El 1995, Gabriel Cañellas va rebre una trucada de José Maria Aznar, cap del Partit Popular a l’oposició i candidat a governar l’estat espanyol, com va passar finalment. L’obligaven a dimitir pel cas Túnel de Sóller, en què com fou acreditat anys després, es va prevaricar en la concessió de les obres a una empresa que deixà cinquanta milions de pessetes en comissions que beneficiaren al Partit Popular. Aznar volia allunyar qualsevol sospita de corrupció del seu entorn i presentar-se com a una alternativa de govern neta. A Mallorca es posava fi a 12 anys de govern consecutius de ‘l’amo en Biel’ al capdavant de la comunitat. Era l’únic president que havíem conegut. Llavors el succeí Cristòfol Soler, qui ostentà el càrrec durant només deu mesos, fins que un motí del seu propi partit acabà amb ell i instaurà Jaume Matas al govern per primera vegada i durant tres anys, fins el 1999. Després, Francesc Antich (PSIB) va dirigir el primer pacte de Progrés, però Matas va tornar al govern el 2003 i fins el 2007, quan, contra tot pronòstic el PP va tornar a perdre les eleccions. Francesc Antich (PSIB) va tornar al Consolat de Mar i la primera cosa que féu va ser revisar els comptes de totes les conselleries i instituts públics. Abans ja havien esclatat alguns petits escàndols, com el cas Rasputín. S’investigava el pagament entrades a un bordell molt conegut a Rússia a càrrec de l’erari públic coincidint amb un viatge del Reial Club Esportiu Mallorca a Moscou. Hi ha sospites fonamentades que entre els integrants de l’expedició hi havia l’aleshores conseller de turisme Joan Flaquer, cosa que indicaven que era possible això hagués significat una buidada d’arques important a la comunitat. Efectivament havia estat així. I entre denúncies anònimes i comprovacions rutinàries, varen aparèixer tants casos i processos que encara avui es fa molt difícil d’enumerar-los tots i saber de què anaven: Bitel 2, Scala, Cavallistes, Funerària, Cas Andratx, Cas de Santos, Ibatur, Can Domenge, So n’Oms, Maquillatge… i tants més, que afectaren sobretot el PP i Unió Mallorquina. Entre els condemnats més famosos hi ha Maria Antònia Munar i Jaume Matas. I al darrere de la investigació de la gran majoria hi ha la unitat de delinqüència econòmica i sobretot la fiscalia anticorrupció de les Illes. Durant més de deu anys Pedro Horrach (1966) va ser un dels homes més aplaudits pels ciutadans progressistes de les Illes Balears. La contundència dels escrits d’acusació, la fermesa en els judicis i la consecució de condemnes el convertiren en un fiscal temible, fins que arribà el cas Palma Arena i una de les peces separades, el cas Nóos, que s’ha saldat amb la condemna contra Iñaki Urdangarin, marit de Cristina de Borbó. La decisió de no imputar la infanta li va valdre un enfrontament dur amb el jutge Castro, amb qui fins llavors havien fet un equip imparable en la lluita contra la corrupció i li va fer perdre bona part del suport popular entre els progressistes de les Illies. Potser per això va decidir d’agafar una excedència i començar a exercir l’advocacia pel seu compte. Ara protagonitza un llibre, Pedro Horrach, el fiscal que puso en jaque a la corrupción, publicat per Península i escrit per Ana Martínez Aguirre. Hi ha confessions molt interessants i divertides, com per exemple els escorcolls a l’interior del palauet de Jaume Matas i l’aparició de més de set-centes ampolles de vi de grans anyades. Com que només tenim mitja hora per a entrevistar-lo –ha concedit entrevistes a catorzemitjans en un sol dia– li dic que em saltaré les preguntes amables. Somriu perquè ell és un interrogador de primera i sap que mai no n’hi ha, de preguntes amables. Demana de fer l’entrevista a la terrassa exterior de l’hotel perquè així pot fumar. I el mite es confirma: cauen quatre cigarretes durant l’entrevista, i algun silenci. Li deman si ha llegit Sicília sense morts, la novel·la de Guillem Frontera i diu que el títol és genial, ‘però hi ha més morts que no mos pensam’. —La monarquia havia de ser jutjada? —No, no se l’havia de jutjar com a institució perquè la responsabilitat penal és de les persones i no de les institucions, com a mínim a quan es produeixen els fets que nosaltres investigàrem i que es varen jutjar. L’any 2010 ja es va incloure la responsabilitat penal a persones jurídiques, però parlam de casos anteriors al 2010 i, per tant, no hi havia afectacions a persones jurídiques ni a entitats i el judici no era contra la monarquia sinó contra una persona concreta, en aquest cas, Iñaki Urdangarín. —Sóc perfectament conscient que no és dels temes que tractau habitualment, però com que afecta la corona, aprofit per demanar-vos què pensau de la sentència contra el raper mallorquí Valtonyc. —Vull deixar molt clar que parlo sense haver vist cap document i del punt de vista estrictament personal. A mi, em sembla una condemna excessiva segons tots els punts de vista. I, a més a més, crec que aquests casos no s’haurien de traduir mai en procediments penals. L’estat espanyol té prou recursos per a aturar aquestes situacions sense arribar al tribunal penal, on s’ha de fer efectiu el principi d’intervenció mínima. Hi ha més solucions. Ja n’hi ha prou de córrer cap al penal a la primera de canvi, on hi ha penes massa greus com la privació de llibertat, si es poden aconseguir les mateixes solucions sense sancions tan greus i sense col·lapsar uns tribunals que haurien d’encarregar-se d’unes altres coses. —Casos com aquest, o les mesures de presó contra els presos polítics fan pensar a la ciutadania que hi ha dues menes de justícia. Vós havíeu demanat presó preventiva per als acusats del cas Nóos i la van denegar, i en canvi els presos catalans fa mesos que hi són… —M’agradaria explicar que les lleis no les dictem nosaltres, sinó els diferents parlaments. La nostra missió és executar-les, aquestes lleis, no decidir-ne el contingut. Dit això, cada procediment és distint i depèn de cada investigat. És difícil valorar les decisions dels altres casos perquè no he tingut accés a l’expedient i, per tant, això que expresso són opinions personals i subjectives, però jo crec que cap dels presos polítics catalans nonohauria hauria de ser encara a la presó i que, en tot cas, els haurien d’acostar a Barcelona, i això s’hauria d’haver fet fa ja molt temps. —Com va ser el procés de redacció del llibre que ha escrit Ana Martínez i que vós protagonitzau? —D’entrada l’editorial Planeta em va fer una trucada i em va proposar d’escriure el llibre, però, a mi, no em va semblar correcte. No m’anava bé la idea, potser per pudor o digue-li com vulguis, no m’hi sentia còmode. —Però no serà per manca de pràctica, com a fiscal heu escrit milenars de folis dels casos que heu investigat… —Sí, però la literatura jurídica no té res a veure amb la novel·la, el periodisme o ‘’assaig. Al cap d’un temps em van tornar a telefonar i em van dir que havien parlat amb n’Ana Martínez i vam acordar que ella l’escriuria amb total llibertat a còpia de moltes entrevistes que m’ha fet, a mi, i a molts dels personatges que apareixen al llibre i que han estat pròxims a la meva persona, i així ho férem i crec que el resultat és molt interessant. —Una de les imatges que simbolitzen la corrupció a les Illes és tota una comitiva judicial desenterrant dues llaunes de Cola Cao a casa d’Antònia Ordines i la seva dona, en l’anomenat cas Scala. Hi havia 240.000 euros davall d’un pam de terra. També és escandalós el cas Funerària perquè implica aprofitar-se de la gent en un dels tràngols més dolorosos, que és la pèrdua d’un familiar… tots dos fan la sensació de ser molt barroers, gens sofisticats… —És que la majoria dels imputats per corrupció a les Illes Balears tenien una sensació d’impunitat que va fer que no s’amagassin de res ni dissimulessin allò que feien. —Hi havia una corrupció sistèmica a les Illes? —Hi va haver un moment determinat, que no sé on situar, en què arriba un punt d’inflexió que va fa que els mecanismes de l’administració no s’activin mai i que la corrupció s’hi passegi com pel pati de casa. Quan va néixer la democràcia hi ha va haver un temps que la gent actuava amb il·lusió i els servidors públics eren això, veritables servidors públics, que mai no beneficiaven un tercer. La falta de controls preventius i el servilisme d’alguns funcionaris i polítics va fer que la corrupció disparés. —Fa la sensació que el Partit Popular no s’hauvia plantejat mai ni tan sols la possibilitat de poder perdre les eleccions del 2007… —Els partits polítics, durant la seva evolució, han esdevingut una perversió, al final. Són estructures de poder, i les estructures de poder, això que volen és agafar-ne cada vegada més. El mateix règim dels partits polítics ha pervertit el sistema democràtic. —Ja sé que us enfadeu quan parlam de la Infanta Cristina. Vós vàreu creure que no havia de ser imputada, però la majoria de la ciutadania, en aquests judicis paral·lels que es fan tan sovint, l’ha condemnada… —Jo he lluitat contra aquest prejudici partint de la base del dret penal que diu que el coneixement no és participació. No entro en valoracions ètiques. En aquest punt que cadascú que faci com vulgui, sinó de fets que cal encaixar. —Aleshores, hem de concloure que, si ella no sabia res de les activitats delictives del marit a través d’empreses en les quals sembla que hi té signatura, és una beneita? —La monarquia ha de ser exemplar i jo, d’això, sí que me’n vaig plànyer, però he estat a milenars de processos penals, i havia estat fiscal en casos de divorci i separació amb nins petits i n’hi ha molts en què un familiar desconeix completament coses que havia fet l’altre. Jo crec que ni el marit devia pensar que allò que feia estava malament. —I l’actual rei emèrit Joan Carles de Borbó? Els mateixos ciutadans que creuen que la filla és culpable també pensen que el pare ho és i que només la baula més feble de la cadena és la que ha pagat… —No ho sé. No estic en condicions de valorar-ho, però ningú s’ho ha plantejat, ni tan sols el jutge, per la seva inviolabilitat. —Una inviolabilitat, la del cap d’estat espanyol, que vós considerau que hauria d’estar limitada… —És clar que l’han de limitar. Al cap d’estat –sigui de la mena quee sigui– cal protegir-lo de les querelles ximples del dia a dia, però si arriba un fet delictiu greu, que no pugui ser imputat és excessiu, és un privilegi que hauria d’anar a la paperera de la història. —M’imagino que, per a vós, hauria estat molt millor de no haver ensopegat en cap causa contra na Maria Antònia Munar, sobretot per raons familiars. —És cert, jo vaig néixer a Costitx i hi viuen familiars meus. I, efectivament, la pressió de viure en un lloc tan petit com les Balears fa difícil de gestionar situacions com aquesta. Preferiria no haver-ho fet, però era la meva feina i la meva responsabilitat, i els resultats són a la vista de tothom. —Diuen els rumors que es presenta expressament desarreglada als judicis de les causes pendents per intentar estovar jutges i tribunals… —He sentit aquests rumors i no em preocupen gens ni mica, jo, això que he de fer, és dur els casos al dia i, amb ella, no hi tinc cap vinculació. —El llibre comença amb una escena una mica patètica: vós i el vostre equip interrogant Jaume Matas a la presó de Segòvia amb un petit aparell a causa dels seus problemes auditius… —Sí, és cert, i Jaume Matas va tenir problemes auditius molt greus. Al principi pensàvem que eren excuses, però els informes mèdics són allà. —Per què pensau que havia triat aquesta presó? —És una pura suposició, però crec que és perquè és petita i tranquil·la. Ara ha elegit Aranjuez. —A vosaltres, aquest interrogatori us va servir com a excusa per anar a menjar un lletó… —Sí, és cert, estàvem molt a prop. Era quasi irrenunciable. —Hi ha cap opció que Iñaki Urdangarin eludeixi la presó? —Ho té molt complicat, quasi impossible. —I complirà la condemna o d’aquí dos dies el veurem al carrer? —Hi hauria d’haver una mica de confiança en les institucions. Hi ha hagut casos de corrupció a totes les comunitats autònomes i per sobre d’això el sistema ha funcionat, per això tu i jo som aquí ara. Es deia que Iñaki Urdangarin mai no seuria al banquet dels acusats i no solament això sinó que l’hem condemnat. Per la meva experiència, sé que en els casos de frau econòmic i delictes semblants les penes es compleixen íntegrament. —També es deia que Maria Antònia Munar o Jaume Matas no anirien mai a la presó… —I na Munar s’hi ha estat sis anys i li’n queden vuit més, i en Matas hi va entrar amb una pena de només nou mesos i té moltíssimes causes pendents. —Que hi hagin entrat va ser una mostra de força contra la corrupció, un voler demostrar que no sortia de franc? —La suspensió de la condemna és facultativa, ho pot decidir el tribunal lliurement i, en aquest, cas va decidir que complís, però no va ser cosa de la fiscalia. —Us varen proposar de rebre una medalla policíaca ‒a vós i als vostres col·laboradors‒, però era bastant clar que, investigant el cas Noós, no us la donarien… —Jo estava convençut que no els la donarien pel Noós, i això que és important per al currículum dels policies, i per això, que ens la denegessin, no em va caure gens bé. De tota manera, a Mallorca es lliuren per antiguitat i no per mèrits. Pensar que ens la donarien pel cas Nóos era absurd. —Ara hi ha un nou gran cas de corrupció a les Illes que afecta l’empresari Bartomeu Cursach, la policia local de Palma i que va més enllà perquè es mou en el món de l’oci nocturn i presumptament també amb les màfies de les drogues… ho enyorau? —En vaig tenir a bastament amb els meus casos. I saps què? No sé ni si arribarà a judici. Quan ho veus de l’altre costat de la barrera agafes perspectiva i penses que en algun dels casos investigats hauries d’haver estat un espectador forà per a tenir més perspectiva general de la jugada.

Summary: Pedro Horrach, fiscal del cas Nóos: ‘Cap dels presos polítics catalans no hauria de ser encara a la presó’


Els publicistes cerquen els millors personatges per a fer arribar els missatges de les seves marques. Així va ser com els responsables de les campanyes de publicitat de l’aigua de Veri varen trobar l’Anna Plana, una noia nascuda a l’Empordà que ho havia deixat tot per fer de pastora a la Vall d’Àssua, a Llessuí (municipi de Sort). Hi havia arribat per fer les pràctiques de l’Escola de Pastors i s’hi va acabar quedant i formant una família. L’anunci va fer entrar l’Anna a les llars de tot el país i va descobrir un cas força excepcional: el d’algú jove que puja a muntanya a fer de pastor. En aquest moment, en què el despoblament de bona part del rerepaís és un dels principals problemes i en què la manca de relleu generacional en els oficis del camp ha obligat a fer un crit d’alerta per part dels pagesos, el cas de l’Anna i el dels joves que tornen al camp és molt excepcional. Han passat alguns anys d’aquella aparició catòdica i ara l’Anna Plana és la protagonista d’una altra història, en aquest cas en paper. La periodista Laura Gordó (la Pobla de Segur, 1980) acaba de publicar La noia de les ovelles pigallades a l’editorial Cossetània, on repassa de forma novel·lada la vida de la jove pastora. Així, amb la lectura del llibre podem saber unes quantes coses més de l’Anna Plana: com s’ofegava a l’institut; com va començar a treballar sense haver obtingut el graduat i com ha fet de tot: treballar en un bar, de perruquera, en una floristeria… Sis anys a Menorca abans d’apuntar-se a l’escola de pastors amb la seva parella de llavors i el canvi definitiu, la instal·lació al Pallars. No va ser fàcil, molta gent li deia que no duraria ni dos dies, però també va trobar aliats: altres pastors a qui agradava que hi hagués un relleu generacional i que l’Anna es pogués establir a muntanya. El punt d’inflexió va ser quan la seva parella, el noi de casa Perales, va aconseguir recuperar una acció de la muntanya que donava dret a pasturar als camps comunals i que va permetre a l’Anna de comptar amb els primers aliments estables per al seu ramat i fer-lo créixer fins als prop de cinc-cents caps de bestiar que té ara mateix. Pel camí, va haver d’aprendre a assistir els parts complicats de les ovelles, a fer incisions amb la navalla de pastor per treure el verí de la picadura d’una serp i guarir una cama trencada. També suportar el fred, les mirades inquisitives dels seus veïns i parir i criar els seus fills. Gordó recrea tot això en el llibre, amb un afegit molt especial: hi recupera l’oralitat del dialecte pallarès, un dels grans encerts del volum, perquè aporta més versemblança a la lectura. El text també ens explica una història d’una amistat, la de l’Anna, acabada d’arribar a la vall, i la d’en Safalla, el pastor que més l’ajuda amb les ovelles i que s’acaba convertint en una de les figures més essencials per a la nova vida de l’Anna, és qui li dóna els consells i els trucs per a tirar endavant amb els seus ramats. També hi ha altres mans que ajuden la pastora a complir els seus somnis: veïns que li deixen camps per a pasturar perquè la seva parella els ajuda sempre amb altres tasques; pastors que li van deixant i venent ovelles perquè pugui establir-se… I al final, també és un elogi a la seva tenacitat, perquè sembla que l’Anna ha trobat el seu lloc al món, malgrat que també hi ha hagut moments molt durs. Evidentment, el llibre obre la porta a una de les entitats que més han treballat aquests darrers anys per al manteniment dels oficis artesanals del món rural: l’Escola de Pastors de Catalunya. De fet, Vanesa Freixa Riba, que en va ser la responsable entre el 2009 i el 2016, fa el pròleg del llibre i explica: ‘Una de les coses que diferencien enormement aquesta nova fornada és que trenquen amb qualsevol mena d’esclavitud associada a l’ofici. L’esclavitud entesa com una obligació que no les fa gaudir plenament del fet de ser pastores. L’Anna i la seva clarividència volien ser pastores gaudint, alhora, de la seva família. Ella sempre s’ha entossudit a conciliar tot allò que s’estimava. L’Anna és la cap del seu projecte; l’ajuda el seu company Josep, fan un equip perfecte i, des que pot, té un pastor o una pastora que són més braços i cames per a conduir el ramat. Formen un equip que els permet no carregar sols la feina de tenir cura de cinc-cents animals i, alhora, tenir les estones per a compartir temps i espai amb els seus fills. No tothom entén això i molts cops es jutja, considerant que aquestes hores que no són amb el ramat són massa festes i poca feina. Tot i que el coneixement i les pràctiques ancestrals tenen més que demostrada la seva força empírica, és també lògic pensar que en la seva història calen canvis que permetin no tan sols de mantenir aquest sector, sinó de revitalitzar-lo. El pastoralisme necessita aquesta renovació en les seves normes de joc i aprendre a deixar fer amb la confiança que els ramats aniran bé.’ L’Escola de Pastors L’Escola de Pastors de Catalunya és un model d’èxit. Entre el 2009 i el 2017 va rebre 379 sol·licituds de gent interessada a fer-hi els estudis i, finalment, 154 van convertir-se en alumnes. 132 persones els van acabar i 108 es dediquen professionalment a les activitats agrícoles o ramaderes. Responsables del centre expliquen: ‘Amb l’escola es vol consolidar un nou model de pagesia que porta canvis molt importants en el desenvolupament rural del nostre país. Amb la incorporació de noves generacions, molts cops alienes a una tradició familiar, es pretén demostrar que la pagesia és un sector viable econòmicament per si mateix. Aquesta pagesia porta a terme, familiarment o col·lectivament, una activitat professional rendible i viable. Produeix en ecològic, en una finca de mida humana, una alimentació sana i de qualitat, sense comprometre els recursos naturals del demà, fent realitat la sobirania alimentària. Una pagesia que, repartida per tot el territori, participa amb els seus veïns en el desenvolupament d’un medi rural viu apreciat per tots.’ Aquest retorn al camp i al producte de quilòmetre zero i a una altra manera de consumir fa anys que es va imposant lentament. En ple debat sobre el futur de la pagesia, exemples com els de l’Anna Plana, o la viralització del fenomen Miquel Montoro, són una porta a l’esperança del rejoveniment del camp. En aquest marc de noves possibilitats per als joves també hi ha tingut un paper important la revifalla dels formatges artesans. En aquest sentit, cal destacar també el llibre que ha tret Cossetània de Ramon Roset i Morera, Formatgeries artesanes de Catalunya, una ruta per noranta-tres obradors que es dediquen a fer formatge de manera artesanal i una demostració que la vida al camp és possible si es reinventen les maneres de fer i, sobretot, les maneres de vendre els productes. Adoptar una ovella Sembla que l’Anna Plana, de tot això, en sap un niu, perquè una de les darreres iniciatives en què s’ha implicat és ‘Apadrina una ovella xisqueta‘, un projecte col·laboratiu entre els pastors de la vall d’Àssua, l’associació Obrador Xisqueta i la Guerrilla del Ganxet. El projecte va començar l’any passat i va aconseguir un centenar de padrins per a les ovelles de la raça xisqueta que van ajudar a pagar les despeses alimentàries i de veterinari d’aquests animals (es calcula que cada ovella té una despesa anual de 45 euros). Amb l’apadrinament s’ajuda a mantenir una ovella adulta i es dóna suport a l’obrador perquè continuï la tasca de divulgació d’aquesta raça mitjançant la producció tèxtil, els tallers per a fer conèixer la llana i les tècniques per a treballar-les. Una mostra clara de com aprofitar les noves tecnologies i els recursos a l’abast per a mantenir una activitat tradicional. Ara, en un moment en què els pagesos són en peu de guerra reclamant que més gent jove torni al camp i que els paguin preus justos, l’Anna Plana ja ha trobat qui expliqui la seva història. Veurem si algú s’anima a imitar-la.

Summary: Una pastora entre la ficció i la vida real


Avui comença el debat de la moció de censura presentada per Podem contra el president del govern espanyol, Mariano Rajoy. En aquest debat, en què es proposarà Pablo Iglesias com a candidat alternatiu, Podem constatarà que no té prou suport per a aprovar-la, perquè cal majoria absoluta i els únics vots favorables que rebrà són els seus –del grup Units Podem–, els de Compromís i els d’ERC. Ací podeu seguir en directe el debat de la moció de censura: Per què Compromís hi dóna suport, finalment? Malgrat els atacs d’Iglesias contra la coalició pels dubtes expressats sobre la conveniència i l’èxit de la moció, Compromís hi donarà suport per ‘imperatiu ètic i moral’ contra el govern del PP. I ERC també hi votarà a favor, però recordant a Podem el compromís necessari de suport al referèndum sobre la independència. El govern espanyol preveu que el debat de la moció de censura serà tens. Rajoy encara no ha revelat si pensa intervenir per a respondre a les crítiques que rebrà del dirigent de Podem i de la resta de grups de l’oposició, però sí que ha demanat a tots els ministres que es preparin per si han de parlar. L’executiu espanyol –com Iglesias– tindran tant temps com vulguin per a defensar sengles posicions. El debat començarà a les nou del matí amb la intervenció de la portaveu de Podem, Irene Montero, i prendrà la paraula també Iglesias. Es preveu que el discurs de tots dos s’allargarà més de dues hores. El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i la resta dels membres del seu govern podran demanar d’intervenir en qualsevol moment, per a respondre tant a la intervenció de Montero com a la del candidat, Pablo Iglesias. El PP ha deixat entendre que Rajoy respondria personalment a Iglesias, i que podria deixar la rèplica a Montero a algun membre de l’executiu, com ara la vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría. Sigui com vulgui, quan el govern espanyol respongui a la intervenció de Montero o d’Iglesias s’obrirà un nou torn de rèplica perquè aquests contrarepliquin. El reglament del congrés espanyol estableix també que la resta de grups disposaran de trenta minuts per a intervenir, als quals caldrà sumar-ne deu més de rèplica. La ronda de partits previsiblement començarà a la tarda, després de la intervenció del candidat alternatiu i –si escau– del govern espanyol. Serà de més petit a més gran, de manera que primer prendran la paraula els representants del grup mixt –en què el PDECat és la principal formació– i després la resta. El PDECat s’haurà de repartir el temps amb la resta de formacions del seu grup. Ara per ara, no se sap si el debat es clourà avui o bé si s’allargarà fins demà. Serà la tercera moció de censura que es presenta al congrés espanyol des de la transició. Les anteriors foren la de Felipe González el 1980 contra Adolfo Suárez i la del 1987 d’Antonio Hernández Mancha (PP) contra González. Cap no va reeixir.

Summary: Podem presenta la moció de censura contra Rajoy només amb el suport d’ERC i Compromís


Centenars de turistes ha anat avui a l’Uluru, el monòlit vermell sagrat per als aborígens australians de tres-cents quaranta-vuit metres d’altura i nou quilòmetres de perímetre, per intentar arribar al cim abans que dissabte entri en vigor la prohibició d’escalar-lo. D’ençà del 1964, es pot escalar amb l’ajuda d’uns passamans de cadenes, però a partir del tancament de la senda s’eliminarà qualsevol vestigi vinculat a aquesta activitat com les cadenes i les senyalitzacions que denominen el lloc com Ayers Rock, el nom que se li va donar el 1873 durant la colonització britànica. La prohibició d’escalar Uluru es va decidir el 2017 en reconeixement als desitjos del poble indígena Pitjantjatjara Anangu, que el 26 d’octubre de 1985 va recuperar la propietat tradicional de les terres on habiten des de fa 30.000 anys. La decisió ha inspirat a altres grups indígenes a considerar prohibicions similars. L’anunci, que va portar a un augment del 20% del nombre de visitant fins a gairebé 400.000 entre juliol de 2018 i juny de 2019, va provocar controvèrsia al país amb sectors que consideren Uluru una icona australiana i que creuen que el tancament podria danyar el sector turístic. Els indígenes creuen que Uluru, situat al cor del desert australià i declarat Patrimoni de la Humanitat, és el lloc on viuen éssers de la seva mitologia que tenen com a comesa guiar-los per la vida. El diumenge es portarà a terme una cerimònia tradicional pel tancament.

Summary: Austràlia tanca l’accés al monòlit sagrat Uluru


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha visitat aquest matí Joaquim Forn als Lledoners per a parlar de les eleccions municipals. Forn és el possible cap de llista de la candidatura que negocien el PDECat, JxCat i la Crida a la capital catalana. També s’ha vist amb Oriol Junqueras i Raül Romeva. ‘Tota la voluntat de compartir i contrastar un debat de fons sobre la ciutat i els seus reptes. Tota la coincidència per contruir junts la unitat d’acció sobiranista des de Barcelona’, ha piulat a la sortida de la presó. I amb @junqueras i @raulromeva. Conversa i abraçada a pocs dies de la ignomínia judicial a Madrid. Amb immensa força personal i plena implicació política en l'esdevenir del país. Cap a les eleccions europees: intel·ligència i visió clara de l’horitzó que hem obert per Catalunya. — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) January 22, 2019

Summary: Maragall visita Forn als Lledoners per a parlar de les eleccions de Barcelona


El diputat electe d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha valorat el tall de la AP-7 i la A-9 a la Jonquera convocat pel Tsunami Democràtic com una protesta ‘disruptiva’, que ‘trenca la convivència’ i ‘allunya de les solucions’. En una conferència de premsa a la seu del partit, Asens ha explicat que les convocatòries de mobilitzacions havien ‘de ser útils als objectius’ i, per tant, quan ‘se n’allunyen’, com creu que és el tall de carretera, ells no hi participen. D’altra banda, Asens s’ha referit a les activitats convocades durant la jornada de reflexió i ha celebrat que es fes ‘compatible’ amb ‘altres drets’ tot i les ‘alarmes’ que les volien prohibir.  El Tsunami Democràtic aïlla Espanya tallant l’autopista a Catalunya Nord A la conferència de premsa, Asens també ha advertit que després de les eleccions i amb els bons resultats de la dreta i l’extrema dreta, ‘el precipici es veu més a prop’ i ‘l’exigència d’entesa’, per tant, és ‘més gran’. ‘Cada vegada és més evident que l’alternativa és la barbàrie’, ha advertit Asens, i ha afegit que creia que hi havia ‘una certa equivalència’ entre els aldarulls que hi va haver a Barcelona com a resposta a la sentència i el creixement de l’extrema dreta. ‘En el moment que creixen els aldarulls, les enquestes assenyalen un creixement’ de l’extrema dreta, ha argumentat. Asens ha dit que els incidents a la ciutat ‘van generar por’ i que, per tant, part de la ciutadania havia ‘optat per receptes demagògiques i simplistes de caràcter populista i emocional’. ‘Apel·laven als instints més baixos i s’ha retroalimentat amb els aldarulls’, ha explicat. Posteriorment, Asens ha fet un piulet on ha dit que els talls ‘alteren el funcionament quotidià de la societat i generen perjudicis a qui la seva feina depèn de la carretera’, però que ‘mentre no superem l’actual excepcionalitat cal esforçar-se per veure-ho, no com un desordre públic, sinó com un exercici del dret a la protesta’. Els talls de transit del Tsunami alteren funcionament quotidià de la societat. I generen perjudicis a qui seva feina depèn de la carretera. Però mentre no superem actual excepcionalitat, cal esforçar-se x veure-ho, no com desordre públic, sinó com exercici del dret a la protesta. — Jaume Asens (@Jaumeasens) November 11, 2019

Summary: Asens rebutja el tall del Tsunami Democràtic: ‘És una protesta disruptiva que trenca la convivència’


L’ex-primer ministre d’Escòcia, Alex Salmond, creu que els independentistes catalans no han de defallir i han de ser persistents per aconseguir la independència. Pot ser que Madrid tingui un comportament amenaçador i intimidador, però si les aspiracions de Catalunya són reals i substancials, al final s’haurà de trobar un procés pel qual es puguin expressar’, diu en una entrevista amb l’ACN. Per Salmond un procés acordat que permeti l’expressió de l’autodeterminació és, sens dubte, el camí correcte. I recomana paciència. Per ell, tot i les dificultats per assolir un referèndum pactat, l’esforç val la pena. ‘Tothom l’ha de complir, tothom l’ha d’acceptar, té legitimitat, i no s’hi poden posar obstacles’, indica. Diu també que, malgrat que molts catalans considerin que el referèndum escocès del 2014 és un exemple d’esportivitat magnífica del govern britànic, no va pas arribar d’avui per demà i que els escocesos van haver de suportar unes quantes negatives abans. ‘Requereix intents, és difícil, implica potser dècades de frustració.’ ‘Als meus amics catalans, els diria: “Mireu, heu de voler aconseguir el procés. No heu de defallir, heu de ser persistents. En un moment, sorgeix la circumstància política que permet fer progressos”. És el que va passar a Escòcia i és el que estic segur que passarà a Catalunya.’ I afegeix: ‘Si una cosa és real, com crec que ho són les aspiracions de Catalunya, supera l’examen del pas del temps.’ Per l’ex-primer ministre escocès, ara diputat a Westminster, la manera correcta de declarar la independència en el món modern no és a través d’una DUI, sinó d’un procés de consens. Salmond confia en canvis en la situació política a Espanya que permetin un govern ‘més preparat’ per respondre a les aspiracions de Catalunya, ja que ara mateix Madrid està ‘als llimbs’. ‘Escòcia no és Catalunya, Catalunya no és Escòcia’, afirma. I afegeix: ‘Però no són els països que s’han de comparar, sinó el principi, i les nacions tenen el dret a l’autodeterminació’. ‘El món seria un lloc molt millor i més amigable si acordéssim jugar amb aquestes normes’, admet, però els estats, diu, no sempre ho fan. ‘Li correspon a la gent de Catalunya decidir el seu propi futur, només dic que si es pot aconseguir un procés consensuat és molt més preferible a qualsevol altre opció’, insisteix, preguntat per les reiterades negatives de Madrid a la consulta i l’avís de Catalunya d’optar per la via unilateral. Segons Salmond, no es pot donar per tancada la possibilitat d’un acord per l’actitud de l’administració prèvia del PP. Tot i que no és l’escenari que desitja, no descarta un reconeixement internacional en cas de DUI. ‘Depèn de les circumstàncies’, diu, avisant però que en el cas de Kosovo va caldre un temps substancial. ‘El reconeixement, és clar, va arribar amb el pas del temps. Però exemples com el de Kosovo t’indiquen que un procés consensuat, potser és difícil d’aconseguir, però un cop assolit té un gran premi’, una independència sense matisos, que no qüestioni ningú. Salmond explica que no li correspon dir-li al nou president de Catalunya quines tàctiques ha de seguir. ‘Estic segur que serà capaç de veure-les per sí mateix i amb els diputats dels diversos partits a Catalunya’, assegura l’ex-líder escocès, que afirma que va trucar Carles Puigdemont el dia de la seva investidura. ‘Vam tenir una bona conversa, vam compartir experiències humanes, no li vaig donar una recepta per a la política catalana, és cosa seva i dels seus col·legues’, assenyala Salmond, que tot i així admet que va dir a Puigdemont que en el seu primer mandat liderava un govern en minoria i va iniciar un procés pel qual havia de negar-se a desil·lusionar-se. ‘Vaig portar una llei pel referèndum al parlament escocès que va ser rebutjada, se’n van riure. Però les circumstàncies van canviar’, recorda.

Summary: Salmond recomana paciència a Catalunya: ‘Sé com és d’irritant i frustrant cercar el consens’


Un virulent incendi forestal a la ciutat de Fort McMurray, a l’estat canadenc d’Alberta, ha obligat a les autoritats a evacuar gairebé 90.000 persones. El foc crema des de diumenge i no ha causat víctimes. Algunes informacions apunten que les flames han consumit unes 1600 cases i el 80% de Beacon Hill, un barri del sud-oest de la ciutat. El cap dels bombers de Fort McMurray, Darby Allen, ha qualificat l’evacuació com el pitjor dia de la seva carrera. Les imatges de l’incendi són certament impressionants. I entre aquestes destaquem les que ha enregistrat un ciutadà de Fort McMurray des del seu cotxe en el moment de l’evacuació. En el vídeo es pot veure com les flames, alimentades pel vent i les altes temperatures, assetgen la ciutat. En aquest altre vídeo, publicat pel Calgary Herald, podeu veure imatges de l’evacuació des de dins d’un altre cotxe, enregistrades en ‘time lapse’: Els ciutadans, un cop decretada l’evacuació, han tingut poc més de trenta minuts per recollir les seves pertinences. Els carrers han quedat col·lapsats. Fort McMurray està situada en una important regió petrolífera del Canadà. El foc ha obligat a paralitzar les extraccions i per seguretat s’han tancat alguns oleoductes. En aquest piulet de la Nasa es pot comprovar, des de la perspectiva d’un satèl·lit, l’extensió de l’incendi. Extreme wildfire in Fort McMurray area that's burned ~19,000 acres is seen by our satellites https://t.co/cW5rWrBGzt pic.twitter.com/C4IZ0wUvBy — NASA (@NASA) May 5, 2016

Summary: VÍDEO: L’evacuació en primera persona en el gran incendi del Canadà


“Si vols conèixer bé una ciutat, visita-la de nit”, assegura la Ivana, que ha viscut al carrer i ara està en procés de reinserció. Només cal passejar per Barcelona quan es fa fosc per trobar-se cara a cara amb la realitat. La ciutat dorm, però no tothom ho fa en un llit: unes 3.000 persones passen la nit fora d’una llar, aproximadament una per cada carrer de Barcelona. Les causes són ben diverses, però és possible eradicar el fenomen de les persones sense sostre? Què es fa per pal·liar-lo? Pot una persona que ha viscut al carrer tornar a fer vida normal? És un problema de política municipal o també en té responsabilitat el govern? Sempre veiem persones demanant diners i a vegades fins i tot donem almoina, però mai pensem que nosaltres també podríem acabar així. Segons el criteri de la majoria de treballadors socials consultats, aquesta presa de distància és un error: “Tots podem acabar al carrer”, assegura Roger Fe, treballador social de la fundació Assís. De fet, el 60% de les persones sense llar té estudis secundaris, i inclús el 12% té estudis superiors. En la majoria dels casos s’arriba a aquesta situació després d’una sèrie d’episodis negatius que poden ocórrer en la vida de qualsevol, com perdre un ésser estimat, quedar-se sense feina o enganxar-se a les drogues. “La persona perd tantes coses en tant poc temps, que ja ni s’importa a si mateixa”, afegeix Roger Fe. Que el problema existeix és evident. Però té solució o és inherent al propi sistema? “És un problema estructural del capitalisme, però hem de pensar que és possible que no hi hagi gent vivint al carrer”, comenta David Vázquez, educador social del centre Santa Lluïsa Marillac. A banda, Roger Fe denúncia que el que fan els professionals és treure feina a una administració pública que no té la lluita contra la pobresa com a prioritat. Malgrat tot, sembla que les polítiques municipals estan canviant, i s’està intentant optimitzar els recursos que ja es tenen en comptes d’invertir-ne de nous. L’experiència d’algunes ciutats europees convida a l’optimisme: el 2006 els sense sostre van esdevenir una prioritat política en les capitals holandeses. Quatre anys després, 10.000 persones ja havien rebut atenció, i a dia d’avui gairebé no hi ha gent dormint al carrer. La clau? L’estratègia de finançament: no només els municipis van acordar un pressupost extra, sinó que el govern central també hi va destinar 170 milions d’euros. Ciutats com Estocolm han pres mesures d’èxit, com la creació d’habitatges socials protegits (enlloc d’espais temporals) o la garantia d’un llit per a tothom qui ho demani. La capital sueca para especial atenció a la prevenció dels desnonaments a través de la cooperació amb propietaris privats. I què fa Barcelona per ajudar als sense llar? La ciutat compta amb 32 centres d’acolliment residencial temporal finançats amb capital públic i privat. En alguns, l’accés pot ser directe per part de la persona necessitada i en altres, és derivat dels serveis socials. Algunes fundacions també compten amb un equip de carrer que cada nit recorre diferents zones de Barcelona per oferir ajuda. Els serveis que donen aquests centres (que podeu distingir en el mapa interactiu) són: allotjament temporal en pisos d’inclusió -que paguen parcialment les persones afectades-, alimentació, higiene, atenció social i atenció sanitària. Cada entitat atén necessitats diferents: La Fundació Quatre Vents per exemple acull dones i infants en risc d’exclusió social; altres, com Fundació Arrels, poden absorbir perfils més diversos; i altres són tan sols menjadors socials o locals per passar la nit i dutxar-se. Tots ells formen part de la Xarxa d’atenció a les persones sense llar, constituïda amb l’objectiu de fer pinya i poder atendre totes les situacions amb efectivitat. En el primer contacte amb un centre d’acollida, les persones en risc d’exclusió social sovint busquen coses ben simples, com una guixeta per deixar les seves coses. Sembla un detall sense importància, però una de les pitjors coses de viure al carrer és portar-ho tot a sobre. “Vivint al carrer vaig encongir 8 centímetres, de portar la bossa a sobre”, explica Miquel Fuster, ex sense sostre. Per tal de recuperar el contacte amb el món exterior, aquests centres també ofereixen un servei per rebre trucades telefòniques i Internet. Però ningú pot construir una nova vida si no fa un primer pas: deixar-se ajudar. Tenint en compte la duresa de viure al carrer, el més lògic seria pensar que tothom en vol sortir. L’experiència dels testimonis entrevistats demostra que no és així, ja que moltes persones asseguren no voler canviar la seva manera de viure. “Conec un sense sostre que no vol ser ajudat per cap centre. Diu que la Plaça Reial és casa seva, que és la seva llibertat”, explica la Glòria, una voluntària de Vincles. Casos com aquest s’entenen millor fent un cop d’ull a l’estat de salut de la persona en qüestió: molts sense llar tenen problemes amb les drogues o l’alcohol, i si van a un centre d’ajuda es veuen obligats a deixar la seva addicció. A més, allà estan subjectes a horaris, mentre que al carrer hi ha llibertat total i aconseguir menjar no resulta especialment difícil. Els treballadors socials saben molt bé que cada persona viu de manera diferent el procés de recuperar la seva pròpia vida. La Ivana no ha tingut massa problemes per fer-ho i ha decidit encarar el futur amb positivitat. Ara dorm en una habitació a Sant Joan de Déu. Per la normativa de l’Hospital, ha de passar el dia fora, però l’aprofita per buscar feina. La història de Miquel Fuster, però, no és tan senzilla. Va passar 15 anys al carrer fins que un dia es va adonar que necessitava un canvi. “El més difícil és acabar amb el ressentiment contra tu mateix” –explica- “però finalment em vaig deixar ajudar per Arrels, que em van fer costat donant-me llibertat. Gràcies a ells estic viu”. Dos conceptes es repeteixen constantment al parlar d’aquest tema: sostre i llar. No és casualitat, són els ciments per començar a construir una nova vida. Primer va el sostre, un pis on viure de manera permanent encara que sigui compartit. “Quan tens un sostre comences a motivar-te i buscar feina”, explica la Ivana. “Quan estàs al carrer, en canvi, saps que has de canviar aquella situació però no tens temps de pensar com, perquè has de pensar on et dutxaràs, on menjaràs, on dormiràs…”. En definitiva, quan una persona no té un lloc on allotjar-se només pensa en sobreviure, i no en construir. Amb el sostre, ja es té un espai per reflexionar. Ara bé, una llar és més que un sostre: és fer “vida normal”, recuperar la relació amb l’entorn, gaudir d’un bon estat de salut i deixar enrere el passat per encarar noves metes. Recuperar la llar és el primer pas per recuperar un projecte de vida.

Summary: Reconstruir una vida: del carrer a la llar


Hewitson Winery 1/66 Seppeltsfield Rd, Nuriootpa Mapa a Google Al número 50 de la revista Papers de vi, centrada en la Denominació d’Origen Alella, l’historiador Jordi Albaladejo recordava en un article sobre els antics vinyaters de Santa Coloma de Gramenet i de Badalona que el conegut poema ‘Vinyes verdes vora el mar’, de Josep M. de Sagarra, musicat posteriorment amb molt d’èxit per Lluís Llach, podria haver tingut una altra font d’inspiració que no fos únicament l’Empordà, com se sol pensar. Hi deia: ‘El pedagog i estudiós de la cultura popular Joan Soler Amigó ha plantejat la hipòtesi que l’entorn paisatgístic de vinyes que es contemplava des del turó de Montigalà a Badalona, propietat de la família Sagarra, permet fabular amb aquesta possibilitat.’ Les vinyes de la petita i activa DO Alella, que s’estenen intermitentment pel nord del Barcelonès, la part nord-oriental del Vallès i una bona part del Maresme, són inactives en aquesta època de l’any, però a l’altra punta del món hi ha un territori vinícola, també abocat a la mar, que es troba en plena verema: els estats australians de Nova Gal·les del Sud, Victòria i Austràlia Meridional. A desgrat de la greu sequera de l’any passat i dels devastadors incendis que han calcinat milions d’hectàrees de boscs i arbusts durant l’actual estiu austral, els cellers d’aquesta puixant zona vitivinícola són ara mateix a ple rendiment recollint uns raïms que, segons els estudis, poden contenir enguany un deix fumat a causa de la presència intensa i contínua durant setmanes de fum en l’aire. Malgrat que els vins d’Austràlia cada vegada són més coneguts i exportats a la resta del món, aquest immens i antic continent és un territori proporcionalment jove quant a la viticultura, amb poc menys de dos segles de tradició. I, en aquesta curta història, la varietat monestrell, que curiosament a Austràlia és coneguda i anomenada amb els nostrats termes de mataro o mourvèdre, hi ha tingut un paper ben destacat. Com moltes altres varietats presents actualment en sòl australià, es té constància que va arribar a l’illa continent gràcies a l’escocès James Busby (1802-1871), un oficial britànic conegut per haver participat en la Declaració d’Independència a Nova Zelanda i reconegut per ser el pare de la indústria vinícola a Austràlia. En efecte, després de recórrer les principals terres de vi del sud d’Europa, el 1832 es va embarcar cap a Oceania amb una col·lecció de gairebé quatre-cents esqueixos de varietats de cep, entre els quals n’hi havia de mataró provinents de la rodalia de Perpinyà. Plantats reeixidament al Sydney Botanic Garden, primer, i a Adelaida i Hunter Valley, posteriorment, els esqueixos de Busby van ser la llavor que va possibilitar l’extensió de la viticultura a l’extrem sud-oriental del país, on es concentra des d’aleshores el gros de la producció. En el cas concret de la mataró, perfectament adaptada al clima calorós de la regió, les aproximadament 700 hectàrees actuals que se’n conreen, concentrades sobretot a Barossa Valley i Riverland, es destinen a la barreja amb sirà i garnatxa, amb el segell GSM. Amb tot, cada vegada hi ha més productors que s’hi fixen i que miren de produir monovarietals 100% mataró, com és el cas dels cellers Caillard, Torbreck, Teusner, Tim Smith, John Duval, Soul Growers, Woods Crampton i Rusden. I n’hi ha un que brilla amb llum pròpia: l’Old Garden Mourvedre, de Dean Hewitson, obtingut d’uns quants ceps de mataró plantats per Johan Friedrich Koch el 1853. Lliure de fil·loxera, com la majoria de plantacions australianes, aquest veritable ‘tresor líquid nacional’ és sovint qualificat de la vinya de monestrell més antiga del món. No sols per detalls del passat com aquest la mataró és una varietat que es vol preservar i revalorar a Austràlia, sinó també per qüestions de present i futur com el canvi climàtic, amb sequeres i temperatures en augment. Per això les mateixes autoritats governamentals australianes consideren que ‘té clarament un lloc en el futur dels vins fins’ al país, i fins i tot l’expert vinícola David Brookes, durant el primer Congrés Internacional de la Varietat Monestrell a Alacant, preveia el 2015 un brillant avenir de la mataró als antípodes (quasi exactes) de Mataró. I una mica més: Les denominacions mataro i mourvèdre per a referir-se al monestrell també són les habituals en un altre país de l’hemisferi austral amb una creixent cultura vinícola, Sud-àfrica. Tot i que hi ha constància que s’hi van plantar les primeres vinyes al segle XVII, es creu que la varietat mataró no hi va arribar fins al tombant del segle XX procedent, justament, d’Austràlia. Des dels anys 1990 el nombre d’hectàrees plantades ha anat augmentant gradualment, però fa un segle, el destacat químic i viticultor sud-africà Abraham Izak Perold ja en promovia la plantació per les qualitats del vi i per les condicions climàtiques del país. Vinyes de mataró a Austràlia.Retrat de James Busby, el pare de la viticultura australiana.Una ampolla de varietat mataró de Sud-àfrica. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Vinyes verdes vora el mar… de Tasmània


Jordi Herralde (Barcelona, 1935) va fundar l’editorial Anagrama l’any 1969. La seva carrera ha estat una carrera d’èxit: ha aixecat una editorial independent de mida mitjana amb criteris de qualitat, ha copsat els batecs dels temps i ha fet política d’autor. I així ha posat a l’abast del mercat en castellà la literatura de Capote, Highsmith, McEwan, Bolaño, Auster, Tabucchi, Houellebecq, Burroughs, Amis, Vila-Matas, Nabokov, Modiano, Calasso, Echenoz, Sebald, Magris, Kapuscinski, Chirbes… i tants altres. Ara, a vuitanta-un any, amb el cap clar i una salut de ferro, continua batallant, tot i que l’any que ve passarà a segona línia, per raons cronològiques, diu ell. El 2010 va arribar a un acord amb el grup editorial italià Feltrinelli, que ha comprat el segell. I a partir del gener del 2017, Herralde presidirà l’editorial i en deixarà la direcció literària a Sílvia Sesé. I, enmig d’aquest procés de transició, de lligar el futur, se li acut d’obrir la col·lecció ‘Llibres Anagrama’ i convocar un premi de novel·la en llengua catalana per fer política d’autor. De tot plegat, n’hem parlat en aquesta llarga entrevista, cordial i intensa. —En quin moment us trobeu? Teniu vuitanta-un any i ja en fa sis que heu deixat lligat el futur d’Anagrama, que heu venut l’editorial al grup italià Feltrinelli, tot i que fins l’any que ve encara la dirigireu. —Això ho vaig decidir per motius estrictament cronològics: tindré vuitanta-dos anys quan l’operació es tanqui definitivament. Fins llavors Feltrinelli no hi intervindrà, més enllà de l’intercanvi d’informació i balanços que fem, naturalment, i amb una gran cordialitat. A Carlo Feltrinelli, amic de fa molts anys, li agrada Anagrama tal com és. Doncs, per què caldria canviar-la? A més, Anagrama, com totes les editorials, ha patit per la crisi, però aquests últims anys han estat excepcionals: fa dos anys van donar el Nobel al Modiano, del qual tenim publicada pràcticament tota l’obra, i l’any passat, ‘l’atzar de les collites’ que en dic, va fer que simultàniament es publiquessin novel·les d’Houellebecq, McEwan, Martin Amis, Richard Ford, Oliver Sacks… I en literatura espanyola, el triomf del Rafael Chirbes i Marta Sanz. Un any excepcional. Aleshores, fins al gener d’aquest any jo tenia la majoria de les accions d’Anagrama, i ara ja me les he venut i només en tinc un 1% simbòlic. Mantindré el càrrec de director general fins a final d’any i després continuaré com a president d’Anagrama, no honorari sinó treballant i col·laborant amb la Sílvia Sesé, una gran professional, que és la que jo vaig seleccionar, després de pensar unes quantes possibilitats. —Quines qualitats en destaqueu de Sílvia Sesé, perquè hàgiu acabat triant-la perquè us succeeixi? —Jo l’havia coneguda quan era a Círculo de Lectores i casualment es va ocupar de l’edició de ‘Opiniones mohicanas’, un llibre que vaig escriure fa uns quinze anys. Em va agradar molt el tracte amb ella, la cura que hi va posar, el fer minuciós… Es notava un ‘background’ professional important. I després vaig anar seguint la seva trajectòria i em va semblar i em sembla que és una bona opció. Uns altres possibles candidats eren editors que ja tenien editorial pròpia (es va parlar molt de Libros del Asteroide de Luis Solano, però ell ja té el seu projecte). —Tenint un projecte propi, qui se’n va a casa d’un altre… —A mi m’havia trucat el vell Lara perquè me n’anés a Planeta. Volia comprar Anagrama amb l’Herralde a dins, perquè coordinés les editorials literàries que tenia. I jo li vaig dir que n’estava molt afalagat i agraït, però que em sentia molt feliç a Anagrama. —La gana empresarial dels Lara feia por. —Dels Lara i de molts altres. Ara s’ha establert com un duopoli: per una banda el grup Planeta, enorme i superramificat, amb no sé quantes editorials, televisions, diaris… I per una altra banda, Penguin Random, que és Bertersmann, una empresa gegantina. Anagrama allà al mig és una mena de… Un editor anglès fa anys em va regalar una frase que s’hi ajusta: ‘Boxar per sobre del teu pes.’ Doncs això. —La lleugeresa també és un valor. —Sí, però és dur. —Però sembleu satisfet. —Sí, molt satisfet de la tasca feta a Anagrama, del catàleg d’Anagrama, de la quantitat de grans autors que hem reunit, alguns des del començament, com el Rafael Chirbes i tants. Sí que estic satisfet, però no tot són flors i violes. Hi ha entrebancs. Els primers ja van sorgir des del naixement de l’editorial, amb la censura de Franco, processos i segrests. Després hi ha la censura del mercat, la lluita amb els grans grups… —És una lluita bruta aquesta? —Un famós editor va publicar les memòries amb el títol: ‘Un ofici de cavallers?’. Com totes les empreses, lluiten per millorar el seu rendiment i això es pot fer d’una manera elegant o no. Nosaltres, per exemple, no hem anat mai a buscar autors de cap altra editorial independent. Ens hem tingut un respecte mutu amb Tusquets, Lumen, Salamandra i amb tantes d’altres. Però aquesta no és la lògica dels grans grups. —Però la voracitat del capitalisme també pot conduir al col·lapse. —I de fet hem assistit al col·lapse de grans grups que han estat rescatats per altres grups. La meva activitat editorial ha estat molt clara des del començament, sempre publicant bastant. Fa anys que vam decidir de publicar entre setanta i setanta-cinc títols anuals, no més, amb uns trenta títols de butxaca i moltíssimes reedicions. Això amb el propòsit deliberat de fer una selecció rigorosa i treballar textos d’una manera tan artesanal com sigui possible, amb unes traduccions molt acurades, és clar. També les il·lustracions, els paratextos, les faixes, les cobertes… cercant la màxima eficàcia, un bon tracte amb els autors, i al mateix temps una forta implantació a Espanya i també a l’Amèrica Llatina, que avui és molt considerable. Aquestes han estat les nostres armes. I la màxima aspiració, que els lectors tinguin confiança en el nostre segell. Jordi Herralde (fotografia: Jordi Carreño). —En quaranta-set anys el món de l’edició ha canviat molt, però en les coses essencials no pot haver canviat gaire, tampoc els vostres grans interessos com a editorial. Als anys setanta, quan començàveu, volíeu difondre títols de l’esquerra heterodoxa, estàveu a l’aguait de l’avantguarda cultural del moment i preteníeu dedicar una part important del catàleg a la literatura internacional. Llevat dels llibres més ideològics d’aquella primera època, les altres voluntats s’han mantingut intactes. —Eren moments de trasbals, amb la revolució cubana i la revolució xinesa, i ja s’endevinaven les acaballes de Franco, tot i que encara va durar massa. Tot això va provocar una mena d’excitació col·lectiva internacional, que després, en successius desencants, es desinflaria. Aleshores l’edició va canviar, és clar. No es podia editar el mateix perquè ja no tenia sentit. Ja no hi havia ni lectors per a aquells llibres ni sovint autors, molts dels quals van veure com les seves tesis quedaven refutades per la realitat. Hi va haver un cert retrocés. Tanmateix, la resta de voluntats han persistit. Les modulacions també. Escoltant els batecs del temps, però tenint clar que no publicaria mai certs llibres, de qualitat literària baixa o escassa ni de connotacions reaccionàries (per abreujar). Aquests tampoc no hi tenen cabuda. —Fundeu l’editorial Anagrama l’any 1969, amb el dictador a les acaballes, però quan la caspa franquista encara es trobava enganxada com una crosta de sal. Què us va fer decidir a dur endavant el projecte amb aquestes conviccions, si els temps encara hi anaven tan en contra? —Que és l’ofici que més m’apassiona: llegir, estar atent als nous corrents del pensament, descobrir nous autors (que és un plaer fonamental), fer política d’autor (n’hem fet amb tantíssims escriptors a qui hem publicat tota la seva obra), lluitant per les seves traduccions, perquè en alguns casos també hem estat agents d’aquests autors (Chirbes, Pombo, durant molts anys d’en Vila-Matas, d’en Marías, d’en Bolaño…). Tot això és molt estimulant. I la brúixola sempre ha anat en aquesta direcció: intentar publicar els llibres més adients, que més m’agradessin, en molts casos, i equivocadament o no posar un llistó. Així mateix, construir una editorial amb unes senyes d’identitat bastant clares. —Però l’interès pel món del llibre us ve de família? —No, no. A la meva família no hi ha cap antecedent. El meu pare era fabricant metal·lúrgic. Però passa que a mi m’agradava molt llegir ja de petit. Quan vaig acabar el batxillerat les sortides literàries eren inexistents: m’agradava la literatura i la història i, és clar, estudiar Filosofia i Lletres, que era colonitzada pels capellans i les monges, amb uns llibres horrorosos, no m’estimulava. Ni a mi ni a molts. N’és una prova que la majoria d’escriptors, com en Luís Goytisolo, amic meu, en Barral i tants altres, van estudiar dret, que era una manera de trobar-se els amics i de fer altres coses durant els cinc anys que durava la carrera. Això és el que em va passar a mi amb l’enginyeria. I després de diversos intents de muntar editorials, cosa gens fàcil als anys seixanta, l’octubre del 1967 vaig prendre la decisió de començar Anagrama: me’n vaig anar a París una setmana amb una carta de la Beatriz de Moura, que treballava amb l’Esther Tusquets, li portava els drets i era qui tenia els contactes internacionals. Vaig visitar un seguit de gent i vaig estar un temps preparant l’editorial. —Vau passar-vos dos anys preparant l’editorial? —Un any i mig. Es va endarrerir perquè hi va haver un estat d’excepció, el gener del 1969. Es va endurir més la censura. —Hi va haver cap moment, en aquells inicis, que us fes pensar que no podríeu tirar endavant l’editorial? —Sí. El final dels anys setanta va ser el més dur de tota la història d’Anagrama. Va coincidir que una part significativa del catàleg era molt polític i molt d’esquerres i amb la democràcia molts d’aquells llibres van quedar obsolets gairebé d’avui per demà. Aquells autors i lectors que aspiraven a l’home nou, a la ruptura… Es va veure que el país no era allò ni ho seria. Va ser un moment molt delicat econòmicament, durant dos anys o tres, fins que vam començar la col·lecció ‘Panorama de Narrativas’. Primer hi va haver una mica d’assossec amb la col·lecció Contraseñas, amb el Bukowski, el Copi i tot allò que en deien ‘literatura forajida’ o fora de la llei. Però de seguida que vam instaurar ‘Panorama de Narrativas’, la col·lecció va connectar amb el públic i fins i tot amb els mateixos lectors que havien deixat de llegir llibre polític. Ja ho he explicat unes quantes vegades que la llibretera del Cinc d’Oros, Elena Azpitarte, que era la llibreria roja per excel·lència de Barcelona, em deia: ‘Vénen els mateixos clients però abans llegien Lenin i Mao i ara Raymond Chandler i la Highsmith.’  —Una llibreria com la Calders, avui, us recorda llibreries com la del Cinc d’Oros? —Sí. És potser la més activa entre les més recents, la que fa més coses, té un esperit lluitador més a favor de la cultura, de la literatura, de les noves veus, de les petites editorials, dels nous autors… que és el nostre vessant més important ara. —Aquesta idea de fugir de l’obvietat i encertar-la és la clau de l’èxit d’Anagrama? A més d’haver posar un llistó de qualitat alt i no haver-hi renunciat. —L’editor ha de ser intuïtiu, amb unes idees clares, però movent-se amb un seguit d’àmbits per trobar aquelles obres que es puguin identificar més amb l’editorial. Tenir una aspiració cap a l’originalitat, no per original sinó per a fugir de modes, de camins gastats. —Ara en diuen singular. Em sembla que és un adjectiu adequat, tot i que comença a estar una mica gastat, també. —Sí, sí, una singularitat però coherent. Un editor pot explicar qualsevol cosa, però allò que diu la veritat és el seu catàleg. Al nostre catàleg veus que hi ha unes ressonàncies entre uns llibres i uns altres, tot i que són diferents. Però ja veus que no són capricis ni cercar l’original ‘per se’, sinó que allò original és el catàleg. —Això em recorda una cosa que va dir Albert Forns el dia de la presentació del primer premi Llibres Anagrama de novel·la en català. Va dir: tots ens hem format, hem crescut, amb una part del catàleg d’Anagrama. Això és un gran elogi. —Un elogi immens. Això també ha passat a Llatinoamèrica. Una vegada a Mèxic, en una trobada d’autors i periodistes, em deien: les nostres cases són plenes dels ‘Compactos Anagrama’, que eren els més barats, la selecció del millor de l’editorial. Pel que fa al Forns, que jo ja havia llegit –em vaig comprar la seva novel·la, ‘Albert Serra (la novel·la, no el cineasta)’ a la Calders precisament i em va agradar força–, doncs, que ell i altres escriptors en català es formin amb els llibres d’Anagrama o es formin en part amb Anagrama és doblement satisfactori. —També els periodistes, deixeu-m’ho dir, tenim una relació amb Anagrama: descobrim el Nou Periodisme (Tom Wolfe, Hunter Thompson…), importants periodistes d’investigació com Günter Wallraff i el gran Ryszard Kapuscinski. —Jo he estat sempre un gran lector de premsa. A casa estaven subscrits a La Vanguardia i al setmanari Destino quan va sortir. I a través d’aquests mitjans, de ben petit ja anava seguint les vicissituds de la Segona Guerra Mundial, l’imperi nipó, els aliats… —Fa impressió que digueu això. —Vull dir que sempre he estat un gran lector de premsa i el periodisme m’ha interessat molt i es troba al catàleg. A més d’aquests periodistes citats, també vam començar la col·lecció ‘Crónicas’, que bàsicament també és periodisme. Va ser la primera col·lecció internacional de cròniques, en llengua espanyola. Ara, les ‘Crónicas’ són vicis personals, diria, perquè des d’un punt de vista comercial, amb l’excepció de Kapuscinski, costa que la crònica viatgi. Molts lectors amb el diari i la televisió ja supleixen aquests llibres. —Però es podria pensar que aquestes cròniques es troben en l’origen del format ‘Instant Book’ també, llibres que tracten d’aspectes de molta actualitat quan succeeixen. —I també hi ha un altre vessant, que és el treball amb profunditat i mitjans. El Nou Periodisme es va fer perquè hi havia revistes com Rolling Stone o com el New Yorker que destinaven diners i temps perquè es fes un treball periodístic de qualitat, ben remunerat. I últimament hi ha hagut aquesta fusió de gèneres que fa que hi hagi moltes obres que no siguin estrictament periodístiques, però s’hi acosten. Parlo de les novel·les de no-ficció. Que vénen de lluny: Truman Capote, Normal Mailer o Rodolfo Walsh a l’Argentina. D’això fa trenta anys o més i avui trobem tot un corpus molt interessant de novel·les de no-ficció. Per exemple, Patrick Deville, aquest francès amb l’última novel·la, ‘Viva’, sobre Mèxic als anys trenta, ancorat entre dues grans figures: Malcom Lawry, autor de ‘Sota el volcà’, i Trotski. I pel mig tots els surrealistes que anaven per allà: l’André Breton, que va dir ‘Mèxic és el país més surrealista del món’, l’Antonin Artaud, l’Arthur Cravan… I naturalment la Frida Kahlo, la Tina Modotti, en Diego Rivera, i en Siqueiros, que fou el primer que va intentar assassinar Trotski. És un llibre enlluernador. —És curiós com la no-ficció portada a la ficció, la barreja de gèneres també… —És que això, el primer que ho va fer i ens va resultar una il·luminació va ser en Claudio Magris amb ‘El Danubi’. És una barreja de llibre de viatges, assaig, novel·la, autobiografia… Va ser un dels primers. —I en Sebald. —Sí. I en Sergio Pitol, que va llegir molt bé ‘El Danubi’ i que té tres llibres, ‘Trilogía de la Memoria’, que també és una barreja de crítica literària amb una cosa molt personal, autobiografia, narrativa… És un camí molt fructífer i que segueix. —I aquests autors d’ara, també tenen la fascinació per les altres arts. Això que dèieu, que apareixen artistes d’unes altres disciplines, per mirar-se la creació des d’altres àmbits. —Sí, sí. —I diríeu que són aquests elements els que marquen la narrativa actual? —És un moment important. Mira, les dues novel·les, guanyadora i finalista del premi Llibres Anagrama en català, beuen d’això, juntament amb l’autoficció, que també hi té relació. Una sorpresa molt inesperada la de tots dos. Perquè, mira, quan vaig començar a pensar el premi Anagrama d’assaig, l’any 1971, i després la censura el va tenir frenat més d’un any, no hi havia premis d’assaig. I n’hi ha hagut ben pocs més. El nostre ja té quaranta-tres anys. En aquell moment hi havia un buit i en una editorial com la nostra, en què l’assaig era el més important, per quantitat, semblava un premi que tocava. I l’any 1981, quan vam començar ‘Panorama de Narrativas’ i va tenir èxit i la situació financera es va assossegar, vaig pensar en un premi de novel·la en espanyol, perquè el premi Biblioteca Breve i el Barral s’havien cancel·lat als anys setanta. Això també depèn molt de les èpoques històriques: als anys setanta la novel·la era molt desprestigiada i era el moment de l’assaig i de l’assaig dur i de la semiòtica i l’estructuralisme. I semblava que si algú gosava escriure una novel·la que s’entengués era un babau. I eren novel·les molt experimentals, però, per dir-ho d’una manera molt suau, eren hostils respecte al lector. De fet, eren il·legibles. No se n’ha reeditat cap. Fins que no va sortir en Mendoza amb ‘La verdad sobre el caso Savolta’, la primera novel·la del Millàs i d’altres, i es va començar a veure que hi havia una possible nova narrativa. —Es va agrair. —I tant. I per captar aquesta nova narrativa és quan vaig decidir de crear el premi de novel·la en castellà. I la sort és important. Com ho és preparar una pista d’aterratge per a la sort. I vam tenir la sort que el primer any va guanyar l’Alvaro Pombo, el segon el Sergio Pitol, i a partir d’aquí molta de la nova narrativa espanyola, molta narrativa llatinoamericana, amb resultats molt satisfactoris. L’editor al seu despatx (fotografia: Jordi Carreño). —I arribem al premi Llibres Anagrama de novel·la en català. Per què ara aquest premi? —Quan vaig començar Anagrama, hi havia dues col·leccions fonamentals: ‘Argumentos’ i ‘Documentos’. Un d’assaig i un d’assaig o crònica històrica molt esquerranosa. I després tenia una altra col·lecció que es deia ‘Textos’, en català, on volia publicar llibres que a mi m’havien agradat molt, que eren clàssics, que s’havien publicat a l’Amèrica Llatina i, per tant, de difícil accés a Espanya. Entre el 1969 i el 1970 vam publicar cinc títols: ‘L’ofici de viure’ d’en Pavese; ‘Baudelaire’ d’en Sartre, que havia estat un autor de capçalera per a mi i per a molta altra gent als anys cinquanta i seixanta; ‘Tristos tròpics’ de Levi-Strauss, amb traducció de Martí i Pol, quan encara no era un poeta gaire conegut, no era el poeta nacional . I després, ‘El capitalisme monopolista’, de Baran i Sweezy, que eren dos grans gurus nord-americans, que portaven una revista fetitxe que es deia Monthly Review. I també vaig publicar ‘El teatre i el seu doble’ de l’Antonin Artaud. Els resultats foren calamitosos. —Vau treure cinc títols en català el 1969 i 1970, no van funcionar i vau tancar la col·lecció? —Sí. I en tenia tres més de preparats. Un es deia ‘Me-ti o el llibre de les transformacions’ de Bertolt Brecht, que era molt bo i que anys després va publicar en Xavier Folch a Empúries, amb el títol ‘Me-ti. Llibre dels canvis’; després una antologia de textos de Walter Benjamin (‘L’obra d’art a l’època de la seva reproductibilitat tècnica’ i més); i després, precisament, ‘Sota el volcà’ del Malcom Lowry, que Josep M. Castellet va publicar anys després a ‘El Balancí’. És curiosa la història de la col·lecció ‘El Balancí’. —Per què ho dieu? —Durant els primers set o vuit anys va ser una fantàstica col·lecció de literatura traduïda. I jo, que era un novell sense experiència, vaig pensar: ‘Això es deu poder fer. Deu tenir algun sentit comercial.’ El resultat: jo vaig tancar la col·lecció i ‘El Balancí’ va passar de ser literatura internacional a ser pràcticament tota literatura d’autors catalans, amb alguna excepció, però ben poquetes. —I aquesta dificultat per a publicar literatura internacional traduïda al català, a què l’atribuïu? —L’única explicació que hi trobo és que no hi havia prou lectors en català per a la literatura estrangera i sí que n’hi havia per als autors en català. Comptat i debatut, no es venia. —I per què ara fa dos anys, el 2014, vau obrir la col·lecció ‘Llibres Anagrama’ en català? Té cap relació amb el fet que el 2010 arribéssiu a un acord amb Feltrinelli? —No, cap ni una. A veure, en relació amb la literatura catalana, l’any 1997, parlant amb en Xavier Folch, amic de molts anys i editor d’Empúries, i amb l’Oriol Castanys, que aleshores era el director d’Edicions 62 i amic meu des de ben petit (havia treballat a la llibreria Leteradura, del passeig de Gràcia, que durant els anys setanta va ser la llibreria per excel·lència, que havia fundat Lali Gubern, la meva dona, amb una amiga seva), doncs per la gran sintonia personal que tots tres teníem, vam arribar a un acord perquè els millors llibres d’Anagrama sortissin traduïts al català en una col·lecció que es deia ‘Anagrama-Empúries’. I així ho vam fer i el criteri era: jo suggeria els títols, els aprovaven, i ells s’encarregaven de tota la producció, mentre que de la promoció ens n’encarregàvem en una part important nosaltres, ja que eren autors nostres. —I quin era l’acord econòmic? Al 50%? —Sí, sí, tant beneficis com despeses. I tot això va funcionar més o menys bé, fins que ara fa tres d’anys hi va haver la crisi de la distribuïdora Enlaces, que se l’havia quedada Planeta i va tancar d’avui per demà. Aleshores Planeta ja tenia la majoria del Grup 62. Arran d’aquesta situació, vam començar a treballar amb la distribuïdora Les Punxes i amb Machado per a Madrid. —La desaparició sobtada d’Enlaces us devia fer molt de mal. —Sí, va ser un sotrac. ‘Incomentable’. I en plena crisi, el 2013. Arran d’això, vaig pensar que seria millor fer ‘Llibres Anagrama’ des d’aquí, sense cap altra vinculació. Vaig començar amb el mateix criteri, de publicar la millor literatura internacional: Houellebecq, Amélie Nothomb, Tornatore, Carrère, McEwan, Amis… grans autors de la casa. Aleshores, per ocupar-se externament de les traduccions, vaig contractar la Isabel Obiols, també un gran fitxatge (ara, per sort, hi és tot el dia). I és la que té cura de la traducció i edició de la col·lecció de forma molt satisfactòria. Com tots sabem, l’edició d’obra traduïda al català continua essent difícil (a vegades n’hem parlat amb en Josep Cots d’Edicions de 1984 o amb les amigues del Grup 62) i es venen més llibres sobre la independència que no pas novel·les traduïdes. I d’autors catalans, la primera incorporació a la col·lecció van ser els assaigs de Jordi Balló i Xavier Pérez. —És molt significatiu, apostar per aquests autors i per l’assaig que fan. —És un assaig que és a la vegada molt erudit, perquè en saben molt, però també molt imaginatiu, escriuen molt bé… ho tenen tot. Amb ells fa vint anys vam començar publicant en castellà ‘La llavor immortal’. —És un llibre que ha marcat una època i continua marcant tendència. Ara heu publicat la segona edició en català. —Sí. En castellà l’hem reeditat moltes vegades i ara en català n’hem fet una segona edició revisada molt minuciosament pels autors i la Isabel Obiols, que és l’edició definitiva. I en espanyol, aquest llibre a l’Amèrica Llatina és un clàssic. I ara hem publicat l’assaig sobre Shakespeare, en català i en castellà. —És molt inspirador ‘El món un escenari. Shakespeare, el guionista invisible’. —S’ha escrit molt sobre Shakespeare, però ells fan un estudi minuciós, molt ben fet, tal com treballen ells, i molt llegidor. I la resposta de la crítica és boníssima. —I com va arribar el premi en català? —El gener de l’any passat vaig reunir la Isabel i l’Oriol Castanys i els vaig proposar: ‘Per què no pensem que Anagrama organitzi un premi Llibres Anagrama, que es digui així, que, de passada, ens revaloritzarà la col·lecció i a veure què passa amb la literatura catalana?’ S’endevinaven tendències, nova gent, gent jove… —No us ho van voler treure del cap de seguida? Tal com estan els premis avui… —Així com en els altres dos premis d’Anagrama, quan els vaig pensar, l’espai era evident, en aquest cas l’espai potser no era tan evident, però potser sí. Vam rebre quaranta-un originals, que sembla que és bastant per a un premi en llengua catalana amb una dotació que no és ostentosa, 6.000 euros. Perquè nosaltres perseguim la qualitat literària, tot i que sigui minoritària o molt minoritària. Et poso un exemple: un dels primers premis Anagrama d’assaig va ser per a Sebastià Serrano, ‘Elementos de lingüística matemática’; ja et pots imaginar el nombre d’exemplars que en vam vendre. Si li haguéssim fet un avançament de 50 milions de pessetes de l’època, la castanya hauria enfonsat l’editorial. Fent uns premis raonables, es pot córrer un risc com aquest. —Fa l’efecte que els autors s’hi presenten pel segell i no tant per la dotació econòmica. —Sí, jo crec que sí. Hi ha més premis que també es mouen amb aquest esperit, com el premi Documenta, de la llibreria Documenta. —Sí, el premi Documenta per a joves menors de trenta-cinc anys, i també hi ha el premi Just M. Casero, promogut per la llibreria 22 de Girona. —Nosaltres no volíem limitar l’edat, perquè si resulta que apareix un tipus fabulós de cinquanta anys no l’has pas de penalitzar per l’edat. Però la idea era buscar veus noves, veus diferents, o veus singulars, per tornar a la singularitat. I vam tenir molta sort. Després d’una pre-selecció van quedar quatre autors per a la deliberació final. Diria que n’hi havia dos de valuosos i dos encara més valuosos. I els que el jurat va preferir, equivocadament o no, van ser el de l’Albert Forns i el de l’Anna Ballbona. —El jurat era interessant. —Sí, amb la Mita Casacuberta, que és molt bona, en sap molt i s’expressa molt bé; després hi havia el meu estimadíssim Sergi Pàmies, que no ho havia fet mai. A en Sergi li tinc una gran estima i admiració, li he publicat tota la seva obra en castellà, ens encanta el futbol a tots dos i em va dir que sí. També vam demanar-ho a l’Imma Monsó, que l’Oriol Castanys havia publicat quan estava a Edicions 62; i a en Guillem Gisbert, del grup musical Manel, que havia treballat al departament de premsa de 62 i d’RBA. La reunió del jurat va ser molt rica i vam arribar a la conclusió, jo diria que encertada, de triar el tàndem Forns-Ballbona. —A les bases del premi no es preveia que hi hagués finalista. —No es preveia de tenir un finalista, com tampoc que el traduíssim al castellà. —Em diuen que heu tingut una connexió molt potent amb l’Anna Ballbona. —Sí, sí. Em va agradar molt. I té un sentit de l’humor i usa un seguit d’adjectius inesperats sense ser rebuscats… Tot llegint la novel·la, ‘Joyce i les gallines’, en vaig fer una llista de quinze o vint de magnífics. Però sense exhibicionisme. Res de piruetes rococó. Em va encantar. La vaig començar a llegir i vaig quedar ‘flipat’. —Aquest primer premi Llibres Anagrama, amb aquest guanyador i finalista, ajuda a fer visible una nova generació literària en català. —Sí, perquè arran del premi m’he assabentat que hi ha més autors d’aquesta edat i amb certes característiques comunes. Tots en la trentena. Quan vaig imaginar el premi no hi havia cap intenció maquiavèl·lica de premiar aquesta mena d’autors. Però, com diria Hegel, potser són ‘les astúcies de la raó’ . —L’altra característica dels premiats és que poden créixer amb vosaltres, que podeu fer política d’autor. Els autors d’aquesta generació marcaran la literatura catalana dels anys vinents. —Hi ha un talent i unes veus diferents. Això és clar. Si persisteixen, si no defalleixen, si tot va bé, seran la gran generació d’aquí a uns anys. —Això és el que ha fet Anagrama des dels anys vuitanta. —Sí, ja ho vaig dir primer aquí a l’editorial i després al jurat, que sentia una gran alegria i que pensava que havíem tingut molta sort d’haver pogut convocar aquests dos escriptors. Un ja tenia prestigi, perquè amb la primera novel·la publicada en Forns ja va rebre molt bones crítiques, però la finalista era completament desconeguda. Estic molt content i amb esperances que continuïn, que se’ls valori i que sigui un impuls per a ells. —De Llibres Anagrama, quants heu previst de publicar-ne cada any? —Entre dotze i quinze títols. La majoria traduccions. I d’autors catalans, si no trobem cap novel·la excepcional, ja ens n’anirem a la publicació del proper premi Llibres Anagrama. Nosaltres, com la majoria d’editorials, treballem amb força antelació. —I dèieu que eren quatre finalistes bons. Què pot passar amb les dues novel·les que no han estat premiades? —En principi, l’experiment d’aquest any són aquestes dues: ‘Jambalaia’ d’Albert Forns i ‘Joyce i les gallines’ d’Anna Ballbona. —El fet que Anagrama decideixi d’obrir una col·lecció de llibres en català, hem d’entendre que vol dir que penseu que, tot i ser un mercat petit, hi ha mercat literari en català? —T’ho diria després de la publicitat.  T’ho diré d’aquí a uns mesos. No crec que hi hagi un gran mercat, tot i que m’agradaria equivocar-me. Però sí un mercat suficient per apostar per autors nous, fer política d’autor, d’anar-los aposentant. Perquè hem de recordar que autors com Vila-Matas, Marías, Chirbes i d’altres, durant anys van vendre molt poc. I els vam anar publicant fins que l’evidència es va imposar, però alguns van trigar quinze anys. —I com creieu que es pot ampliar el mercat dels autors catalans? És a través de les traduccions que els escriptors catalans poden aconseguir més lectors? —Jo crec que en Forns i la Ballbona en tindran, de traduccions. D’entrada ja tenen la castellana que, és clar, no els ha costat gaire essent el mateix segell. Però jo crec que es traduiran, perquè he trobat unes veus amb una frescor, una insolència i al mateix temps amb un domini del llenguatge i una singularitat, que em seria difícil de trobar gaires equivalents de gent de la seva generació en llengua espanyola en aquest moment. —Però, escolteu: fa quaranta-set anys vau obrir una col·lecció de traduccions al català i la vau tancar al cap d’un any. Ara en torneu a obrir una altra. Imaginem que no la tancareu de la mateixa manera. Però, què ha de passar perquè el risc es minimitzi. Quin és el mínim d’exemplars que s’han de vendre perquè la col·lecció no perilli? —No ho enfoco així, perquè si no no hauria publicat molts dels llibres que he publicat. I el criteri és que el llibre sigui entre bo i molt bo i que no sigui suïcida. —I què és ser suïcida? —Ah, vendre cent exemplars. —No us poseu a l’altre extrem. —Amb aquesta col·lecció no espero que Anagrama es faci rica. Et podria dir que si vengués mil exemplars de cada llibre ja cobriria el cost, però és que tampoc no ho valoro així. Perquè molts autors com en Vila-Matas al principi venien poquíssim, però eren finançats per la Patricia Highsmith, en Tom Sharpe, en Nabokov, la ‘Bella del Señor’ d’Albert Cohen… Mira, si tots els llibres que publico haguessin de ser rendibles, això em condemnaria a no poder descobrir nous autors ni grans autors minoritaris que vagin creixent i ho deixin de ser. Un exemple: Echenoz, que és un dels meus vicis més persistents. El vaig començar a publicar fa uns trenta anys i durant més de vint es va vendre molt poc, amb molt de prestigi, amb una secta d’adoradors ferma i, de sobte, amb una trilogia de biografies (‘Ravel’, ‘Zátopek’ i ‘Tesla’), molta gent el va descobrir i vam publicar una miniatura que es deia ’14’ sobre la Primera Guerra Mundial, una guerra que ha quedat molt llunyana al nostre país, i d’aquesta coseta en vam fer cinc edicions. És un d’aquests casos d’autors que si hagués pensat que havien de ser rendibles, faria temps que ja no l’hauria tingut al meu catàleg. —Però us els heu de creure molt, aquests. —’Kamikaze ma non troppo’. Kapuscinski no venia gaire res fins al cinquè llibre, ‘Ébano’, que va tocar una tecla inesperada i va esclatar. Hi ha una dosi d’atzar no previsible, que és una de les gràcies de l’edició. —El moment actual és complicat per al món del llibre: es corre molt, hi ha molta superficialitat que porta a la banalització de la cultura. L’entreteniment ha substituït el coneixement… Ací sembla que el món del llibre es trobi en una posició difícil. —Som en una posició difícil a tot el món, però jo crec que la secta de lectors i d’autors continuarà malgrat les dificultats. I la del paper també. Fa set o vuit anys només apareixien articles catastrofistes dient que el llibre en paper s’acabava. El llibre electrònic a Europa té un 5% de les vendes i a l’Amèrica del Nord ha quedat aturat en un 25%. I amb la particularitat que ven sobretot literatura de gènere (eròtica, thrillers, ciència-ficció, autoajuda), però no ficció literària. Hi ha una resistència del lector per a defensar el llibre de paper. Jo no sé on serem d’aquí a quaranta anys o cinquanta, quan els que ens hem criat amb el paper ja no hi serem, però diria que no es poden fer pronòstics. —Una enquesta feta entre editors, agents etc., a Frankfurt, fa uns set anys, pronosticava que el 2018 més de la meitat de la venda de llibres seria en digital. És un pronòstic que s’estavellarà estrepitosament. —Jo tinc la teoria, conspiratòria potser, que tota aquesta allau d’informacions eren propiciades i finançades pels fabricants dels suports digitals. I també el gust dels periodistes per la novetat i potser l’apocalipsi, que també s’entén. —La seducció de l’objecte també és important. —Sí i he de dir que aquí es publica molt bé. L’oferta de bona literatura de petites editorials catalanes, espanyoles, franceses, italianes, angleses… és impressionant. Rescaten autors impensables per minoritaris, en alguns casos amb èxit. —Sou optimista, amb aquest panorama de petites editorials? —Crec que aniran persistint. La llibreria La Central és un bon observatori, en aquest sentit, i veig que es fan llibres interessants, alguns una mica suïcides, però sempre interessants, i crec que es podrà continuar fent sempre que hi hagi bones llibreries que facin com de bressol per a aquestes petites editorials, per als llibres difícils, per als escriptors. Ara, serà difícil que hi hagi editorials mitjanes que puguin jugar el paper que van poder jugar Anagrama, Tusquets, Lumen o en altres països altres editorials, amb aquesta hiperconcentració mundial de grans grups. —Darrera pregunta: la Fira de Frankfurt ja no és com abans? —Ha canviat molt. Ara, a la fira, ja no hi vas a comprar. —I doncs, què hi feu? —Hi ha una dita que diu: ‘Un editor que no vagi a Frankfurt és per dues raons: o perquè és mort o perquè s’ha arruïnat.’ Trobar-se quatre o cinc dies en immersió total dels llibres, amb els col·legues, compartint visions, comentaris, i fent d’agents per buscar traduccions, posant l’èmfasi personal parlant de les meravelles innegables dels nostres autors, és important. Ho farem amb l’Anna Ballbona i l’Albert Forns. Tot i que no és fàcil. Però sóc militantment optimista. I confio bastant en aquests dos autors, per la sorpresa que m’han causat a mi: saba nova, sang fresca, descarats a mansalva. Ja sabeu que m’agraden els autors descarats, es nota al catàleg, no ho puc amagar.

Summary: Jordi Herralde o les astúcies de la raó


L’obra ‘Presos polítics a l’Espanya contemporània‘, de l’artista Santiago Sierra, arriba a Estocolm. La galeria privada Galleri Duerr obre d’avui fins al 22 de setembre l’exposició Democracy Under Siege, que tracta de vulneracions dels drets humans al món, especialment referides a la censura, al racisme o als empresonaments per motius polítics. Amb fotografies, pintures, dibuixos, performances, instal·lacions i escultures, l’exposició és una reflexió sobre les conseqüències d’aquestes vulneracions, tant en l’àmbit individual com col·lectiu. El reclam principal de la mostra és la rèplica de l’obra de Santiago Sierra, que recull els rostres estrafets d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i una vintena de presos polítics més i que l’any passat va ser censurada a la fira Arco de Madrid. ‘Presos polítics a l’Espanya contemporània’ s’ha convertit així en un símbol de la denúncia de l’existència de presoners polítics a l’estat espanyol i de la reivindicació de la llibertat d’expressió. Serveix, per tant, per a fer una doble denúncia. ‘Més enllà de Catalunya, l’obra de Sierra denuncia, en general, la falta de democràcia a Espanya en aquests moments’, explica David Puig Serinyà, un dels artistes que hi participen. Considera que a Suècia no tan sols no saben que aquesta obra va ser censurada, sinó que desconeixen força la qüestió catalana. ‘Aquesta exposició pot servir per a fer-los obrir els ulls. Aquí no els arriben aquestes notícies i tenen una visió molt desvirtuada de la situació. La informació que molts periodistes fan servir aquí és la de l’ambaixada i, per tant, és completament tergiversada’. Catalunya, molt present en l’exposició L’exposició també aplega obres d’artistes d’arreu, concretament de Maikel Dominguez, Matt Miley, Lana Stephens, Alannah Robins, Anthoni Mills, Michel Östlund, i els catalans Mireia Rocher i Serinyà. Les obres dels dos artistes catalans se centren en la repressió de l’estat espanyol contra Catalunya i la manca de llibertats. ‘La democràcia és amenaçada i enfront d’això artistes contemporanis que vivim en diverses societats reaccionem de maneres diferents’, diu Serinyà. En una de les seves peces, anomenada Paper mullat, posa, dins una bossa de plàstic que simula una prova forense, la Declaració Universal dels Drets Humans, escrita en castellà i rebregada. En una altra, hi ha els papers de la resolució del grup de treball de l’ONU que demanava la llibertat dels presos polítics, que apareixen mullats. La presentació de les peces en forma de proves forenses vol simbolitzar que la vulneració de drets fonamentals equival a un crim. En una altra obra, sota les fotografies dels presos i els exiliats, l’artista hi posa tants papers adhesius com dies han passat a la presó i a l’exili cadascun. A la paret frontal, a més, hi ha penjada la resposta institucional que va donar la ministra d’Afers Estrangers sueca a una pregunta sobre la situació a Catalunya. ‘Ella va dir que confiaven en la qualitat democràtica d’Espanya i per això afegeixo el seu retrat enmig dels papers que simbolitzen els dies perduts d’exiliats i presos. Vull confrontar el silenci institucional suec amb la situació dels presos. Els polítics suecs tenen por d’Espanya, i aquest silenci fa molt de mal’, explica Serinyà. En l’obra de Rocher Llibertat arrencada, hi apareix un diccionari català en què la pàgina que correspon al mot ‘llibertat’ és arrencada, penjada en un taulell d’anuncis i tancada. La clau que l’obriria, a més, és trencada. L’art com a eina de transformació social Els organitzadors de la mostra volen reivindicar la relació entre art i política i el paper de l’art com a eina de transformació social per a visualitzar les injustícies, educar i protegir la democràcia. És per això que la mostra no s’acaba en l’exposició de les obres, sinó que també s’ha organitzat un col·loqui moderat per l’activista Julie Lindahl en què participaran l’eurodiputada sueca del Partit Verd Bodil Valero i l’activista cubana Mileyi Fougstedt. Valero segueix molt de prop la qüestió catalana, ha visitat els presos polítics i el gener del 2017 va denunciar que el govern espanyol podria boicotar la conferència de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Raül Romeva al Parlament Europeu. L’acte serà avui a les 18.30 a l’Embassy House, el mateix lloc on es fa l’exposició.

Summary: L’obra censurada de Santiago Sierra sobre els presos polítics arriba a Estocolm


La setmana que ve es reprenen les reunions del consell de govern, tot just abans que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, es trobi amb els representants de la CUP per parlar de la qüestió de confiança. Serà una setmana intensa, segons que ha dit en una entrevista a TV3 el vice-president de l’executiu, Oriol Junqueras. Una de les qüestions que segur que formaran part d’aquests contactes serà el referèndum unilateral d’independència (RUI) i el dirigent republicà ha confirmat allò que va dir fa uns quants dies el secretari d’Economia, Pere Aragonès: el pressupost del 2017 incorporarà una partida per al RUI en cas que JxSí i la CUP decideixin d’incorporar-lo al full de ruta. De moment, però, el president d’ERC s’ha limitat a dir que era partidari de tots els camins democràtics, els que incloïen les eleccions constituents i també els que preveien el referèndum. Junqueras ha subratllat, a més, que la qüestió de confiança aniria lligada a l’aprovació del pressupost.

Summary: Junqueras confirma que hi haurà una partida al pressupost per al RUI si s’incorpora al full de ruta


El jutjat d’Instrucció número 16 de Madrid ha decidit enviar a judici el cas del fals compte de l’exalcalde de Barcelona Xavier Trias a Suïssa. El jutge José-Emilio Coronado Ruz considera que la informació que tres periodistes van publicar l’octubre del 2014 en el diari ‘El Mundo’ referida a un suposat número de compte de Trias “no s’ajusta a la realitat”, perquè “a dia de la data no s’ha pogut identificar el titular del referit compte bancari”. El jutge pren aquesta decisió a instàncies de l’Audiència Provincial de Madrid, que va requerir-li que reobrís el cas i demanés l’informe policial que citen els periodistes en el seu article. En la seva interlocutòria, el magistrat explica que va recórrer a la direcció general de la policia espanyola per demanar aquest informe, i aquesta el va remetre a la Fiscalia Anticorrupció, que finalment va entregar un document que en realitat es limita a demanar que s’iniciï una investigació per saber si Trias té o no un compte a Suïssa. Trias té ara deu dies per demanar l’obertura del judici oral i formular escrit d’acusació. Els tres periodistes tenen tres dies per presentar recurs d’apel·lació. L’auto es va notificar el 8 de novembre. El líder de CiU a l’Ajuntament de Barcelona ha volgut mostrat la seva satisfacció per la decisió del jutge, especialment quan la via parlamentària no ha funcionat, ha apuntat, perquè PSOE i C’s “s’han negat” a donar suport a la compareixença de l’exministre de l’Interior Jorge Fernández Díaz.

Summary: A judici els tres periodistes d’El Mundo per la informació sobre el fals compte de Trias a Suïssa


El govern català ha imposat una multa de 4.035.000 euros a la concessionària Aigües Ter Llobregat (ATLL) per infraccions greus en la gestió, segons que ha anunciat el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, que ha afegit que la Generalitat no veu causa per rescindir el contracte perquè les irregularitats no han afectat el servei als ciutadans ni la tarifa. Rull ho ha dit en una compareixença al Parlament per l’informe de l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC) que alertava d’irregularitats en la gestió d’ATLL i demanava la resolució del contracte per possibles infraccions molt greus. Rull ha explicat que ATLL va contractar empreses del grup Acciona sense l’autorització pertinent de l’administració i va debilitar el paper supervisor públic en no convocar el representant de la Generalitat a les reunions no presencials del consell d’administració, però afirma que no hi ha proves que això hagi causat danys.

Summary: La Generalitat multa ATLL amb quatre milions per infraccions greus en la gestió


Ribes de Freser ha homenatjat els polítics encausats i condemnats per haver organitzat el 9-N. L’ex-president Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau han rebut el suport del poble, juntament amb els membres de la mesa del parlament Joan Josep Nuet i Anna Simó. S’ha reivindicat en múltiples vegades el dret de decidir i s’ha defensat amb fermesa que l’1 d’octubre es celebrarà el referèndum. A més, s’ha destapat una escultura de ferro forjat amb la silueta de Catalunya i una urna: ‘El 9-N el poble de Catalunya va perdre la por i l’1 d’octubre serà la traca final’, ha afirmat Mas.

Summary: Ribes de Freser ret homenatge als encausats i als condemnats pel procés en un acte en defensa del dret de decidir


I si Jesús de Natzaret va ser un bastard, fill de Maria i d’un veí seu, que fou castigat a mort per la seva insolència i el seu desvergonyiment? I si sant Pere va ser un rabí jueu a qui els mateixos jueus demanaren que es posés al capdavant de l’Església per fer anar els cristians per mal camí? Aquest llibre inclou les dues versions jueves més significatives de la vida de Jesús i tres de la història de Simó Kefa –l’apòstol Pere–, que ridiculitzen les figures més sagrades del cristianisme i capgiren completament els fets i els missatges de la versió oficial dels textos canònics, i això les converteix en uns autèntics antievangelis. Perseguits des de ben aviat pel seu to punyent i injuriós, aquests escrits han estat durant molts segles l’única arma dels jueus contra la repressió i la intolerància. Llegiu un fragment d’Els antievangelis jueus, que publica Adesiara i que arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. Explica l’editor d’Adesira, Jordi Raventós: «La setmana vinent podreu trobar a les llibreries, en traducció catalana de Manuel Forcano, Els antievangelis jueus, llibre que inclou les anomenades Toledot Iesu (‘Fets de Jesús’), les vides anònimes de Jesús que figuren segurament entre els textos més perseguits de la història. Com afirma Forcano en l’excel·lent i documentada introducció del volum, l’estructura d’aquests escrits ‘segueix el model d’una biografia i calca la vida de Jesús donada als quatre evangelis canònics: naixença, infantesa, vida pública, arrest, judici, execució, resurrecció i fundació de l’Església cristiana. Però les versions jueves, fruit tant del delit d’injuriar la sacralitat dels evangelis i dels cristians que els oprimien com de ridiculitzar al màxim la seva figura més sagrada, capgiren escandalosament els fets i els missatges de la versió oficial dels textos canònics’. En efecte, els capgiren, els parodien i, de vegades, potser els fan més versemblants, si més no per al lector menyscreient. Citem-ne dos exemples: en les Toledot Iesu, Jesús és adulterí, fill d’un veí que va aprofitar que Josep se n’anava a la casa d’estudi –la sinagoga– per jeure i fecundar Maria; i tampoc no ressuscita, sinó que un rabí (anomenat Judes, per cert) el desenterra i l’arrossega pels carrers.»

Summary: Avançament editorial: ‘Els antievangelis jueus’


La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) ha demanat avui al govern espanyol que sorgeixi de les eleccions del 10-N que suspengui temporalment tots els desnonaments fins que l’administració pugui garantir que els afectats tinguin un accés assegurat a un habitatge. La plataforma recorda en un comunicat que fa deu anys que defensen el dret a l’habitatge i la seva funció social, proposant canvis legislatius i estructurals que els garanteixin i que ha aconseguit alguns avenços en l’àmbit municipal o autonòmic i han aconseguit registrar una Llei d’habitatge integral al congrés espanyol que no va avançar pel ‘bloqueig crònic’ de PP i Ciutadans. ‘Les mobilitzacions i pressió social han estat prou potents i sostingudes en el temps com per aconseguir petits avenços, com la reforma de la LAU i les que es van incloure en la llei hipotecària, insuficients a causa de la falta de contundència del PSOE, que va deixar passar una oportunitat històrica de frenar l’emergència habitacional i rebentar les bombolles de lloguer i d’hipoteques’, lamenta la PAH. L’entitat demana que el nou govern eviti que se segueixin executant 60.000 desnonaments l’any, que fomenti la creació d’habitatge públic i social i no permetre que habitatges buits en mans de la banca es venguin a fons d’inversió i que es reguli el preu de els lloguers.

Summary: La PAH demana la suspensió de tots els desnonaments fins a garantir l’accés a l’habitatge