possessió a més de tota la família. A Sicília sense morts, els fills dels porquers enriquits —que en lloc de guardar porcs han anat a la universitat— accedeixen al Govern i practiquen les formes polítiques que tots sabem. Entre una i altra es desplega un conjunt de novel·les —L’adéu al Mestre, La mort i la pluja, La ruta dels cangurs, Cada dia que calles…— en què la protagonista, Mallorca, és el laboratori del món, on creix magníficament la cobdícia amb la seva processó de desastres: degradació, corrupció, destrucció… Ara bé, el tret que distingeix l’obra de Frontera no és tant aquesta reincidència en un tema, sinó el poder veritablement remarcable de mostrar-nos els personatges en tota la seva estupidesa sense renunciar a fer-los apassionats, ingenus, simpàtics, entranyables i tot. No sé de gaires autors que aconsegueixin el miracle de fer-te estimar un imbècil capaç de destrossar les coses més sagrades, com és ara en Miquel, l’antic porquer de Son Puig-gros. Entre Sicília sense morts i Els carnissers han passat 47 anys. Frontera en tenia 23 quan va sortir publicada la seva primera novel·la. Quasi mig segle després, no hi ha dubte que Llorenç Villalonga no s’equivocava en defensar-la com una obra important. Plena de vivor, àcida com una cirera de maig, sagaç en el diagnòstic i humana en la comprensió que conserva més enllà del sarcasme, aquesta novel·la és decididament el primer volum d’una saga que entronca, pensant-ho bé, no amb Larsson ni amb Knausgaard ni amb Ferrante, sinó amb la Comèdia humana de Balzac o amb els Rougon-Macquart de Zola: sagues que personifiquen una època en tota la seva dimensió. Frontera ha retratat la nostra, des de les arrels fins a les fulles noves.»

Summary: Avançament editorial: ‘Els carnissers’ de Guillem Frontera


La Unió Europea i el Regne Unit han arribat un acord sobre el Brexit pocs dies abans del límit marcat del 31 d’octubre. Ho ha anunciat el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, en un piulet, en què ha adjuntat una carta adreçada a Donald Tusk, president del Consell d’Europa. ‘Els negociadors han arribat a un acord per a una revisió del protocol sobre Irlanda/Irlanda del Nord i per a una revisió de la declaració política del 17 d’octubre’, diu a la carta. 🇪🇺🤝🇬🇧 Where there is a will, there is a #deal – we have one! It’s a fair and balanced agreement for the EU and the UK and it is testament to our commitment to find solutions. I recommend that #EUCO endorses this deal. pic.twitter.com/7AfKyCZ6k9 — Jean-Claude Juncker (@JunckerEU) October 17, 2019 El text haurà de ser ratificat a la cimera de caps d’estat i de govern de la Unió Europea, que comença a primera hora de la tarda. El primer ministre britànic, Boris Johnson, ha anunciat que l’acord es votarà al parlament britànic dissabte. We’ve got a great new deal that takes back control — now Parliament should get Brexit done on Saturday so we can move on to other priorities like the cost of living, the NHS, violent crime and our environment #GetBrexitDone #TakeBackControl — Boris Johnson (@BorisJohnson) October 17, 2019 El cap del Partit Laborista, Jeremy Corbyn, s’ha oposat a l’acord i ha dit que era ‘pitjor encara’ que l’acord negociat per Theresa May, que va ser refusat al parlament del Regne Unit. Sessió dissabte La Cambra dels Comuns ha convocat formalment una sessió dissabte –per primera vegada des del 1982– perquè els diputats puguin votar el nou acord. La cambra baixa ha autoritzat sense cap votació la convocatòria de la sessió, que finalment es desenvoluparà en un format diferent al que requereix el govern de Johnson. L’executiu aspirava a resoldre tot el debat en una hora i mitja. El líder del Partit Conservador, Jacob Rees-Mogg, va proposar un format en el qual Johnson es limitaria a exposar el resultat de les negociacions com a pas previ a una moció amb dues vies: ‘Aprovar un acord o aprovar una sortida sense acord.’ No obstant això, l’executiu britànic ha vist com els seus plans s’han truncat amb l’aprovació d’una iniciativa que obre la porta a la presentació d’esmenes. La mesura ha tirat endavant amb 287 vots a favor i 275 en contra i suposa una altra derrota per a una administració que no té una majoria estable al parlament. El 19 d’octubre és una data clau: és el límit que introdueix la llei que van aprovar al setembre els diputats per aconseguir la ratificació d’un acord. En cas contrari, aquesta llei obliga Johnson a enviar una carta a Brussel·les per demanar una altra pròrroga i evitar una sortida abrupta a final de mes. El DUP votarà en contra El Partit Unionista Democràtic (DUP) ha anunciat que votarà en contra de l’acord. La formació que lidera Arlene Foster ha denunciat que els pacte és contrari a l’Acord de Divendres Sant que va posar fi al conflicte al nord d’Irlanda i que no és beneficiós pels nord-irlandesos. A la Cambra dels comuns, l’aprovació requereix el vot favorable de 320 dels 650 diputats. El govern només tindria esperances si aconsegueix el vot dels conservadors euroescèptics, els 35 diputats independents i els deu membres del DUP.

Summary: El Regne Unit i la Unió Europea arriben a un acord sobre el Brexit


Junts pel Sí veu clara la posició que ha de prendre en el ple de dijous al Parlament de Catalunya: ‘Cal proclamar la independència com a via defensiva perquè l’estat no ens esclafi. Fer-ho en legítima defensa.’ Ho diu el document a què ha tingut accés VilaWeb i que la coalició distribueix entre els seus diputats amb un resum d’arguments i indicacions que ha de servir per als actes públics que es fan avui i demà per tot el Principat. El text fa referència a la importància de la gent per a fer efectiva la independència i evitar l’aplicació de l’article 155. ‘Fins ara, les institucions han fet la feina, conjuntament amb l’ajuda de la gent, i ara tampoc no ho podran culminar soles. Depèn de tu. Depèn de tots’, diu l’argumentari. El document posa èmfasi en el ple del 10 d’octubre, en el qual Puigdemont va proclamar la independència i després va suspendre-la automàticament a instàncies de la comunitat internacional. ‘Vam deixar en suspens el resultat del referèndum a ulls de tot el món. No com una mostra de debilitat, sinó seguint la petició de la comunitat internacional.’ La coalició diu que aquesta defensa del diàleg va ser ‘ben rebuda’ a ulls del món i ha fet més evident ‘la cara real de l’estat espanyol, que no ha volgut seure mai a negociar res’. L’ANC i Òmnium Cultural han organitzat més d’un centenar d’actes a tot el Principat en què intervenen diputats de JxSí i de la CUP per a explicar el ‘futur immediat’ de Catalunya. En aquests actes, JxSí defensa la validesa dels resultats del referèndum del primer d’octubre. També denuncia la repressió, la negació de qualsevol mediació i negociació, l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart i la voluntat de suspendre la Generalitat i el Parlament de Catalunya amb l’article 155 de la constitució espanyola. Així doncs, al ple que començarà dijous i que pot acabar divendres Junts pel Sí proposa d’aixecar la suspensió dels efectes de la declaració d’independència, com a resposta a l’article 155 i a la voluntat del govern espanyol de liquidar l’autogovern de Catalunya. Ací podeu llegir el text sencer: «L’1 d’octubre va ser un èxit: Gran participació (un 42% del cens malgrat la violència) Gran demostració de força organitzativa (van dir que no hi hauria referèndum i tothom va poder veure les urnes, les paperetes i les cues gràcies a govern i voluntaris) Espanya es va treure la màscara intentant aturar la democràcia a través de la violència en ple segle XXI Visibilització del conflicte català per primera vegada al món El suport al referèndum i a la independència és completament transversal El 10 d’octubre vam optar pel diàleg. Va ser un altre moment clau Vam deixar en suspens el resultat del referèndum a ulls de tot el món. No com una mostra de debilitat, sinó seguint la petició de la comunitat internacional. Una aposta sincera que buscava una solució negociada amb l’estat i que interpel·lava també la comunitat internacional. Una aposta pel diàleg ben rebuda a ulls del món. Una aposta que encara ha fet més evident la cara real de l’estat espanyol, que mai mai mai no ha volgut seure a negociar res. Un cop més, la resposta a la nostra aposta pel diàleg per part de l’estat ha estat: Negar qualsevol possibilitat de seure a parlar i qualsevol possibilitat d’una mediació interna o internacional que doni més seguretat al procés de diàleg Més amenaces al govern i la detenció dels líders del nostre moviment sense justificació, deixant-los en presó incondicional injustificada i empresonats per un tribunal que no és competent per a fer-ho. Un cop més fent el que volen amb la legalitat. I la darrera resposta al diàleg ha estat la suspensió de la Generalitat, l’anul·lació del parlament i l’inici de la intervenció dels Mossos i els mitjans de comunicació públics a través de l’article 155. Això, però, només és el final d’un llarg procés, on el possible encaix de Catalunya a l’estat espanyol s’ha fet del tot impossible. Es va iniciar amb l’Estatut tombat el 2010 pel TC després d’haver estat validat al parlament, el congrés i referendat pel poble de Catalunya. Allò va ser el trencament definitiu del pacte constitucional. Però n’hi ha hagut més: incompliment de l’acord de finançament inclòs en l’Estatut, petició de pacte fiscal rebutjada, desenes de lleis tombades pel TC abolint de facto l’autogovern. 18 vegades rebutjada la possibilitat de pactar un referèndum. El problema ja s’ha fet irreversible perquè a partir del mandat del 27-S les traves al parlament per complir-lo han estat diàries; després la fiscalia i l’actuació constant del TC; finalment la violència física de l’1-O, detencions de membres del govern, intervencions en mitjans de comunicacions o impremtes, intervenció dels comptes de la Generalitat i detenció de dos líders pacífics dels moviments socials. I finalment la liquidació de l’autogovern i les institucions pròpies amb l’article 155. La independència no només és justa, sinó que s’ha convertit en una necessitat. És l’única sortida que queda als catalans per protegir les seves institucions, la seva població i els seus drets fonamentals. I no és un problema d’un govern concret, sinó que afecta tot un estat. Els tres partits majoritaris (PP, PSOE i Cs), el funcionariat, el cap de l’estat, mitjans de comunicació, etc. Davant d’aquesta situació: Cal insistir que prioritzem el diàleg. Però hem de proclamar la independència per fer efectiva la voluntat dels catalans expressada a les urnes. Cal proclamar la independència com a via defensiva perquè l’estat no ens esclafi. Fer-ho en legítima defensa. Per això es convoca el ple de dijous. Per evitar el 155 i també per fer efectiva la independència caldrà resistir i no ho podrem fer sols. Ens cal la gent al costat. Fins ara, les institucions han fet la feina, conjuntament amb l’ajuda de la gent, i ara tampoc no ho podran culminar soles. Depèn de tu. Depèn de tots.»

Summary: ‘Proclamar la independència en legítima defensa’: la decisió de Junts pel Sí per al ple del parlament


Si pensem en una Festa Major barcelonina d’estiu, probablement ens vindrà al cap la imatge dels carrers engalanats i els concerts a la fresca que cada any, cap al 15 d’agost, hi ha a Gràcia. La Festa Major de la Vila de Gràcia és una de les més antigues de la ciutat i una de les més concorregudes: l’any 2016, hi van acudir 2,3 milions de persones. El carrer de Verdi engalanat. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. Una Festa Major amb molta història El 15 d’agost de l’any 1817 ja es té constància de la celebració de les festes en la festivitat de l’Assumpció. D’aleshores ençà, la festa va anar creixent fins a la recuperació de la democràcia, quan els carrers van tornar a bullir i hi va haver un veritable esclat de cultura popular, recuperant i inventant tradicions pròpies. El 1997 fou declarada per la Generalitat Festa Tradicional d’Interès Nacional. Festa Major de Gràcia. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. Més carrers guarnits que mai Després de 201 anys, enguany també hi ha novetats, amb tres espais que s’hi uneixen: la placeta de Sant Miquel, la plaça del Nord i el carrer de Lluís Vives, que torna després de cinquanta anys. A més, es retrà homenatge als carrers del Progrés i de Puigmartí, que fa vuitanta anys que es guarneixen ininterrompudament, d’ençà que l’any 1939 es va recuperar la Festa Major una vegada acabada la guerra del 1936-39. Un any més, les temàtiques triades pels carrers i places són molt variades. Dissabte 17 se sabrà quin és el carrer o la plaça guanyador. Aquests són els temes triats enguany pels carrers graciencs: Carrer de Berga: ‘El jardí’ Carrer de Ciudad Real: ‘1935 en el record’ Carrer de la Fraternitat de Baix: ‘Halloween’ Carrer de la Fraternitat de Dalt ‘Fratern’s Diner’ Carrer de Jesús: ‘La mar de plàstic’ Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. Carrer de Joan Blanques de Baix: ‘John White un petit indi’ Carrer de Joan Blanques de Baix de Tot: ‘Emociona’t amb la JBdBdT’ Carrer de la Perla: ‘Perlantone’ Carrer de la Llibertat: ‘L’Atlàntida existeix’ (Guanyador del primer premi el 2018) Carrer de Lluís Vives: ‘Macondo’ Carrer de Maspons: ‘MASFORN’ Carrer de Mozart: ‘La biblioteca cinc minuts després de la mitjanit’ Plaça del Poble Romaní: ‘Pastisseria romaní’ Plaça de la Vila de Gràcia: ‘El procés del guarnit’ Plaça del Nord: ‘Reserva del Nord’ Plaça de Rovira i Trias: ‘Rovira presenta: ‘Los Pájaros” (Guanyadora del tercer premi el 2018) Placeta de Sant Miquel i Rodalies: ‘Ca la Gràcia: benvinguts i benvingudes’ Carrer del Progrés: ‘Harry Progrés i els 80 guarnits’ Carrer de Providència: ‘Mina providència’ Carrer de Puigmartí: ‘Foc i gel’ Carrer de Tordera: ‘Vaixell Viking’ Travessera de Sant Antoni ‘La ruta de la Travesseda’ Carrer de Verdi del Mig: ‘Veggie Verdi’ (Guanyador del segon premi el 2018) Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. 900 activitats en una setmana Com és tradicional, el gruix d’activitats serà del 14 al 21 d’agost. El dimecres 14 hi haurà el pregó al balcó de l’Ajuntament de la Vila. Enguany, les pregoneres seran Paola Manjón, Cristina Pandis, Noèlia Bautista i Xènia Galtés, membres de l’equip de bàsquet de l’ACIDH i medallistes dels Special Olympic Games d’enguany. A més, s’estrenaran dos actes: la passada al pregó i el ball d’honor a les pregoneres, a càrrec de l’Àliga i els Gegants de Gràcia. Castellers. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. La celebració continuarà amb el dia fort: el 15 d’agost, que conserva una estructura tradicional de diada de Festa Major amb les Matinades, les Matinades de Foc (una singularitat gracienca), el Seguici del Matí, la Missa, el Matí de Festa Major i, ja a la tarda, la Cercavila de Festa Major, en la qual hi haurà uns gegants convidats procedents de Pamplona. El divendres 16 hi haurà l’ofrena floral a Sant Roc i la Diada Castellera de Vigílies amb la Jove de Sitges i la colla local, que anunciarà la diada de l’endemà amb els Castellers de Vilafranca, la Joves Xiquets de Valls i els Xiquets de Reus. Acabaran de farcir la programació els concerts, la convidada dels gegants, els versots infernals, el correfoc infantil, el correfoc, les ballades de sardanes i les cantades d’havaneres. El Drac de Gràcia. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia. La cultura popular gracienca torna al carrer Durant aquests dies tan intensos, bona part dels actes són protagonitzats pel ric seguici de Festa Major gracienc, del qual formen part els Gegants i Gegantons, els Capgrossos, el Drac, en Gaudiamus del Coll, l’Atzeries de la Vella, la Colla de Bastoners, els Trabucaires, els Bastoners de Barcelona (que aquests darrers anys no havien sortit per la manca de balladors), els Castellers i les tres colles de diables: la Malèfica del Coll, la Vella i la Diabòlica. Des de l’any passat, també hi participa l’Àliga. Els Gegants de Gràcia. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia.

Summary: Rècord de carrers guarnits a la Festa Major de Gràcia 2019


Sergi Erill, catedràtic de farmacologia, acaba de presentar La ciència oculta, una obra que vol reivindicar el paper de la dona en la ciència. En el llibre, repassa la biografia de quinze científiques que van aconseguir grans fites però que mai no van ser prou reconegudes pel fet de ser dones. S’hi recullen casos com ara el de Lise Meitner, clau per a assolir el trencament del nucli atòmic, però que no fou mai guardonada amb el premi Nobel, a diferència del seu company Otto Hahn. Sergi Erill ens explica més històries com aquesta. Podeu sol·licitar o descarregar el llibre de manera gratuïta en aquest enllaç. —Per què un llibre sobre dones científiques? —Perquè considero que és molt important remarcar el paper de la dona en la ciència. Va contra el progrés científic negar l’accés a aquest àmbit a la meitat de la població, però, malauradament, les científiques encara no són prou valorades. —La ciència i la tecnologia encara són considerades ‘coses d’homes’ —Sí, és un error cultural. —Què s’ha de fer per a revertir-lo? —Hi ha mesures com ara la discriminació positiva que faciliten que les dones entrin en el món de la ciència, però tinguem en compte que les coses no canviaran del tot fins que no canviï la societat. De fet, el llibre és escrit en to informal perquè pugui arribar a la gent jove. La via més efectiva per a canviar les coses és començar per ells, que són el futur. —El llibre comença amb una pregunta: Hipàtia d’Alexandria hauria tingut el mateix destí si hagués estat un home? —Jo crec que s’ho haurien pensat dues vegades a l’hora de perseguir-la. És un cas amb un component religiós claríssim i, evidentment, la religió no s’ha caracteritzat mai pel fet de valorar gaire les dones. —Maria Kirch va descobrir un nou cometa, però el mèrit se’l va endur el seu marit. Era un fet habitual, segles enrere? —Depenia del cas. Segurament avui dia encara passa, però no en tenim cap certesa. De totes maneres, aquest és un fenomen general. Hi ha molts investigadors o professors amb posició de poder que s’aprofiten d’aquells qui hi ha per sota, siguin homes o dones. —Dieu que Ada Lovelace, filla de Lord Byron, és la primera programadora de la història. Per què? —Va dissenyar unes màquines de calcular que no es van fer realitat mai. Es va adonar que aquestes màquines es podien ensinistrar per tal que traguessin conclusions, discussions…etc. Va fer una tasca tan important que fins i tot la marina americana li ho va reconèixer. —Anys enrere, algunes facultats de ciències marginaven les seves alumnes. Com ho feien? —S’arribaven a fer autèntiques bestieses, com ara col·locar-les al darrere d’una separació per a evitar que els homes es distraguessin. En alguns casos, les estudiantes de ciència no podien entrar per la porta principal de les universitats. No els deixaven estudiar determinades carreres i de vegades no podien accedir als treballs de doctorat. —La dona té el paper que li pertoca a la universitat? —Avui dia, molta gent critica que els llocs de catedràtic sempre són dominats per homes. Això és real. Va millorant, però molt a poc a poc. S’ha de tenir en compte que aquests càrrecs duren molts anys i, per tant, es triga més a fer el canvi. No és automàtic. —En casos com el d’Henrietta Swan Leavitt, la tasca de la científica es reconeixia amb el gest de posar el seu nom a un astre. Es tracta d’un premi de consolació? —No, perquè el fet que bategin un astre amb el teu nom és força important. A banda el premi Nobel, els reconeixements no són gaire freqüents en el món de la ciència. —A les escoles no es parla de científiques com ella. —És cert. Valdria la pena que les escoles es qüestionessin la discriminació de la dona en el món de la ciència. Es pot fer de moltes maneres i, de fet, La ciència oculta en podria ser una, perquè pretenem enviar aquest llibre a les escoles. —Einstein considerava que Emmy Noerther era un geni, però va passar vint-i-cinc anys sense cobrar. Per què? —Era una forma de discriminació molt estesa. En alguns casos, algunes científiques cobraven sous de minyona. Això ja no passa tant, però encara persisteix. L’últim capítol del llibre recull una recerca publicada als Proceedings of the National Academy of Sciences que consistia a enviar dos currículums molt similars –l’un amb nom d’home i un altre amb nom de dona– a diversos professionals del món de la ciència. Es va demostrar que els avaluadors col·locaven sempre la dona per sota. —També les avaluadores? —Sí, i això és molt significatiu. És el pes del costum i de la tradició social. Encara hi ha molt camí a fer i això ho demostra. —De les quinze biografies del llibre, quina en destacaríeu? —Totes tenen un motiu per a ser-hi. Personalment, un sempre pensa més en les més recents perquè hi ha més detalls de què van fer. A mi sempre m’han agradat molt Barbara McClintock i Rosalind Franklin. A aquesta última, James Watson i Francis Crick li van robar la teoria. —La científica per antonomàsia, Marie Curie, no hi surt, al llibre. Per què? —Vaig considerar que no era un cas representatiu perquè ella no va patir per la seva condició de dona, a diferència de les científiques que surten al llibre. Ella sí que va tenir un gran reconeixement científic i social. Ningú en la història de la ciència no ha rebut dos premis Nobel.

Summary: Sergi Erill: ‘Algunes científiques cobraven sous de minyona’


El primer ministre del Regne Unit, Boris Johnson, i el president dels Estats Units, Donald Trump, han mantingut avui la seva primera conversa d’ençà de les recents eleccions britàniques, en el marc de la qual els dos dirigents han reiterat el seu compromís de negociar un ‘ambiciós’ acord comercial entre els seus respectius països. Els dos dirigents han parlat de ‘l’enorme importància’ de la relació entre el Regne Unit i els Estats Units, amb vista a mantenir aquesta ‘estreta cooperació’ en el futur en temes com la seguretat i el comerç. Aquest últim assumpte serà clau un cop que s’hagi confirmat el Brexit, en principi a finals de gener de 2020. Trump s’ha pronunciat en diverses ocasions públicament tant a favor del Brexit com de Johnson, tot i que en la seva última visita a Londres, amb motiu de la cimera de caps de l’OTAN, va evitar referir-se al procés electoral de forma directa.

Summary: Johnson i Trump advoquen per un gran acord comercial entre els dos estats


Monarquia, un negoci rendible és el nom del reportatge emès diumenge per la televisió pública basca EiTB i que havia aixecat moltes expectatives. Aquesta investigació, dirigida per la periodista Eider Hurtado, mira de respondre a una de les grans qüestions que envolten la monarquia espanyola i, especialment, Juan Carlos I, actual rei emèrit: com va poder acumular una fortuna de 200 milions d’euros, tal com va publicar fa anys The New York Times? El reportatge, amb l’ajuda de periodistes i coneixedors de les esferes monàrquiques, explica detalls de la relació del Borbó amb la monarquia de l’Aràbia Saudita, el cobrament de comissions d’empreses espanyoles pel contracte de construcció del TGV a la Meca i la possibilitat que tingui comptes a Suïssa. De tot això, i de les coses que no van poder emetre’s, en parlem amb la directora del reportatge, Eider Hurtado. Vegeu ací el reportatge íntegre: —Primer. Heu rebut alguna pressió durant la realització del reportatge? —No. Com a directora, no, en cap moment. —Què hi trobarà, l’espectador? —Jo crec que qui ho vegi se sorprendrà per la dimensió dels negocis que ha mogut la casa reial espanyola des de fa anys. Potser molts ja s’ho pensaven, però no érem capaços de veure la dimensió dels negocis i fins on podia arribar sense que ningú digués res durant tot aquest temps. És que la monarquia ha fet i desfet com ha volgut. —Així i tot, la impressió que un s’emporta és que no hi ha cap prova fefaent ni evident que demostri que Juan Carlos I cobrava comissions o que evadeix diners a Suïssa. —Certament. Aquesta és la grandesa de tot allò que envolta la casa reial. No hi ha cap altra qüestió en què sigui tan complicat trobar alguna prova sobre fets que tothom diu saber. Perquè la mateixa monarquia s’ha encarregat de blindar-se durant tots aquests anys. Encara és una institució inaccessible, opaca i, per tant, inimputable. Per això ens trobem amb aquesta paradoxa, que és una de les coses que més m’ha sorprès de saber. Que no són poques les persones que diuen que estan al cas dels negocis del rei, però no se’n pot aconseguir cap prova documental. És impossible. I a més, saps que no tindrà cap recorregut judicial perquè ni tan sols es pot obrir una comissió d’investigació al congrés. Està absolutament blindat. —Al vídeo promocional del reportatge llançàveu una pregunta: ‘La monarquia és un negoci familiar?’ Ho és? —És una institució opaca i sense cap transparència. Ens sembla sospitós que només fos Juan Carlos I qui controlés determinades activitats. Realment és ingenu pensar que només una persona actuava d’aquesta manera, perquè això requereix la connivència de l’entorn. I les primeres xifres que s’han conegut sobre Felipe VI i Letícia són molt cridaneres. Els assignen setze milions d’euros i vuit milions. No hi ha manera de demostrar que sigui així, però és curiós que només els mitjans estrangers s’hagin atrevit aquests últims anys a publicar informació i dades sobre la fortuna de la casa reial. És molt significatiu de la censura i el blindatge que hi ha a Espanya al voltant de la institució. —De fet, al final del reportatge, pregunteu sobre la censura a l’estat espanyol a diversos entrevistats. —No havia tractat mai cap qüestió amb què m’hagués trobat tantes dificultats per a aconseguir alguns entrevistats. Et diuen: ‘Sobre qualsevol tema sí, però sobre la casa reial no.’ Aquesta resposta s’ha repetit diverses vegades. Sobretot, ex-ministres a qui hem convidat a participar. Això és molt significatiu. I també percebo que les respostes d’escriptors i periodistes amb qui hem parlat són molt mesurades. És un afer en què ningú no vol ser assenyalat, ni quedar en evidència, ni parlar més del compte. —La connivència dels polítics ha estat determinant. Ho explica molt bé Iñaki Anasagasti: un ministre socialista li va dir que feia temps que estava al cas de l’afer entre Corinna zu Sayn-Wittgenstein i el rei emèrit i que era normal que ella viatgés amb el govern. Però que no s’hi podia fer res. —Sí, sí, la seva connivència ha estat determinant. I encara ho és, perquè quan algú prova d’obrir qualsevol comissió d’investigació, els grans partits ho blinden. És impossible. —Quina és la cosa que més us ha impressionat sobre aquesta qüestió i que no sabíeu? —Constatar que, efectivament, molta gent sabia i sap què passa, però no ho explicarà mai. I que en aquests moments l’objectiu és que la figura de Felipe VI no s’embruti com la del seu pare. La figura de Juan Carlos I ja és insalvable, i ara volen que la taca no s’estengui a l’actual rei.

Summary: Eider Hurtado: ‘Quan preguntes sobre la casa reial, ningú no vol parlar més del compte’


La sentència del Tribunal Constitucional espanyol (TC) sobre els recursos presentats pel Parlament de Catalunya i Podem contra l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola va avalar totes les mesures preses pel govern de Mariano Rajoy i aprovades al senat. Excepte una: la regla que impedia la publicació de disposicions normatives i actes al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) sense l’autorització de la Moncloa. Això significa que el TC va declarar inconstitucional el blocatge de Mariano Rajoy a la restitució dels consellers del govern de Carles Puigdemont que pretenia fer el president Quim Torra. Els quatre consellers destituïts amb el 155 que van voler ser restituïts van ser Jordi Turull i Josep Rull –a la presó– i Toni Comín i Lluís Puig –a l’exili, però la Moncloa va blocar la publicació dels seus nomenaments al DOGC. Concretament, el TC tomba el segon paràgraf de l’apartat E.3. de l’acord del consell de ministres espanyol que aprovava les mesures del 155. Hi diu: ‘La publicació en el citat Diari o Butlletí, sense l’autorització o en contra d’allò que hagin acordat els òrgans o autoritats que creï a tal efecte o designi el Govern de la Nació en l’exercici d’aquestes facultats determinarà la falta de vigència de la disposició normativa corresponent, com també la falta de validesa i efectes de la resolució, acte o acord objecte de publicació.’ El TC, a la pàgina 110 de la sentència sobre el recurs de Podem contra el 155, parla de seguretat jurídica i argumenta que ha de prevaler la ‘presumpció de validesa‘ de les publicacions als diaris oficials, una presumpció que també assegura el principi de publicitat recollit a la constitució espanyola i que no és compatible amb el fet que els poders públics privin ‘anticipadament de vigència, de manera indeterminada i abstracta’, les disposicions dels butlletins oficials. Marc Marsal, advocat de l’associació Drets, ha explicat que això que ha declarat inconstitucional el TC és la ‘conseqüència jurídica lligada a la publicació sense aquesta autorització’. Així mateix, ha recordat que la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat ja va dir que l’estat espanyol tenia el deure de publicar els nomenaments. Atenció que l'única part de les mesures del 155 declarada inconstitucional pel TC és la que va utilitzar l'Estat per negar-se a publicar al DOGC el nomenament de Comín, Puig, Rull i Turull com a consellers de la Generalitat. — Marc Marsal (@MMarsalFerret) July 6, 2019 Però cal tenir en consideració que el Dictamen 93/2018 de la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat ja va establir que l'Estat tenia el deute de publicar el Decret de nomenament dels Consellers. — Marc Marsal (@MMarsalFerret) July 6, 2019 Impediments perquè acabés el 155 L’aplicació del 155 no acabava amb la investidura de Torra com a president, el 14 de maig de 2018, sinó amb la presa de possessió de tot el govern. Torra va nomenar els quatre consellers que volien continuar essent-ho, però la burocràcia imposava de publicar els nomenaments al DOGC, en mans del govern espanyol. La Moncloa, amb el suport del PSOE i de Ciutadans, va voler impedir-ho i va refusar de publicar-los, malgrat que era un acte reglat, d’obligatori compliment. Després de renunciar a la restitució i nomenar quatre consellers nous, Torra va querellar-se contra Mariano Rajoy i Soraya Sáenz de Santamaría per prevaricació. Tanmateix, pocs dies després el Tribunal Suprem espanyol va arxivar la querella. La publicació al DOGC per ordre de Torra hauria estat probablement objecte de recurs al TC i de suspensió automàtica, perquè Rajoy se servia d’aquesta prerrogativa amb la majoria de les lleis que aprovava el parlament, i potser Torra hauria rebut una querella i tot. Ara, si l’opinió del Constitucional fa un any hagués estat la mateixa que ara, hauria deixat sense efecte el blocatge. Així mateix, sobre Turull i Rull, cal tenir en compte que foren suspesos de l’exercici de càrrecs públics un mes després per ordre del jutge Pablo Llarena, una decisió que el parlament va acceptar.

Summary: La sentència del 155 declara inconstitucional el blocatge de Rajoy a la restitució dels consellers


Centenars de manifestants han respost aquest vespre a la crida de l’ANC, que ha convocat una mobilització davant de la seu de la Comissió Europea a Barcelona, a la cantonada del Passeig de Gràcia amb Provença. Vint-i-un membres de l’entitat han ocupat la seu i han lliurat una carta dirigida al president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, i al director de la representació europea a Barcelona, Ferran Tarradellas, en què denuncien la situació dels presos polítics. ELs concentrats han clamat per la unitat i l’alliberament dels presos polítics. ‘Ens quedem a la seu de la Comissió Europea. La UE no pot restar impassible davant de les vulneracions de drets que estem patint. Europa, reacciona! L’autodeterminació és un dret, no un delicte!’, ha explicat l’ANC. El trasllat d’avui dels presoners a Madrid ha provocat una onada d’indignació contra la UE, que fins ara ha fet cas omís de les demandes catalanes i de les vulneracions de drets fonamentals i de la repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme. L’entitat ha suspès la convocatòria als Jardinets de Gràcia i ha demanat a la gent que es concentrés davant la seu de la Comissió Europea per a expressar el seu malestar amb el judici contra l’1-O. L’ANC ha penjat una pancarta a la façana: ‘L’autodeterminació és un dret, no un crim’. Ocupada la seu de la Comissió europea. Màxim suport a Passeig de Gràcia amb Provença (BCN)! 🔥🇪🇺 #TombemElRègim ✊🏼 Amb aquesta @assemblea fins a la independència. pic.twitter.com/QiFmN8bpls — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) February 1, 2019 L’Assemblea convoca d’última hora “dins de la seu” de la Comissió Europea a Barcelona. “Ens hi quedem perquè Europa ens escolti”, diuen. pic.twitter.com/vgruvrWK4G — Ferran Vila (@ferranvila) February 1, 2019 Ara mateix a Barcelona membres de l' @assemblea ocupen la delegació de la comunitat europea. Recordeu a la nostra comarca ens trobem a les 20.00 a la plaça d' Alfons XII de #Tortosa.#FakeJustice #MakeAMove #JudiciALaDemocràcia pic.twitter.com/fsHLkYszWa — anc_roquetes (@anc_roquetes) February 1, 2019 Alguns manifestants han llençat petards i pintura a la seu de la fiscalia. Lluís Llach ha cantat L’estaca des de l’escenari que s’ha muntat al carrer. Lluís Llach entona l'Estaca, damunt un camió des del que arrenca el míting de l'ANC en ple Passeig de Gràcia. Més a @Diari_Public pic.twitter.com/iFuidYdzFW — Zurimendi (@anderzurimendi) February 1, 2019 Betevé fa un directe de la mobilització. 🔴 DIRECTE | Concentració a les portes de la seu de la Comissió Europeahttps://t.co/edvD3kTGHrhttps://t.co/4SFGmEbkO2 — btv notícies (@btvnoticies) February 1, 2019 Vegeu altres vídeos sobre la concentració. Activistes de l'@assemblea nacional ocupen els accessos de la seu de la Comissió Europea a Barcelona (Passeig de Gràcia) @Diari_Public pic.twitter.com/d1ntl1TfTw — Zurimendi (@anderzurimendi) February 1, 2019 Vegeu un recull fotogràfic de la mobilització.

Summary: Centenars de manifestants responen a la crida de l’ANC davant la seu de la Comissió Europea a Barcelona


Amb un to contingut, Jordi Turull respon les preguntes sobre la presó. La descripció que en fa no és èpica. De tan discret que és, les seves paraules fan l’efecte contrari. Els detalls prenen relleu: en Salvador, el gitano, que li regala un rellotge quan el veu nerviós perquè demana l’hora sovint, el tros de finestra des d’on veia un bosc, l’hamburguesa impossible de menjar-se, l’Skip comprat a l’economat per rentar la roba, la brutalitat de veure un company de govern emmanillat i la humanitat del dia a dia. La humanitat que rep i que dóna allà dins és el fil conductor d’una normalitat tan impossible com real. Home clau d’aquesta legislatura, és fred però no calculador i que si jugués a pòquer sempre guanyaria, perquè ningú no li endevinaria les cartes. Amb el temps s’ha tornat un orador incisiu i si convé esmola el discurs fins a convertir-lo en un advertiment o un clatellot. L’última va ser quan va posar en evidència Iceta dient-li: ‘Mentre tu ballaves, a nosaltres ens emmanillaven.’ En cap moment no es veu cautelós amb el que diu o pot dir per si el fiscal en pren nota. Diu allò que ha de dir, de la Soraya i de qui convingui. El fa estar més tens parlar de política catalana. Té clar que són dies de poc soroll i molta feina. I que la gent això ja ho entén. No vol deixar cap escletxa oberta per on pugui penetrar la lògica perversa del 155. —Aquests dies éreu inamovible. Afirmàveu que hi hauria pacte per la mesa i n’hi ha hagut. Passarà igual amb la investidura? —Vénen unes setmanes en què ho intentaran tot, primer dividir Junts per Catalunya, Esquerra i la CUP. Després enfrontar Junts per Catalunya amb ella mateixa. Jo ja ho vaig dir la setmana passada, quan tots deien que no es formaria la mesa, i ho repeteixo ara: perden el temps, ens posarem d’acord. Era obvi que ens hi posaríem i ara ho és que ens hi posarem. Intenten sembrar discòrdia perquè no passi allò que és determinant, que és que anem a l’una. No ho aconseguiran, ens posarem d’acord. —Deuen dir que sou optimista. En sou de mena? —Optimista? Bé, a la presó vaig llegir una frase de Churchill amb la que m’identifico: ‘Sóc optimista, no sembla útil ser res més.’ —Això us va ajudar a sortir de la presó amb un somriure? —No sé si vaig sortir amb un somriure. Va ser una sortida molt trista. Veure que no sortíem tots i deixar allà dins l’Oriol Junqueras i en Joaquim Forn va ser molt dur. Vam poder-nos-ne acomiadar i vam sortir amb la determinació que faríem el que fos perquè sortissin d’allà, que volíem agrair a tothom la solidaritat que hi ha hagut i que amb les eleccions volíem combatre democràticament el 155. Si és pensaven que per haver estat a la presó ens n’aniríem a casa anaven equivocats. Ens vam comprometre que el dia de la reflexió els aniríem a veure a la presó i així ho vam fer. —Tornar a Estremera no devia ser fàcil? —Va ser una sensació molt estranya, però tenia moltes ganes de veure’ls i no vaig pensar en res més. —Però us devia impressionar… —No sabia ben bé a quina part de la presó havíem estat. Vam entrar en furgoneta de la Guàrdia Civil de nit i vam sortir de nit. Quan ens anàvem acostant a la presó em va impressionar veure aquella extensió plana, immensa i allà enmig, com un bolet, una presó. Llavors, de sobte, et trobes buscant el bosquet petit que veies des de la cel·la. Jo veia el mòdul del davant, però per un cantó veia un tros de bosquet i una construcció estranya. El bosc el vaig situar i el mòdul on era també. I sí, que en aquell moment em va fer cosa. —Hi penseu? —Et ve al cap. Segons l’hora que és penses ara faria això o faria allò. Són les set del vespre, ara soparia, ara ja seria a la cel·la i ja no en podria sortir. Et vénen al cap aquestes coses. Però com que, per sort, hi ha hagut hiperactivitat, no hi he pensat tant. Nadal també han estat molt estrany perquè sembla que gairebé hagis de tenir remordiment de consciència perquè tu has sortit i ells no. És una sensació que tens dins, com si tinguessis alguna culpa que ells no hagin sortit. Tenim la necessitat de veure’ls i de dir-los que hi som i que fem coses perquè surtin. Aviat hi tornarem. —Com els vàreu veure? —No us ho sabria explicar. M’imagino que els vaig veure com ens devien veure a nosaltres la gent que ens visitava. Em va impressionar molt quan el 8 de gener vam veure els dos Jordis junts i ens vam adonar que no s’havien vist durant totes les festes, ni per Nadal, ni per Cap d’Any, ni per Reis. Recordo que es van preguntar l’un a l’altre com les havien passades. Sort que ens hi vam poder estar estona. La visita d’un advocat t’arregla mitja tarda. Saps que trencar la monotonia i l’aïllament és molt important. —Els podeu visitar junts? —Sí, a tots dos, perquè som advocats, però sempre a través d’un vidre. —Després de declarar i vàreu saber que us tancaven… —Quan t’emmanillen ho veus com una incomoditat, però no veus tot el que significa. En canvi, el que impressiona és veure un company de govern emmanillat. Quan vaig baixar als calabossos, el primer que vaig veure va ser en Romeva. L’escorcollaven, amb les mans a la paret. Jo anava emmanillat amb les mans al darrere. Ens vam encreuar la mirada i sense dir res ens vam preguntar què passaria? Després em van treure les manilles per escorcollar-me a mi i en aquell moment va entrar la Meritxell i a la seva cara vaig veure el mateix que devia expressar la meva. Recordo una cara molt expressiva i no en positiu. Li vaig acariciar la cara i li vaig dir ‘ens en sortirem’. En el cas de la Meritxell sabies que ja no ens trobaríem perquè no coincidiríem. No sé si se’n recorda, ella, però aquest moment em va impressionar molt. Ella no va tenir temps de respondre’m. —Us pensàveu que us tancarien? —Home, jo sí. Vaig deixar una carta a la meva dona i a les meves filles. Quan et citen en menys de vint-i-quatre hores, una querella com aquella i els Jordis ja estaven empresonats, saps que les garanties d’aquell 2 de novembre eren zero. Sabíem que les possibilitats de tornar no eren molt altes. —Per què us vàreu quedar? —Ho vaig tenir clar des del principi i ho va decidir cadascú segons les seves circumstàncies. Hi ha un respecte absolut per la decisió de cadascú. És una decisió molt personal. Jo, des del primer moment, vaig tenir clar que em quedava aquí. —I en algun moment heu pensat que us havíeu equivocat? —No. L’exili és molt dur, no és cap ganga. —El primer contacte amb l’exterior quin va ser? —El primer dia que érem a la presó ens diuen que tenim un telegrama. Ens vam pensar que devia ser algun tràmit. I no, era un telegrama molt maco de la CUP, que va significar molt per a nosaltres. Va ser la confirmació que a fora tothom ja sabia on érem. Els ho vaig agrair molt. Quan arribes allà vas molt despistat. La segona setmana ja t’has espavilat, però els primers dies… —I les cartes? —El volum impressiona molt, són cartes amb molt de sentiment. Veies l’adreça i en rebíem de tot el món. No és només que et distreuen, sinó que et donen molta fortalesa perquè veus que la gent hi és. Tu ets allà perquè tenim uns compromisos amb la gent i la gent és allà. Les cartes t’ajudaven molt encara que no els coneguessis. També n’hi havia de gent que feia molts anys que no en sabies res. Miraves el remitent i et situava en un record. En rebíem de molta gent que no era independentista i li sabia greu la nostra situació. I d’Austràlia, del Japó, del Canadà… Aquestes em sabia greu no contestar-les perquè no sabies quin cost de segells tenien ni com anava. —Sembla que us vàreu adaptar de pressa… —Els altres presos ens deien ‘és que sou molt normals’. Nosaltres els dèiem que som així, no vivim en una altra galàxia. T’adaptes a fer una conversa del que sigui, parlaves amb tothom. Miraves de no preguntar gaire per quins crims eren allà condemnats. Però que quan marxis t’aplaudeixin i se t’abracin molts presos vol dir que allà hi has trobat humanitat i que nosaltres també hi vam aportar la que vam poder. Hi havia algú que no sabia llegir ni escriure i l’ajudaves a fer una instància i ells també t’ajudaven a tu. N’hi va haver un que em va deixar un rellotge perquè jo no en portava i em passava el dia preguntant quina hora era. En Salvador, el gitano, em va dir: ‘Ja te’n dono un, que en tinc dos.’ Igual que a l’hora de menjar, quan veien que alguna cosa no t’agradava et deien: ‘M’ho pots donar a mi?’ Tu també ho acabaves fent. —Heu canviat? —Ara ho veus tot molt relatiu. Moltes discussions les trobes de cuineta, de politiqueria petita. El que hem fet és molt transcendent, és molt gran. A més, la presó et dóna una perspectiva nova de tot. Et reafirma en les teves conviccions perquè saps que són pacífiques i democràtiques. Surts d’allà reafirmat i amb la mateixa dignitat i amb el mateix compromís. Hi ha petites batalletes que abans et podien posar nerviós. Ara gens. —El menjar com era? —Al menjar sí, que no m’hi vaig adaptar. Les llaunes de tonyina anaven a tot drap. —Es pot comprar? —Hi ha un economat i tu pots gastar fins a 100 euros la setmana. Pots comprar tonyina o pernil empaquetat, trobes que tot és una delícia. El primer dia vam anar a dinar sense res, però vam veure que la gent començava a treure que si la llauna de tonyina, que si la Nocilla… I en vam aprendre. Hi ha menjar menjable però algunes coses horroroses, que et fa mal a la vista. A l’hamburguesa, li haurien de donar un premi… Quan hi penso, uf… —Ús havíeu de rentar la roba a mà…? —Un cop la setmana podies donar set peces de roba a rentar, excepte la roba interior que te l’havies de rentar tu. Amb en Josep ens ho combinàvem. Compres l’Skip i a la pica del lavabo o amb la galleda de fregar i vinga, t’espaviles… Ho eixugues amb la calefacció…. —La televisió us servia? —Els presos sempre deien que la tele era la meitat de la pena perquè et distreia molt. Però, per a en Josep i per a mi hi havia moments que era com el doble de la pena perquè érem al ventre del monstre de la cort mediàtica del 155. —Tornem al parlament, com vàreu viure la sessió de constitució? —Sobretot pensant que no hi érem tots. Algunes altres sessions són molt emotives, molt solemnes. Aquella era molt estranya. Al costat tenies un llaç groc, a darrere també i en el meu cas vaig votar en nom d’en Quim Forn i en Jordi Sànchez. És clar, és molt emotiu, però no des del punt de vista d’inauguració d’una legislatura nova, sinó perquè no hi érem tots i pensaves que allò s’inaugurava perquè hi havia hagut un acte il·legal i il·legítim de l’estat. Per tant, la sensació era: anem per feina i restituïm. —A TV3 es va veure una imatge, sense paraules, en què ús trobàveu amb en Ridao a la porta del parlament i semblava què discutíeu. Què us vàreu dir? —No ho vaig veure, però fa molt de temps que ens coneixem, amb en Ridao, i tenim les nostres diferències jurídiques en aquest cas. No ho veiem de la mateixa manera. El què ens vam dir, però, va ser amb confiança, de ‘bon rotllo’. —Ridao és un lletrat del parlament que abans havia estat polític d’ERC. —Som en un moment en què tot s’utilitza. Malament si hem de fer notícia del que diuen els lletrats, perquè la seva funció és assistir i orientar. Els ciutadans han donat el seu vot i el que no farem és una interpretació restrictiva de la democràcia dels drets dels diputats. La farem generosa democràticament i des del punt de vista dels drets dels diputats. —Esquerra, en un moment, va semblar que donava força al discurs que l’opinió dels lletrats era important. —Hi ha un moment que s’intenta confrontar la majoria parlamentària amb els lletrats del parlament. I les declaracions d’ERC a què feu referència crec que volien evitar aquesta confrontació. Avui mateix el president Torrent ha dit que la decisió de la mesa és una decisió política. —Aquesta pressió s’aguanta o acaba fent forat? —Ja sé que no quedaré gaire bé, però d’ençà que he sortit de la presó no he llegit ni un diari. He fet tota la campanya sense llegir ni un diari. Si hi ha un article d’opinió important, m’arriba pel recull o perquè me’l recomanen i llavors el llegeixo. Aquella obsessió per aquella notícia o l’altra ha desaparegut. Ja poden dir el que vulguin. La cort mediàtica del 155 ha estat tan descarada, s’han inventat tantes coses, s’han passat tant de la ratlla que ens han immunitzat. No ens podran enfrontar, estem immunitzats. —La població també està immunitzada? —Ara és temps de poc soroll i de molta feina. Crec que la gent sí que ho entén. Tot anirà pas a pas. Nosaltres diem: feu-nos confiança que anirà bé, no feu cas d’això que diuen que ens barallem. Ens posarem d’acord. La gent ens fa més confiança que abans perquè hem assumit uns compromisos que han tingut uns costos per a molta gent per culpa de la repressió. —Què me’n dieu, de Soraya Sàenz de Santamaria i els seus arguments què no es pot fer res, que si ara caldria un traspàs… —Demostra que no han assumit el resultat del 21 de desembre i, lluny de rectificar, acceleren la cadena d’errors que han fet. Primer van començar que no es podia fer la investidura no presencial, després ja van dir que segur que no es podria prendre possessió, ara que no es podrà fer el traspàs. Tot ho intenten arreglar a partir de l’amenaça. Ells es pensen que són la llei, especialment la Soraya. Però a nosaltres les amenaces de gent amb tan poques conviccions democràtiques com han demostrat no ens alteren gens, al revés. —Però aquest discurs fa efecte, perquè hi ha molta gent que pensa què passarà quan s’hagi fet la investidura i l’anul·lin. Sabem el pa que s’hi dóna, amb el 155. —Fixeu-vos que la Soraya ha estat dues o tres setmanes calladeta perquè es va haver de menjar les pròpies amenaces. La gent no li va fer cas, ni li va tenir por. L’èxit de l’independentisme va ser rotund i ells si es descuiden es queden sense representació parlamentària. Lluny de reaccionar assumint la realitat, volen crear una fantasia i amagar-la per poder-la reprimir. —Però deu calcular que repetirà la repressió bestial que han dut a terme i això frenarà. —Ells han tornat a fracassar. Havien anticipat que passaria els ha sortit tot el contrari. La imatge que s’ha donat al món del 21 de desembre és que a Catalunya l’independentisme és molt sòlid i obtenen una autèntica derrota. Aquests dies no para d’haver-hi apel·lacions a l’estat espanyol perquè dialogui, en diverses instàncies internacionals: el govern irlandès, el fòrum econòmic internacional i més gent significada. —No ens tornarem a fer il·lusions que seran tombades a cop de garrotades? —Nosaltres no caurem en l’automatisme de dir que una cosa no és legal perquè la Soraya Sáenz de Santamaria ho diu. Soraya no és la llei, per molt que ella s’ho pensi. Fins i tot el Tribunal Constitucional els ha portat la contrària, començant pel reglament. La gent pot estar segura que no acotarem el cap. Hi ha base jurídica, democràtica i política per a defensar la investidura i nosaltres hi batallarem. —Ara diuen que vigilen les fronteres. —Hi ha aquella frase que diu: si l’adversari s’equivoca no el distreguis. El president tothom ha vist que és a Brussel·les, però com que jo no hi he anat, a la frontera. No sé… —No podeu sortir. —M’hi puc acostar, a la frontera, però no la puc passar. —Això de Dinamarca… —Jo, sobre això, no en puc dir res… Han de ser els juristes. —Sereu conseller? — He dit al president Puigdemont que, en la línia de restitució, voldria ser conseller de la Presidència com era. I, en tot cas, si no ho sóc, serà perquè m’ho diu el president de la Generalitat, no pas el senyor Rajoy. —Entenc que no vulgueu parlar de pla B i que anem per l’A, però tenim cap roc a la faixa? —Comptem amb la cosa més important, que són els vots dels diputats i la predisposició inicial de setanta diputats a investir a Puigdemont. Això no vol dir que no s’hagi de negociar amb ERC i amb la CUP. No vol dir que sigui automàtic. Hi ha d’haver un pla de govern i ha d’haver-hi la confiança en aquest pla. Quan votes la investidura, no votes només una persona sinó un programa. —Veig que hem de plegar. Us criden a reunió de pla de govern. Més enllà de la investidura, podeu dir-nos en poques paraules què és essencial d’aquest pla? —La restitució, la reparació de totes les destrosses del 155 i les mesures per a donar una sortida efectiva al mandat dels ciutadans a les eleccions. Les mesures concretes per a fer possible això s’anunciaran en el debat d’investidura una vegada tinguem l’acord amb ERC i la CUP. —Una última pregunta: penseu en la possibilitat d’eleccions anticipades? —Unes eleccions anticipades només serien previsibles si hi ha més sentit de partit que de país i es fa fracassar la investidura. Això, confio molt que no passarà.

Summary: Jordi Turull: ‘Soraya no és la llei, per molt que ella s’ho pensi’


Aquests últims dies, diverses persones han estat acusades de delictes d’incitació a l’odi. Vuit professors de la Seu d’Urgell han estat encausats per haver parlat de l’1-O a classe, hi ha hagut com a mínim sis detinguts per comentaris sobre la policia espanyola a les xarxes socials, han encausat l’actor Eduard Biosca per haver fet una broma sobre la policia espanyola i la revista satírica El Jueves per un acudit, també sobre la policia, i aquest divendres han detingut un home a Barcelona per comentaris desagradables sobre la mort de l’ex-fiscal general de l’estat José Manuel Maza a Buenos Aires. I cal afegir-hi la causa general oberta a Reus contra els regidors independentistes i veïns de la ciutat. Però, realment el delicte d’incitació a l’odi es pot utilitzar per encausar ciutadans que fan comentaris a les xarxes socials, professors que parlen de l’1-O a classe i veïns d’una ciutat que es manifesten contra la presència dels cossos policíacs espanyols? El codi penal espanyol recull aquest delicte en l’article 510 i cita els col·lectius que poden ser objecte d’un delicte d’odi: ‘Motius racistes, antisemites o altres referents a la ideologia, religió o creences, situació familiar, la pertinença a una ètnia, raça o nació, el seu origen nacional, el seu sexe, orientació o identitat sexual, per raons de gènere, malaltia o discapacitat.’ Els cossos policíacs espanyols no pertanyen a cap d’aquests grups que recull el codi penal. Així ho explica el president de l’associació Drets, Sergi Blàzquez, en una entrevista a VilaWeb: ‘La incitació a l’odi, la violència i la discriminació és per raons de sexe, religioses, ètniques o ideològiques. Diuen que es crea un odi per raons ideològiques contra el col·lectiu dels policies espanyols.’ L’advocada penalista Laia Serra hi coincideix: ‘Els cossos policíacs no han estat mai un col·lectiu discriminat ni han rebut una discriminació estructural.’ Serra considera que si la policia espanyola creu que ha estat injuriada té uns altres mecanismes legals per a defensar la seva honorabilitat. ‘Parlar de delictes d’odi té una càrrega simbòlica molt golafre en l’àmbit polític per a escarmentar i dissuadir el personal.’ No és clar on hi ha la línia que separa la crítica política, la llibertat d’expressió i l’humor negre de la injúria. ‘El ciutadà té el dret de criticar la policia, però no d’insultar-la. Parlar de delictes d’odi és una barbaritat jurídica, perquè no s’hi pot atribuir una motivació ideològica. La policia no té una ideologia definida’, argumenta. Els dos juristes coincideixen també a explicar que és difícil que aquestes acusacions de delictes d’odi puguin prosperar judicialment. Blàzquez denuncia que hi ha una persecució contra la gent que s’expressa contra la presència de la policia espanyola a Catalunya i contra les crítiques ‘perquè van atonyinar ciutadans’. Afegeix: ‘Fan servir aquest article per dir que hi ha una persecució contra la policia.’ El Ministeri d‘Interior espanyol hi insisteix No obstant això, el Ministeri d’Interior espanyol ha obert una pestanya nova a la web destinada als delictes d’odi: ‘Situació a Catalunya: protecció de víctimes‘. Hi facilita un telèfon i un correu de contacte perquè s’hi denunciïn presumptes delictes d’odi. ‘És una autèntica falta de respecte a les víctimes de delictes d’odi. No s’havia fet per cap altre cas’, diu Serra.

Summary: Incitació a l’odi: l’arma repressiva sense base jurídica de la policia espanyola


Jaume Asens, tinent batlle de Drets de la Ciutadania, Participació i Transparència de Barcelona, ha dit que la capital catalana era una ‘ciutat lliure’ culturalment, en el lliurament del premi dels Jocs Florals 2016 al poeta Eduard Sanahuja. ‘L’última vegada que van ressonar versos poètics al Saló de Cent, un poema va acabar als jutjats penals’, ha lamentat. Es referia a la polèmica suscitada per la recitació de ‘Mare nostra’, de la poetessa lleidatana Dolors Miquel durant el lliurament dels Premis Ciutat de Barcelona. ‘Avui és un bon dia per a reivindicar que les mans de la justícia penal no han d’interferir en la poesia i que sols els règims autoritaris determinen quines pel·lícules es poden veure i quins versos es poden recitar’, ha dit. Segons Asens –que substituïa la batllessa, Ada Colau–, ‘la poesia, l’art i la cultura en general no són un artefacte domesticat o fossilitzat’, sinó alguna cosa viva, i ‘els crims sobre paper han de ser jutjats pel tribunal de l’estètica, la moral i la política’, i no pels penals. ‘Teories del no’, d’Eduard Sanahuja, guanyador del premi A l’acte de lliurament, que obre la 32a Setmana de Poesia de Barcelona, Asens ha lliurat un diploma i una flor natural a Eduard Sanahuja, que ha llegit versos del volum premiat, ‘Teories del no’. En una glossa sobre la figura de l’autor, Isabel Graña, secretària del jurat, ha recordat que l’aventura poètica del premiat va començar fa quaranta anys, i en aquest període ha esdevingut més savi i ha fet les paus amb el ‘monstre’ que el sotjava. ‘La mort és finalment acceptada en els versos de Sanahuja per formar part de l’existència’, ha dit Graña, que ha recordat que el guardonat havia recollit també els premis Vicent Andrés Estellés i Maria Mercè Marçal. El poeta premiat ha entonat un agraïment sincer i ha recordat que la primera vegada que havia trepitjat el Saló de Cent havia estat l’any 1985 amb Pasqual Maragall, ‘un gran alcalde i una gran persona’. Autors dels considerats millors poemes del 2016 –Josep Ll. Badal, Pau Gener, Gemma Gorga, Maria Antònia Massanet i Irene Tarrés– han recitat els seus versos a l’acte. El president del jurat, Antoni Vidal, ha destacat la vitalitat de la poesia feta en català actualment. ‘El nivell de la nostra poesia no té res a envejar al de les principals llengües del món’, ha subratllat. I ha dit que confia que aquesta riquesa no perilla i que un eventual estat català mantingui el seu paper de suport i cohesió a les diverses varietats del domini lingüístic. Segons Vidal, la poesia és una ‘celebració de la paraula que conté tot el secret del cor de l’home i la infinitud de l’univers’ dins un espai de llibertat i resistència. Obra compacta, dura i molt treballada Vidal ha exalçat el llibre de Sanahuja, dient que era una ‘obra compacta, dura i molt treballada’, amb una estructura minuciosa i un entramat filosòfic, estètic i moral que parteix de conceptes antagònics: l’afirmació i la negació. Ha destacat especialment la ‘vella capacitat de Sanahuja de conjurar les veus dels grans mestres per donar força al seu discurs literari’, que considera que és orfebreria i una demostració que la postmodernitat no ha pas de topar amb la tradició. Ramon Llull, sense ‘photoshop‘ En la cerimònia de lliurament, que ha començat amb la interpretació de l”Himne del Rei Joan I’, a càrrec del quintet de vent Barna Brass Quintet, Stefano Cingolani ha dedicat un parlament al filòsof Ramon Llull, a qui ha volgut homenatjar sense passar pel ‘filtre del photoshop’. Ha comparat a Llull amb la figura de Ramon Muntaner, i ha destacat que ni l’un ni l’altre no tenien la literatura per finalitat, sinó que l’empraven com un vehicle de comunicació de la veritat, i una ‘veritat que creien absoluta’. Llull tenia una ploma poc refinada, perquè volia sumar com més públics millor a la seva causa d’apostolat catòlic, si bé era més bon poeta que no pas Muntaner, a qui ha definit de gran prosista, en contrast amb Llull que, segons la seva opinió, no passaria de l’aprovat en aquest àmbit.

Summary: Barcelona es reivindica com a ‘ciutat lliure’ en el lliurament de premis dels Jocs Florals


Els darrers moviments de Procés Constituent, inclòs l’acostament a ICV i Podem, continuen originant baixes a la plataforma encapçalada per Teresa Forcades. Després de la dissolució de les assemblees locals de Premià-Vilassar, Santa Coloma de Gramenet i Pla de l’Estany, ara ha arribat el torn de la sectorial d’Habitatge. Divendres van anunciar que es dissolien. A més a més, el sector crític del partit, Constituents per la Ruptura, ha demanat formalment de participar en les assemblees de la CUP – Crida Constituent. És la fugida cap a la CUP. De la dissolució de la sectorial d’Habitatge, en parla Lluís Sentís: ‘Ens vam dissoldre la setmana passada, a instàncies de Josep Maria Vilanova i jo mateix, que n’havíem estat els impulsors. En realitat, la sectorial no va despertar mai gaire interès entre els membres de Procés. A més, els qui vàrem quedar com a membres actius tampoc no compartíem el rumb que ha agafat darrerament Procés Constituent. Des del meu punt de vista, és una equivocació pretendre fer la República Catalana del 99% —que va ser el lema de l’acte central del Procés Constituent a Montjuïc— amb una confluència de partits alguns dels quals, fins i tot, no tenen gaire clar el dret a decidir.’ Montse Busquets, del sector oficialista de Procés Constituent, diu que no té constància d’aquesta dissolució, tot i que reconeix que potser no té tota la informació necessària. Baixes a Mogent Altres baixes s’han viscut a Procés Constituent Mogent. L’assemblea ha emès un comunicat a Facebook. Hi expliquen que de les 20 persones actives, 17 han preferit deixar Procés. Entre més raons, expliquen que ‘la manera en que s’han fet les coses no és assembleària. No vam “comprar” formar part d’un partit, quan precisament per això tantes persones ens vam apuntar entusiasmades, ni volem que un moviment assembleari es transformi en un partit on uns “gurus” escullen per nosaltres. No gràcies, així no’. En declaracions a VilaWeb Àngels Ondiviela, una de les persones que s’ha donat de baixa, explica que ‘algunes persones, com jo mateixa, apostarem a partir d’ara per la candidatura que sorgeixi de l’entorn de la CUP’ El corrent crític Parla Rat Mata, del corrent crític: ‘El col·lectiu el formem gent que ens hem quedat dins, com jo, i gent que s’ha donat de baixa. Tots hem demanat de participar, com una entitat més, en les assemblees de la candidatura de la CUP – Crida Constituent. Ja hem anat a les reunions. Segons com evolucionin les coses, em quedaré a Procés o no. Aquesta setmana tenim una reunió per a organitzar-nos. Per a saber exactament quants som, i comptar-nos.’ Anna Pérez és una de les persones que la setmana passada es va donar de baixa de Procés Constituent a Santa Coloma de Gramenet. I participa en la CUP – Crida Constituent: ‘No tot el Procés de Santa Coloma hem anat cap a la CUP, diguem. Ha de quedar clar. Dels dotze membres actius, la meitat han fet com jo. Alguns altres, en canvi, eren d’ICV i no ho han fet. Alguns membres de Gent de Gramenet, que també eren a Procés, sí que han fet com jo. Tothom ha escollit. Però tots ens hem dissolt, i a Santa Coloma no hi ha quedat estructura orgànica de Procés. Des de fa uns mesos, jo veia que començàvem a seguir un camí que no era el que jo pensava que calia seguir ni el que deia el manifest. Deixo Procés perquè es va separant de la via de la independència. Amb l’excusa de portar més gent cap al procés es dilueixen segons quins discursos. Jo veia clarament que volien pactar amb certes forces, com Podem i Iniciativa, i no amb unes altres, com la CUP. Jo m’agafava a la Teresa Forcades perquè sé que és independentista. Però ara no sé què l’ha fet bellugar cap aquí. Suposo que hi ha un sector dins la coordinadora que l’ha anada convencent.’ ‘Crec que la Teresa és una persona molt intel·ligent’ Núria Massegú és membre de Procés Constituent a Girona. En aquesta ciutat l’assemblea no s’ha dissolt pas. I els dos corrents, que hi són, mantenen bones relacions. Massegú sí que troba bé com es fan les coses a Procés Constituent, i no pensa donar-se’n de baixa. ‘Jo sóc independentista, i molt preocupada pels temes socials’, diu. Tampoc no veu que hi hagi cap problema a obrir negociacions amb Podem. ‘Crec que la Teresa és una persona molt intel·ligent; la veig molt capaç de dur endavant els seus objectius. Penso que ara és una negociació, i que amb Podem, com amb ICV, tenim moltes coses en comú. Veurem com acaba tot plegat. L’objectiu és el de sempre: fer una confluència de les esquerres rupturista i per la independència. Perquè la independència garanteix un procés constituent per a canviar les coses. I una Catalunya social. Jo encara no sé què votaré el 27-S. Perquè no sabem ni tan sols quines candidatures hi haurà.’

Summary: ‘Deixo Procés Constituent perquè es va separant de la independència’


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha criticat el gest de quaranta-un senadors francesos de tots els grups parlamentaris, que van signar una petició a favor respecte dels drets i llibertats fonamentals a Catalunya. Segons Borrell, aquest pronunciament revela ‘un nivell alarmant de desinformació’ d’aquests senadors sobre Catalunya i sobre la ‘realitat espanyola’. Borrell, prèviament, en nom del govern espanyol ha agraït a l’executiu francès la resposta ‘ràpida i contundent’ arran del manifest dels senadors, que considera ‘inadmissible’. Segons un comunicat fet públic pel govern espanyol, el govern francès ha dit que ‘no li correspon d’interferir-se en procediments judicials en curs’ ni en la situació a l’estat espanyol. El text també diu que el govern francès expressa la ‘plena confiança en la democràcia espanyola per dur a terme un diàleg polític pacífic, respectant la legalitat constitucional i l’estat de dret’ i que França manifesta el ‘compromís amb la unitat i la integritat d’Espanya’. El pronunciament dels quaranta-un senadors, que formen part dels principals partits polítics francesos, denuncia la repressió ‘dels representants polítics de la Generalitat empresonats o forçats a l’exili’ i manifesta que la situació que viuen és ‘un veritable atac contra els drets i les llibertats democràtiques’.

Summary: Borrell qualifica de desinformats els senadors francesos que donen suport a Catalunya


El líder d’Units per Avançar, Ramon Espadaler, ha descartat que la seva formació es presenti a les eleccions europees amb el PSC, com van fer en les eleccions catalanes. Ho ha dit en una entrevista de RNE-Ràdio 4, on ha argumentat que el PSC, a escala europea, està integrat en el Grup de l’Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates ,mentre que Units manté vincles amb el Grup Popular Europeu. Tanmateix, Espadaler ha dit que les eleccions europees no són la seva prioritat, per la qual cosa considera que les possibilitats per presentar-s’hi ‘són escasses’. No obstant això, ha afirmat que estan negociant amb el PSC per presentar-se conjuntament a les eleccions municipals i que l’acord està ‘ben encarrilat’. Ha assegurat que la seva voluntat és acudir a les municipals amb el PSC o amb grups independents, i ha rebutjat arribar a acords preelectorals amb partits independentistes i amb partits ‘unionistes immobilistes’, com el PP i Ciutadans. També ha insistit que no s’integraran en la candidatura de Manuel Valls a Barcelona: ‘Una aliança amb Cs, que és hostil amb tot el que representem de catalanisme, és absolutament impossible’. Així mateix, ha destacat que, en qualsevol acord, Units prioritzarà dos elements programàtics: les polítiques socials per a ancians i que els ajuntaments siguin ‘elements de recuperació econòmica’.

Summary: Units descarta anar a les eleccions europees amb el PSC


La guerra de 1936-1939 va veure com 35.000 brigadistes internacionals arribaven per lluitar contra el feixisme del general Franco. Gent provinent de tot el món: nord-americans, suïssos, italians, hongaresos, polonesos, entre més. En gran part, militants d’esquerres que van lluitar pels seus ideals. ‘Una tercera part va morir’, afirma Robert S. Coal, professor d’estudis hispànics a la Universitat de Rouen (Normandia) i representant de l’Abraham Lincoln Brigades Archive a Europa. La brigada Lincoln era formada pels voluntaris nord-americans. ‘Aquesta guerra és el primer lloc on els jueus, i els negres dels EUA, per exemple, van poder lluitar contra els seus opressors feixistes amb les armes a la mà. Al països d’origen no podien fer-ho. Van venir per això, també’, diu Coal. N’és un exemple Emmanuel Mink, un jueu polonès que va lluitar durant tota la guerra de 1936-1939. La Generalitat de Catalunya va convidar ahir el seu fill, George Mink, per a parlar del seu pare. Mink va ser un dels ponents del col·loqui ‘1936-1939. ‘Memòria de la Guerra Civil’. Poques hores després, VilaWeb va entrevistar-lo en un hotel del centre de la ciutat, i el professor Robert S. Coal es va acabar afegint a la conversa. —On va néixer el vostre pare? Com és que va arribar a lluitar a la guerra de 1936-1939? —El meu pare va néixer a Polònia. Per ell va ser molt important fugir de l’ambient religiós. Els seus pares eren jueus ortodoxos, i es va polititzar. Es va fer militant comunista. Era la seva manera de fugir de l’ambient religiós de la família. Va integrar-se en el partit comunista però al final va haver de marxar del país, plagat d’antisemitisme. Anava i tornava de la frontera amb Alemanya i finalment va estar-se al país germànic. Allà va ser conscient de la repressió de què eren objecte els jueus amb Hitler des de l’any 1933. Ho va veure amb els seus ulls. I va acabar fugint. —I d’allà va a Barcelona? —No. D’Alemanya passa a Bèlgica, i acaba anant a França. I és a França on s’uneix a un club esportiu, en què la majoria de membres eren d’esquerres. Ell era jugador de futbol. I decideix de venir a Barcelona a participar en l’Olimpíada Popular. Els jocs que es van organitzar a Barcelona per a fer contrapès als jocs que Hitler va organitzar a Alemanya. Ara, ell va venir per a mostrar rebuig als jocs olímpics de Hitler, cert, però també per ajudar la república espanyola, que sabia que travessava dificultats. El partit comunista era el que ho organitzava, i eren gent molt polititzada. Em sembla que va arribar a Barcelona el 17 de Juliol, amb papers falsos. Amb tren, hi devia arribar. El meu pare explicava que de seguida li va agradar la ciutat, l’ambient que s’hi respirava… i el clima! El sol! Venint del nord li va semblar un gran lloc. —I el mateix dia que havia de participar en els jocs, els militars feixistes s’aixequen. I Barcelona entra en guerra. —Sí. I a diferència de molts altres esportistes, que immediatament van anar-se’n, ell va decidir de quedar-se i lluitar. Tenia vint-i-sis anys. Va lluitar tota la guerra. Va ser el darrer oficial del seu batalló d’abandonar el país. El darrer. Primer es va enrolar a la columna Del Barrio. Però després va acabar integrat a les Brigades Internacionals. I finalment va formar part d’una companyia formada només per jueus, la companyia Botwin, on molts parlaven jiddisch, i que va rebre el nom en honor del comunista jueu Botwin, executat a Polònia per haver mort un infiltrat de la policia. —On va lluitar, el vostre pare? Ho sabeu? —Va lluitar a la batalla de l’Ebre, segur, i suposo que a Madrid, Albacete, Jarama, si hem de fer cas del recorregut de la seva companyia. Dos anys i mig lluitant. Ell m’explicava només els bons records: la paella, les noies, la Barcelona revolucionària, el poder dels obrers. Pel meu pare, aquests van ser els millors de la seva vida. Sí, la guerra de 1936-1939 van ser els millors anys de la vida del meu pare. Els millors. Ell sempre deia que aquí va ser la primera vegada que els jueus s’aixecaven amb les armes a la mà contra el feixisme. Per primera vegada no es quedaven de braços plegats. Ell va venir a fer això. I una altra cosa, encara. Mon pare va acabar al camp de concentració d’Auschwitz. Va estar-hi dos anys i mig. I ara jo us pregunto: què voldríeu recordar, la guerra aquí, o Auschwitz? —Com hi va anar a parar, a Auschwitz? —En sortint d’aquí, un cop va arribar a França, va anar a parar primer a un camp d’internament, i després va fugir-ne i a París va començar a treballar per la resistència. Perquè quan va arribar a França es va trobar que el pacte entre Hitler i Stalin ja funcionava. Perquè hem de recordar que a mitja guerra el pacte entre nazis i comunistes es va implantar. Per als jueus, per als jueus comunistes, aquest pacte va ser devastador. Devastador. Per això ell i els seus companys van començar a reorganitzar-se. I van començar a col·laborar amb la resistència francesa. És allà on va conèixer la meva mare. Una intel·lectual del partit comunista, també. Però mon pare, finalment, els gendarmes i els nazis el van detenir i cap a Auschwitz. Aquesta és la història del meu pare. —Professor Coal, sabeu com van ser rebuts els brigadistes internacionals un cop van tornar a casa seva? —Mireu, els nord-americans van ser qüestionats per l’FBI només de tornar. De fet, els esperaven al port. No va ser mai reconeguts. Bé, l’esquerra sí. Però el govern, no. La repressió va començar immediatament. L’any 1938 es va implantar l’Smith Act, que se suposava que era escrita contra els nazis, però també va ser contra els comunistes. Bàsicament es va fer servir contra ells, contra la Lincoln Brigade, formada pels voluntaris nord-americans que van venir a lluitar contra Franco. Només una dada: la brigada Lincoln va ser considerada una organització subversiva fins als anys seixanta. Eren en una llista. Molts eren negres, i militants del partit comunista americà, el primer partit que propugnava que blancs i negres es barregessin. Doncs la brigada Lincoln va ser considerada subversiva fins a l’any 1965, quan, gràcies a una sentència del Tribunal Suprem dels Estats Units, va desaparèixer d’aquesta llista. —I a tot arreu aquests voluntaris, quan tornaren a casa, van tenir els mateixos problemes? —A Itàlia és on van tenir més sort. Els van reconèixer com a veterans de la Segona Guerra Mundial. A França, també: Chirac els va acabar reconeixent com a veterans de la guerra. A Polònia van tenir sort fins als anys seixanta. Però a partir dels anys seixanta, per una reacció antisemita, els veterans que havien lluitat aquí van començar a tenir dificultats, perquè molts eren jueus. A Hongria Arthur London el van enviar sis mesos a la presó, purgat. També havia estat un brigadista. I a alguns, els van matar. A l’est diria que ho van passar pitjor que a no pas a occident. Ara, els veterans de Suïssa, per exemple, quan van tornar a casa van anar directament a la presó, perquè la llei suïssa obliga a ser neutral, i no pots allistar-te a exèrcits estrangers. —Estrangers lluitant en guerres per idealisme, i no per diners, com els mercenaris. No deu ser pas l’únic cas. —No. A la Comuna de París també hi havia estrangers lluitant per ideals. I a la revolució americana hi havia estrangers, com el francès Lafayette. La guerra de 1936-1939 va ser, de fet, també una guerra internacional. Però com que es va esdevenir en ple segle XX, amb les ràdios funcionant, i els fotògrafs, i fins i tot algun film, doncs aquesta història ens ha arribat una mica més.

Summary: George Mink: ‘La guerra de 1936-1939 van ser els millors anys de la vida del meu pare’


Aquesta setmana, com la passada, la PAH sortirà al carrer a defensar la llei catalana sobre habitatge, amenaçada pel PP. Avui dimecres es faran concentracions a dos quarts de set de la tarda davant les seus del PP de tot l’estat espanyol (llista d’adreces i ciutats adherides). D’aquesta manera s’accentua la pressió de la plataforma sobre el partit de Rajoy, que divendres podria suspendre la llei catalana sobre habitatge, la llei 24/2015, i portar-la al Tribunal Constitucional. La PAH considera que aquesta llei és molt útil per a aturar desnonaments i talls de llum. De fet, va ser la plataforma que la va impulsar. I ara considera que suspendre-la seria una ‘declaració de guerra a tota la ciutadania’. El manifest de la plataforma diu: «El Partit Popular de Mariano Rajoy vol tombar la Llei 24/2015 d’emergència habitacional i talls de subministraments portant-la al Tribunal Constitucional abans no s’acabi aquest mes d’abril. L’últim favor a la banca i subministradores que vol fer aquest govern en (de)funcions és un cop d’estat als drets humans i fonamentals. I ho fa sense cap remordiment ni empatia, condemnant centenars de milers de famílies a viure al carrer i a patir set, fred i foscor. És un cop d’estat en tota regla, una declaració de guerra a tota la ciutadania.’ La llei 24/2015, aprovada per unanimitat al Parlament de Catalunya, és la llei més garantista en matèria de dret a l’habitatge i protecció de la pobresa energètica de tot l’estat espanyol. Un país on s’han executat més de 448.624 desnonaments des del 2008, dels quals 68.274 han estat a Catalunya. No es pot permetre aquest atropellament. El PP vol tombar aquesta llei com ho ha fet amb més legislacions autonòmiques a Andalusia, Navarra, les Canàries i el País Basc. I ho fa perquè és una llei que dóna solucions reals a l’emergència habitacional i posant limitacions als abusos sistemàtics de la màfia financera i l’oligopoli energètic.» La setmana passada la PAH va fer concentracions en una cinquantena de ciutats. Aquesta setmana intentaran superar-ho, i per això ha fet convocatòries davant totes les seus del PP de l’estat espanyol.

Summary: La PAH considera ‘una declaració de guerra’ la intenció del PP de tombar la llei catalana sobre habitatge


Ripoll està glaçat i l’horitzó, enfarinat. El cel, gris, sembla anunciar neu. Potser és la primera vegada que una comissió d’investigació del Parlament de Catalunya surt de les parets del palau. Els diputats que cerquen respostes per a explicar el com i el perquè dels atemptats de Barcelona i Cambrils escoltaran experts i veïns de Ripoll. El batlle, Jordi Munell, diputat de JxCat, és el president de la comissió, i això ho explica tot. Diuen que si els compareixents haguessin parlat al parlament no hauria estat igual, que calia pujar a Ripoll. Amb el cuc de l’excepcionalitat, els diputats entren a la sala de plens del Consell Comarcal del Ripollès, presidida per un retrat de Carles Puigdemont. Aurora Madaula, de JxCat, explica que aquest matí ha trucat a Javier Martínez, el pare del Xavi, el nen de tres anys que va morir a la Rambla. No sabia que es feia la comissió i li ha dit que pujava, que estava disposat a venir sempre. Els diputats i els compareixents s’asseuen els uns davant els altres, en els extrems d’una taula llarga amb forma de U. Ripoll no és una ciutat idíl·lica i tranquil·la, la postal d’un cap de setmana d’hivern o d’unes bones vacances d’estiu. No és exempta de problemes socials. Elisabet Ortega, directora del Consorci de Benestar Social del Ripollès, diu que es troben amb els mateixos problemes que a tot arreu, en proporció als més de deu mil habitants que tenen. Els joves de Ripoll que van perpetrar els atemptats s’havien integrat en la població: parlaven català, tenien feina, es relacionaven amb el jovent de la ciutat de tota la vida i feien coses de joves. Així es va explicar, oi? Això encara fa més incomprensible aquell terratrèmol d’agost. Un terratrèmol que va tenir una zona expansiva amb efectes més durs com més a prop de l’epicentre, segons Ortega, i que es va endur tot allò que creien que coneixien fins llavors. La ràbia i la por. Els de Ripoll es van assabentar dels noms dels autors dels atemptats per les notícies. Les famílies dels joves, també. Núria Perpinyà, tècnica de Participació i Convivència de l’Ajuntament de Ripoll, explica que es va trobar la germana de Driss Oukabir plorant a l’escala de casa. Li va ensenyar el mòbil: ‘És el meu germà! És el meu germà!’ Perpinyà la va acompanyar al CAP perquè l’atenguessin: estava embarassada. Aquell dia, a l’ajuntament només treballaven tres persones, la resta feia vacances. Ripoll es va omplir de periodistes i de morbosos. Alguns van esbotzar els intents de preservar la privadesa dels veïns, amics i familiars. Els vilatans estaven en estat de xoc. ‘Per a la resta del món són terroristes, per a nosaltres són amics, coneguts, germans’, explica Perpinyà. I precisa que ella hi havia treballat, amb aquells nois: ‘És parlar d’algú que tens dins teu.’ La comissió d’investigació dels atemptats del 17 i 18 d’agost, a Ripoll. Tot va anar molt de pressa. Es van instal·lar controls de policia a les entrades i sortides de Ripoll i, de seguida, els Mossos d’Esquadra van escorcollar nou domicilis. Ortega continua descrivint la devastació que va deixar aquell terratrèmol inesperat en el bressol de Catalunya. Cadascú es va atrinxerar a casa seva i va aflorar una desconfiança entre els membres de la comunitat marroquina. Quan va fer un any dels atemptats, es publicaren notícies en què els joves de Ripoll no semblaven ser les persones que recordaven. Més tard, amb la publicació de la segona part del sumari del cas, van transcendir unes converses telefòniques que implicaven veïns de Ripoll que semblaven saber què havia de passar. Els joves, germans i amics, estaven integrats, es deia. Però Ortega remarca que no els ho va preguntar mai ningú. ‘Em sembla que no s’hi sentien’, conclou. El consorci ha impulsat i encapçalat un procés per a generar un debat i unes reflexions que somoguin la societat i, a la llarga, contribueixin a evitar que allò torni a passar. Hi han implicat tècnics de molts perfils, que treballen amb gent colpida pels fets, amb veïns de la comunitat marroquina i amb veïns amb actituds xenòfobes; han reunit els partits, han mirat de donar suport a les famílies dels autors dels atemptats. Tota aquesta feina porta Ortega a respondre la pregunta clau amb un no: malgrat les aparences, no se sentien integrats. La directora del Consorci de Benestar Social del Ripollès enumera tres disfuncions sistèmiques que n’explicarien el perquè. Tenen relació amb el sentiment de pertinença, el principi d’equilibri i el de jerarquia: la nostra societat etiqueta i exclou, les persones han de sentir que hi ha un equilibri entre allò que donen a la societat i allò que en reben i no sempre passa, i hi ha moltes persones nouvingudes amb alts nivells de coneixement que fan feines que només assumeixen els autòctons amb baixa formació. En pensen les causes, però Ortega assegura que ja no treballen a partir de la raó. Quan ho feien no superaven la superficialitat de les coses. L’emoció, en canvi, ho mou tot. I a partir d’ara? Ortega explica que necessiten treballar amb joves a peu de carrer; els voldrien acostar a mentors i a referents positius que els allunyessin dels processos de radicalització, però no tenen prou recursos. Passat l’impacte inicial dels atemptats i l’abordatge urgent que en va fer la Generalitat, ara el consorci té un contracte programa amb el Departament d’Afers Socials i Famílies i un pressupost de 60.000 euros. ‘Els nens no saben com practicar l’islam’ ‘Som pacífics, rebutgem tots la violència de tota mena’, diu Hamid Barbach, secretari de la Comunitat Islàmica Annour. L’oratori on va estar Es-Satty fou un dels epicentres del terratrèmol de què parlava Ortega. Barbach és escàs de paraules, però sap què diu: ‘Els nens no saben com practicar l’islam.’ Ell dóna el titular de la sessió quan confirma que, abans del 17-A, la policia espanyola va dirigir-se tres vegades a la mesquita per a controlar els moviments d’Abdelbaki es-Satty, l’ex-imam de Ripoll considerat el cervell de la cèl·lula terrorista. Es-Satty havia estat confident del CNI. La informació incita més preguntes que no es formulen a la comissió d’investigació. Raquel Rull i Eduard Castellà representen la xarxa veïnal Som Ripoll. ‘Aquests joves eren els nostres joves’, insisteix Rull. La xarxa va teixir-se en una trobada improvisada a la plaça de la Llibertat de Ripoll per a treballar per la pau i la convivència. Castellà admet que la cosa que més els preocupa és que les activitats que han fet no han arribat als més joves. Els joves, sempre els joves. Són l’obsessió. Carme Brugarola, representant de la Unitat Contra el Feixisme i el Racisme, remarca la importància del concepte de l’obediència per a la societat tradicional marroquina. Potser això explica la fidelitat dels nois de Ripoll cap a Es-Satty? Brugarola connecta amb Perpinyà, que també creu que el seu procés pot estar més vinculat a l’obediència i a dinàmiques sectàries de l’imam que no a un procés de radicalització. Ra-di-ca-lit-za-ci-ó. A Ripoll gairebé no n’havien sentit parlar abans del 17-A. Ara en són uns experts. La sessió s’allarga tot el matí. Els compareixents i els diputats es passen la paraula amb un equilibri que ningú no hauria dit que fos tan fràgil, fins que es fa llàgrimes. Munell clou la sessió adreçant-se al final de la sala. Se li esqueixa la veu. Darrere la corrua de periodistes hi ha el Javier, el pare del petit Xavier. ‘Entenc que sigui difícil per a ell venir a Ripoll i li ho agraïm molt.’ El batlle garanteix que treballen perquè allò que tots plegats van viure no passi mai més. Tots dempeus, es fonen en un llarg aplaudiment cap al Javier. El pare del nen de Rubí també aplaudeix, tornant-los les gràcies. Al carrer, el fred glaça l’alè. Molt a prop de la sala on s’ha fet la comissió, al bar La Tasca, uns jubilats juguen apassionadament a cartes. Passen els mesos i Ripoll, fora dels grans focus d’atenció, persevera en la batalla de cada dia.

Summary: Ripoll, un altre hivern després del 17-A i un equilibri fràgil que es fa llàgrimes


La portaveu de Junts per Catalunya (JxCat) al congrés espanyol, Laura Borràs, ha assegurat que ERC els ha informat que mantindrà l’abstenció en el debat de la investidura. ‘Ja ens ha dit que no, que no canviarà’, ha dit als passadissos del congrés. De JxCat ha dit: ‘No estem en condicions d’investir un govern d’Espanya quan es vol destituir el president de la Generalitat de Catalunya.’ En declaracions a la Cadena Ser ha retret als republicans que no hagin optat per una estratègia conjunta a l’hora de pressionar per obtenir garanties.  El debat d’investidura de Pedro Sánchez al congrés espanyol Per la seva banda, el portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha recordat que ja han pres una ‘decisió ferma’ sobre el sentit del vot a la investidura, però ha defensat que l’executiva del partit analitzi les decisions de la Junta Electoral espanyola. ‘Crec que és positiu que un partit s’adapti i analitzi la realitat si bé és cert que nosaltres tenim una decisió ferma adoptada també pels màxims òrgans del partit’, ha exposat en una entrevista a RNE abans de la sessió d’investidura. Ha afirmat que ha de ‘respectar els temps i formes’ del partit i ha rebutjat ‘avançar-se a la decisió’ de la reunió d’avui al matí. Després d’haver sabut aquestes resolucions de la JEC, la direcció d’ERC va acordar reunir-se d’urgència avui al matí per analitzar aquesta decisió i les possibles conseqüències en el debat d’investidura d’aquest final de setmana.

Summary: Borràs diu que ERC ha confirmat a JxCat que s’abstindrà a la investidura de Sánchez


El Comitè Olímpic Internacional (COI) ha decidit d’ajornar els Jocs Olímpics de Tòquio, que s’havien de fer aquest estiu, per la crisi del coronavirus 2019. El primer ministre japonès, Shinzo Abe, ha anunciat la decisió després d’haver parlat per telèfon amb el president del COI, Thomas Bach. D’aquesta manera, el principal esdeveniment esportiu del món es farà l’estiu del 2021. Fins ara, els només s’havien suspès tres vegades: Berlín (1916), Helsinki (1940) i Londres (1944), per la Primera Guerra Mundial i per la Segona. Fa setmanes que el COI rebia pressions per a ajornar els Jocs Olímpics. Diverses federacions i esportistes s’han posicionat en contra de l’esdeveniment, i ahir, països com el Canadà, Austràlia i Noruega van anunciar que impedirien als seus atletes de competir-hi si no s’ajornaven fins al 2021. Una posició que també ha adoptat avui els EUA, la principal superpotència esportiva. Amb l’ajornament, els Jocs Olímpics de Tòquio seran els primers de la història que es fan en un any senar. Si la competició hagués continuat endavant, el COI es podria haver trobat en una situació similar a Moscou 1980, quan seixanta-quatre països van boicotar l’esdeveniment. Tanmateix, aquella vegada la causa no fou una pandèmia, sinó la invasió de l’Afganistan per part de l’URSS.

Summary: El COI ajorna els Jocs Olímpics de Tòquio pel coronavirus


Pas final del recorregut legislatiu perquè la prohibició dels plàstics d’un sol ús sigui una realitat a la UE a partir del 2021. El Consell -on seuen els estats- ha adoptat avui la directiva que estableix noves restriccions a determinats productes com bastonets de cotó i canyetes. L’adopció formal del text, ja avalat per l’eurocambra, constitueix el darrer pas del procés legislatiu comunitari. Els articles que no podran comercialitzar-se d’aquí a dos anys a la UE són, segons el Consell, entre els deu que contaminen més freqüentment les platges europees: plats, coberts, canyetes, pals de globus i bastonets de cotó. Els estats també han acordat assolir un objectiu del 90% en la recollida d’ampolles de plàstic, que hauran de tenir un contingut reciclat mínim del 25% el 2025 i del 30% el 2030. L’adopció de la normativa per part dels ministres europeus avui a Brussel·les és segons Greenpeace l’adopció d’unes restriccions del plàstic ‘sense precedents’. ‘La contaminació pels plàstics està asfixiant els nostres rius i oceans, i aquestes noves normes de la UE són un primer gran pas per canviar-ho’, ha afirmat en un comunicat John Hyland, portaveu de l’ONG. Hyland també ha aprofitat per recordar que ara els governs dels estats membre han de ‘garantir que les companyies responsables dels plàstics d’un sol ús rendeixen comptes i que la salut pública és protegida de la contaminació que generen’. La Directiva per reduir els plàstics ha estat negociada durant aquesta legislatura entre la Comissió Europea, que va proposar-la el maig del 2018, el Parlament Europeu i els governs estatals.

Summary: La UE fa el pas final per prohibir els plàstics d’un sol ús com bastonets de cotó i canyetes


El dijous 29 de juny feia vint-i-cinc anys que havia començat l’operació Garzón, en què foren detingudes i torturades quaranta-cinc persones al Principat i al País Valencià, acusades de pertànyer a Terra Lliure. Els detinguts formaven part d’àmbits molt diversos. Anys més tard, l’estat espanyol va ser condemnat pel Tribunal d’Estrasburg per aquests fets. Aquell dia a les deu del vespre els subscriptors de VilaWeb van rebre per primera vegada a casa VilaWeb Paper, un nou producte llargament elaborat que avui, 26 de novembre, publica el número que fa cent. La portada d’aquell primer número incloïa una entrevista a Ramon Piqué, un dels torturats, els relats en primera persona de disset dels detinguts en aquella operació i una opinió de l’editora de VilaWeb, Assumpció Maresma. Una fotografia impressionant d’Albert Salamé feia lluir el disseny que Patrícia Ballesté i Tere Guix havien anat creant des de mesos abans, un disseny elegant però també trencador, que ha estat una de les claus de l’èxit del producte. A partir d’aquell disseny, Laura Gállego ha anat confegint números molt espectaculars per respondre a la situació que s’ha viscut des del juny passat, en un context trepidant com cap altre. Tantes notícies importants com han passat han permès a VilaWeb Paper de publicar suplements especials i números molt treballats gràficament que han esdevingut testimonis de primera mà de la història del país. De diumenge a divendres, cada dia a les deu del vespre el VilaWeb Paper ha arribat a les mans dels subscriptors. Els uns han optat per treure partit de les característiques multimèdia del producte i llegir-lo en pissarretes o a l’ordinador mateix. Els altres han aprofitat el disseny en Din-A4 per a imprimir-lo a casa i llegir-lo amb tranquil·litat a la nit o l’endemà al matí al transport públic. En poc temps, VilaWeb Paper ha esdevingut una referència periodística per a molta gent, que se’n van a dormir amb una imatge reposada, analítica, concisa i documentada sobre allò que passarà l’endemà i allò que ha passat el dia que s’acaba. Una plataforma per a alentir i dominar l’estridència de les notícies La decisió de publicar VilaWeb Paper arrenca fa més d’un any. L’alarma per la gran quantitat de continguts sensacionalistes i poc elaborats que inundaven la xarxa va portar la redacció de VilaWeb a debatre sobre maneres de dominar l’estridència que s’anava apoderant de la xarxa i remarcar la qualitat del periodisme. Des de fa temps, VilaWeb edita dues portades diferents, una per a la web i una altra per a les diverses versions mòbils. Al mòbil hi ha més atenció a les notícies d’última hora, mentre que la web ofereix una versió més equilibrada entre novetat i profunditat. La pregunta que va sorgir va ser si era factible una versió encara més centrada en les informacions de profunditat i que tingués poca relació amb l’última hora. L’experiència del New York Times i més diaris dels Estats Units va ser presa en consideració per a elaborar el producte. El Times, particularment, ha readaptat tota l’operativa i ara el diari en paper és un recull dels continguts més destacats entre tots els que es treballen durant del dia. Si durant uns quants anys la web s’alimentava del paper, ara és el paper que s’alimenta de la web, per destacar i potenciar les informacions més ben elaborades, que fan de més bon llegir amb una bona maqueta. Aquest va ser el punt de partida de VilaWeb Paper. No es tractava de publicar-ho tot, sinó de publicar el millor. Ja feia mesos que els subscriptors podien accedir, a les deu del vespre, als continguts de l’endemà, de manera exclusiva. Per tant, l’evolució lògica va ser seguir aquest mateix camí. La raó de fer arribar el diari a les deu del vespre era ben evident: és quan la gent té temps de llegir. El cercle, doncs, es tancava amb molta naturalitat. VilaWeb Paper seria un recull del millor periodisme de VilaWeb, en què es remarcaria molt la contextualització dels fets, i els lectors el rebrien en dos formats innovadors a l’hora del dia que tenien temps de llegir i els resultava còmode de fer-ho. Després de les primeres proves, es va convenir que el nombre de pàgines més adequat era d’una vintena, tret del divendres, quan s’hi afegien dos quaderns especials: ‘Desconnecta’, que conté propostes de cap de setmana a tots els Països Catalans, i ‘Set dies’, un recull de les millors pàgines de la setmana, justificat pel fet que el diari del divendres és obert, no solament per als subscriptors sinó per a tots els lectors. Avui VilaWeb Paper fa cent números. La seva aparició va causar molta sorpresa i molt interès en la premsa especialitzada europea i americana. És un producte molt innovador que segueix la tradició de VilaWeb, un diari que en vint-i-tres anys d’existència no ha cessat d’innovar. En el futur hi ha envits sobre la taula i VilaWeb Paper continuarà essent una peça essencial d’aquest diari referent dels Països Catalans que, gràcies al suport dels subscriptors i els lectors, és VilaWeb.

Summary: VilaWeb Paper: cent nits posant context a la realitat més trepidant que hem viscut mai