Poques hores abans de ser traslladat a presons espanyoles, el president d’ERC, Oriol Junqueras, va oferir ahir una conferència política virtual al Palau Sant Jordi Club de Barcelona. 2.500 persones es van aplegar en un vespre barceloní fred per escoltar el discurs del vice-president tancat a la presó. Junqueras va parlar els minuts inicials a través d’un holograma enregistrat prèviament, que va ser la imatge del vespre. Però les seves paraules van arribar per mitjà de sis persones vestides de negre que van posar veu a un discurs de cinquanta minuts molt ben travat. Van parlar Roger Junqueras, Empar Moliner, Najat Driouech, Joan Ignasi Elena, Ernest Maragall i Diana Riba. I a la fila zero van escoltar atentament Eduard Pujol, Marcel Mauri, Carles Riera, Elisenda Alamany i més representants polítics del país. Finalment el discurs va incloure, tot i els consells del seu advocat Andreu Van Den Eyne, una referència explícita a la desobediència civil que acontentarà els independentistes més abrandats: ‘Si cal apostarem per la via de la mobilització massiva i la desobediència civil, com ens han ensenyat grans líders i referents de la pau i dels drets a escala mundial com Martin Luther King i Mahatma Gandhi. I com ja vam exemplificar l’1 d’octubre.’ El text incloïa alhora aquest desig de futur, que acontentarà els independentistes menys decidits: ‘Creiem que el millor instrument és un referèndum, un referèndum que ha de ser reconegut per la mateixa ciutadania i verificable a escala internacional.’ Aquí es va fer silenci i tot. La resta del discurs es va moure entre aquests dos extrems, i va girar més entorn del dret d’autodeterminació que no pas entorn de la independència. Fos com fos, Esquerra va fer ahir un acte de força. A la sala del Sant Jordi Club, plena de gent, hi havia més de seixanta periodistes acreditats –sobretot catalans i espanyols– i les cadenes de televisió retransmetien en directe un acte polític. No gaires partits poden fer-ho, això. L’acte era impregnat en alguns moments d’emoció positiva, certament, però al final va quedar definit també pel color negre dels sis ponents. Al capdavall, manava la tristesa d’escoltar les paraules d’un home tancat a la presó d’una manera injusta. El discurs llegit és molt més optimista que no pas el discurs escoltat, en què l’absència es nota, i es nota molt. El discurs El discurs va començar amb l’aparició estel·lar d’un holograma d’Oriol Junqueras que va obrir amb aquestes paraules: ‘Bona tarda, sóc l’Oriol Junqueras, fill d’una infermera i d’un professor d’institut, casat amb una gran dona i pare de dos menuts, el Lluc i la Joana. I avui, us parlo des d’una cel·la de la presó de Lledoners, a través d’una pluralitat de veus estimades.’ El to emotiu va sobrevolar les catorze planes del text, tot i que en algun moment va haver-hi paràgrafs més propis de discurs polític cru i nu. De fet, una manera de resumir-ho és veure en quins punts la concurrència va aplaudir i quan hi hagué els dos moments de silenci. Silencis colpidors. El text era ple de paràgrafs emotius, més que no pas polítics. De silencis, n’hi va haver dos. El que descrivíem al primer paràgraf, sobre la necessitat d’un referèndum reconegut per la ciutadania, i aquest: ‘Fa temps que ens trobem immersos en un debat, lògic i comprensible, sobre com hem de recórrer aquest camí. Caldria evitar, però, confondre el futur desitjable amb el futur immediatament factible. I això vol dir ser conscient del moment i context que vivim. Tracem el camí factible, doncs.’ Tota l’emoció va morir en els caps freds dels assistents. En molts moments, el públic va aplaudir, emocionat per les paraules de record de Junqueras adreçades als exiliats i a la resta de presoners, unes paraules d’una intensitat especial. Però d’aplaudiments n’hi hagué en molts altres paràgrafs, com ara aquests: «Sento que no només no he fet res de què hagi de penedir-me, sinó que us vull dir que me’n sento legítimament orgullós, molt orgullós. Perquè ser lleial a un mandat democràtic, voler que la gent d’aquest país decideixi lliurement i democràticament què vol ser, em sembla que és l’ABC de qualsevol demòcrata. I sí, ho tornaria a fer.» «Sóc fill d’un barri del Baix Llobregat on les barraques dels més desfavorits s’amuntegaven. I aquells fills i filles de les barraques són la meva gent, la nostra gent.» «L’1-O ens va permetre saber que la gent estava disposada a jugar-s’ho tot per tal de defensar el referèndum per a decidir el nostre futur polític.» «Nosaltres som un poble de pau i de diàleg, sempre ho hem estat i sempre ho serem.» «Només és qüestió de temps que el règim acabi caient.» «Barcelona ha de tornar a ser el referent mundial de la lluita per la llibertat.» «Aquest poble ha perdut la por.» Idees profundes i polítiques Però potser els moments més interessants del discurs van ser en la part llegida per Joan Ignasi Elena, que, sense rebre aplaudiments, eren profunds. Per exemple, quan va dir: «Assumim la presó com una passa més per a aconseguir la llibertat.» O bé: «Estem disposats absolutament a tot, sempre de manera pacífica, per defensar la democràcia i que els ciutadans de Catalunya, tots, puguin decidir el futur del país.» La part més política del text va ser aquella en què Junqueras va assenyalar una possible estratègia a seguir: «Cal que l’economia dels catalans i les catalanes depengui, cada cop menys, dels oligopolis del règim. Cal que a l’exterior es conegui més i millor el retrocés generalitzat de les llibertats a Espanya. Cal enfortir l’associacionisme allà on és dèbil, perquè tenim evidència que allà on les associacions són fortes la capacitat desinformativa del règim és menor. Cal lluitar contra les desigualtats, perquè és de justícia i perquè les forces contràries al dret a decidir s’enforteixen en els seus extrems. Calen aliances i confiances amb totes les forces antiautoritàries de Catalunya, de l’estat espanyol i d’Europa, començant pel feminisme. I cal que l’independentisme s’assembli cada cop més a la societat que aspira a representar.» La part final del discurs va ser especialment intensa d’escoltar, en una sala plena, vestits negres a l’escenari i paraules com aquestes: «Heu d’estar contents perquè cal que visquem la repressió que estem patint com una etapa necessària cap a la victòria i com la prova més evident que no estem lluny de guanyar.  Finalment, escolteu bé què us dic, a les portes d’un judici sumaríssim, d’un judici que no serà just, d’un judici que suma peticions fiscals de centenars d’anys de presó: ni plors, ni laments; no vull veure mai més la derrota als vostres ulls, en cap de les persones que us estimeu el país i la vida, que us estimeu la gent, que estimeu la justícia i la llibertat, que voleu un futur compartit i decidit per tots i cadascun de nosaltres. I recordeu: som la llavor de totes les victòries!» Uns crits de ‘Llibertat! Llibertat’, i de ‘Independència!’ van precedir l’himne nacional cantat per una concurrència que va venir a escoltar un discurs molt intens per a ser llegit, però més dur d’escoltar.

Summary: Junqueras: ‘Ni plors ni laments, no vull veure mai més la derrota als vostres ulls’


A dos quarts de deu del vespre de fa quaranta anys, Gustau Muñoz, de només 16 anys, va ser abatut a trets per la policia al mig del carrer Ferran de Barcelona. Van ser l’11 de setembre de 1978 durant una manifestació convocada pel Partit Comunista d’Espanya (PCE). Malgrat les confessions dels policies i d’uns quants testimonis, el cas va ser arxivat sense arribar a judici i mai ningú no va ser jutjat ni condemnat arran dels fets. Però la insistència de la família, que ha aprofitat la porta oberta per la justícia argentina per a reparar crims del franquisme, ha tingut els seus fruits. El mes de juny van admetre a tràmit la querella de la família Muñoz i així va començar un recorregut judicial per a esclarir què va passar aquell Onze de Setembre. D’entrada, l’havien refusada dues vegades, perquè la justícia argentina no considerava que aquell jove de setze anys fos una víctima del franquisme. Per què? Doncs perquè situen el juny del 1977 com a data de caducitat de la dictadura. I en el moment de l’assassinat de Muñoz, Adolfo Suárez presidia el govern espanyol. Però en el recurs de cassació, que finalment va reeixir, la defensa de Muñoz partia de la base que els crims de lesa humanitat no prescriuen i no tenen perquè produir-se exclusivament en un govern militar. Allò que es tipifica és el crim, no pas el règim polític que hi ha quan s’esdevé. ‘Vàrem demostrar que el sistema de repressió de la dictadura, format per jutges, fiscals i policies, era el mateix abans i després del juny de 1977. Eren òrgans vius sobre els quals no hi havia hagut cap depuració’, va explicar a VilaWeb Marc Muñoz, el germà. El fet de demostrar que hi havia una continuïtat del règim franquista després del 1977 no pot evidenciar la culpabilitat dels policies que van assassinar Gustau Muñoz, però sí que palesa que són punibles amb les mateixes condicions que els crims del franquisme. Els agents presents al carrer de Ferran quan va ser assassinat ja han estat identificats. Quan el pare de la víctima en va reconèixer el cadàver el mateix dia, va presentar una denúncia per assassinat i això va originar tot un seguit de diligències als tribunals. En aquest procés es van recollir unes declaracions i es van identificar dos policies, però més tard la causa fou arxivada sense cap conseqüència per als autors de la mort. Ara, amb l’admissió a tràmit de la querella, l’Argentina ja podrà demanar per via diplomàtica als jutjats que van fer aquelles diligències que hi enviïn una còpia de tot l’expedient. I, si escau i els presumptes autors són vius, citar-los a declarar. Llavors és quan començaran els entrebancs de la justícia espanyola, preveu Muñoz: ‘L’estat espanyol no col·labora mai amb les instruccions de l’Argentina. Només cal observar com ha actuat amb Billy ‘el Niño’ o el ministre franquista Martín Villa, reclamats per la justícia argentina i que a Espanya no han estat mai detinguts perquè declarin.’

Summary: Diada 1978: quaranta anys de la mort de Gustau Muñoz a les mans de la policia


L’economista Germà Bel és dels polítics catalans que parla més obertament, sense embuts. VilaWeb ha volgut parlar amb l’ex-diputat independent de Junts pel Sí perquè ens expliqui com veu el procés electoral a Barcelona i què hi ha de cert sobre la seva possible candidatura amb la Crida. Ens explica que abans de l’estiu ja va proposar la idea de fer-hi primàries obertes i que estaria obert a presentar-s’hi, però que ara ja no ho veu possible per una qüestió de temps. Amb Germà Bel també parlem sobre les primàries impulsades per Jordi Graupera, els fets de l’octubre passat o els lligams entre el perfil del votant unionista, el de Trump i el del Brexit. Ens rep al despatx de la Universitat de Barcelona. I, com sempre, és intens i no deixa indiferent. —Què feu ara? —Sóc on era, a la universitat. No vaig deixar-la mai. Faig classes, publico articles científics, corregeixo treballs de màster. És la meva professió. De fet, quan era diputat al parlament continuava treballant-hi i cobrant-ne. Aquest estiu vaig estar cinc setmanes a la Universitat de Lovaina fent recerca. He fet classes a Jordània i a la primavera en faré a Palestina i Ucraïna. A fora normalment faig cursos d’una setmana, dues a tot estirar. Si és recerca, cinc o sis setmanes, i un curs sencer cada set o vuit anys. —Us van oferir de ser cap de llista a Barcelona i vau dir que no? —No m’han ofert ser cap de llista en cap llista. —El candidat de la Crida serà Germà Bel. Això, a mi, m’havia arribat. —Jo no sé si la Crida s’hi presentarà. No sé si ho sap, la Crida. En qualsevol cas, jo no. A mi, m’han fet ofertes per a anar a la llista. I jo, a alguna gent, els he fet la proposta de fer eleccions d’una manera determinada en l’entorn de la Crida, amb un procés de primàries obertes a Barcelona, una situació en què jo estaria obert a ser candidat. Cert. Però crec que ara ja no hi som a temps. Ja no és viable de fer-ho bé. Crec que encara que es volgués fer, ja no hi ha temps de fer-ho bé. Això venia del juny. Som al desembre; de fet, operativament parlant, al gener. Qui a hores d’ara no té candidat literalment redueix expectatives electorals cada dia. —I per què hi hauríeu dit que sí, a presentar-vos a primàries amb la Crida? —Ja fa temps que penso que la ciutat és molt mal governada. La governa una coalició de gent que, amb excepcions destacables (però que no destacaré per no perjudicar), no entenen què és una ciutat i que ha pensat que la política era poder evitar els desnonaments, sense entendre per què passaven i com els podien evitar. Tampoc entenen que la connexió del tramvia empitjora el medi ambient. L’empitjora perquè tots els cotxes que farà fora es desviaran a l’Eixample, amb l’embús corresponent i la pol·lució consegüent. El govern municipal no ha tingut orientació; va entrar amb un diagnòstic de problemes, alguns de ben plantejats. Però, en canvi, no en tenien, de solucions, més enllà d’algun aspecte simbòlic. Per tant, ha estat un desordre de política, però no un de creatiu i innovador. D’ençà que va entrar el govern actual i va prendre les primeres mesures, que em van semblar molt desafortunades, vaig pensar que el millor és que la gent que es preocupa per la ciutat anés pensant de fer-hi alguna cosa. Jo fa trenta-cinc anys que visc a Barcelona. Jo Barcelona l’he triada, no l’he heretada. I, de tant en tant, cal tornar alguna cosa quan has rebut. —En cas que al final no es facin les primàries de la Crida, sabeu qui votareu de batlle? —Hi ha dues qüestions que crec que cal tenir en compte. Primer, tenir un govern ordenat, innovador i transformador, i un de no desordenat i conservador com el d’ara. Han estat protectors d’interessos creats, d’hotels instal·lats, de qui té llicència d’activitats i no vol que uns altres en tinguin. Mira, no. Això és només una part. I l’altra qüestió és pensar en una batllia alineada amb el parlament i el Govern de la Generalitat en les qüestions nacionals. Aquestes són les dues coses que es podien mirar d’aconseguir amb el que jo duia pel cap. I són les dues coses que jo tindré presents quan hagi de votar. —I sabeu qui? —No. Perquè encara no conec ni totes les candidatures ni tots els candidats que s’hi presentaran. —Per la Crida, Elsa Artadi, diuen. És cert? —No en tinc ni idea. Intueixo que segurament la decisió de si la Crida s’hi presenta es prendrà (o es farà pública) el 19 de gener al seu congrés. I no en tinc cap element més. En qualsevol cas, són uns ritmes temporals incompatibles amb un disseny que pogués ser operatiu i eficaç electoralment. És un sistema de presa de decisions extremadament complex i, per tant, potser massa poc operatiu. —Hi ha un punt de connexió amb el procés de primàries de Jordi Graupera, doncs. —Crec que les primàries són una eina, un instrument. Als Estats Units, imprescindible, i aquí no. Als Estats Units no són pensades per a fer llistes. Són per a triar batlle, o regidor, o president, o congressista. Un a un. Aquí les fem per a coses que són llistes. Diferent. I han estat fetes servir fa molt temps. Les primàries van fer guanyar Borrell damunt Almunia l’any 2000, mira si són antigues. Jo em vaig adherir a les primàries impulsades per Jordi Graupera al març, perquè em semblava una iniciativa interessant. Però no em vaig registrar per votar. —Per què? —El problema és que per una causa, no imputable directament als promotors, no s’hi va adherir cap partit gran. I van haver d’acceptar algunes condicions per al reglament que, del meu punt de vista, alteraven dràsticament allò que han de ser unes primàries. La participació d’alguns grups organitzats s’explica per això. I probablement, en unes primàries molt avalades pels partits grans, això no hauria estat necessari. Qui guanya, guanya. I qui no guanya, no. I prou. Després, si en vols fer unes altres per a triar una cosa que ha de ser un govern, ha de tenir consistència interna. I la gent ha de saber què vota. Ara, si realment fundes un partit polític, aleshores les regles són diferents. Entenc que el procés de primàries desenvolupat amb l’aixopluc i l’impuls de l’ANC ha estat el procés fundacional d’un nou partit polític en el camp proindependència. Ho respecto, perquè entenc les motivacions de fons per a fer un nou espai polític, però no ho comparteixo, perquè no és el meu, entre més consideracions. —Fundar un partit? —Sí, funden un partit polític. I la meva opinió, i no ho jutjo, és que tenen un diagnòstic molt connectat amb la desafecció dels darrers mesos de procés. Creuen que calen nous actors i nous espais polítics i que el procés de primàries té aquest objectiu. I l’ANC hi empeny. Em fa gràcia quan parlen d’intencions, perquè els populistes són tots iguals: ‘Posa’m-hi a mi, que ho arreglaré!’, quan encara no han entès per què va anar com va anar, l’octubre passat. —Hi ha qui diu que no es va fer perquè no teníem estructures d’estat. —Per exemple Hisenda? No fotem. El problema no va ser aquest. La finestreta no era el problema. En la història no hi ha cap cas, cap, mai, on hi ha hagut dos estats demanant imposts. Un s’imposa i demana imposts i l’altre no. Paguem a qui té la força coercitiva. Les estructures d’estat sempre han estat al mateix lloc, i hi són i operen: Hisenda a plaça Letamendi; el quarter militar d’Alfambra, la Delegació de Govern central al carrer Mallorca. Això és l’estat. I qui ho controli en la pràctica és l’estat a Catalunya. —Ho vau explicar en una sèrie de tres articles sobre els fets d’octubre. Per exemple, no som independents perquè no vam tenir el monopoli de la violència. —Era impossible, sí. Ja ho havia desenvolupat en una entrevista el 11 de juliol de 2016 a VilaWeb, que em va valer unes quantes pires funeràries de molts platònics catalans. Fer un referèndum per a fer un estat implica imposar el resultat. Un estat no és una urna, sinó un entramat d’institucions que imposa la llei sobre unes persones en un territori, si cal emprant la força (encara que no sigui desitjable); i en qualsevol cas, evitant que la faci servir un altre. I he afegit el parèntesi a aquesta definició de manual perquè, com que vivim en la democràcia més avançada i descentralitzada del món, no fos que m’imputessin, com ja va passar una vegada. Sigui com sigui, hi vam votar un 43% del cens, al referèndum, entesos? Hi ha gent que pensa que amb això podem imposar un estat. Crec que no s’han preocupat d’aprovisionar-se de les eines indispensables. I després, és clar, tenim els platònics independentistes. —Qui són ‘els platònics’? —Els qui diuen que els polítics independentistes no tenien la intenció de fer la independència, que ‘us enganyaven’. Ai. Aquest són estúpids o covards. Perquè ells sí que saben com fer-ho, però no ho fan; no tenen prou coratge personal i només critiquen el fet que els altres no ho facin. —Segona idea, dieu que una vegada Puigdemont no és investit, cal convocar eleccions immediatament. I dieu que no en fan perquè els aparells dels partits volen mantenir els càrrecs. —Això no és una crítica moral, no és el meu terreny. Precisat això, al gra: és obvi que l’exercici de la política té facetes diferents, i una és que la gent que és en política institucional són humans. Hi ha moltes posicions personals i socials que depenen de ser al govern o no. El dia que Puigdemont no és investit, contravenint l’aplicació del criteri de la candidatura majoritària dins l’independentisme, encara que només fos per quinze mil vots, aquell dia tot queda sense estratègia possible. No faig l’anàlisi de culpes. Si la justificació hagués estat ‘no l’investim perquè no estem d’acord amb l’estratègia’, mira, encara. Seria legítim. Passa que les coses que han fet són molt diferents de les que a priori han dit que farien. Quan els més abraonats després són els qui s’acovardeixen, la gent es desorienta molt. Fer un govern efectiu seguint les instruccions de Llarena era el camí a la desafecció d’una part molt important de l’independentisme. I ha passat. —I la darrera idea, eixamplar la base amb polítiques socials és absurd perquè els contraris a la independència ho són per un tema identitari. —Precisem-ho: entre els contraris a la independència els factors identitaris pesen molt més que no entre els partidaris. I bona part del ‘antiindependentisme’ que es vol comprar amb polítiques socials és hiperidentitari. Per tant, les polítiques socials s’han de fer perquè tenen mèrits per si mateixes, pels efectes cohesius i de reducció de desigualtat d’oportunitats. Ara, pensar-hi amb un disseny compravots és indesitjable del punt de vista de la qualitat democràtica, i a més estèril del punt de vista pràctic, perquè ara ja sabem que té molt més pes l’identitarisme en el vot unionista que no en l’independentista. No és tan sols Espanya i Catalunya. També passa amb el Brexit i amb Trump. Són gent amb un perfil de formació més baix. Tots som igual d’importants com persones, però és un fet que un tret comú dels perfils més característics de votants Trump, Brexit i antiindependència és una menor capacitat per a entendre la complexitat de la realitat. Per tant, cerques factors singulars que l’expliquin. I la identitat n’és un de potentíssim. El perfil del votant unionista a Catalunya és com el del Brexit a la Gran Bretanya o el de Trump als Estats Units. No ho dic com una cosa bona o dolenta. Baix nivell relatiu de formació. I pel cantó socioeconòmic, molt més implantació en els sectors més rics i els de rendes més baixes (en un gràfic ho veuríem com una ‘U’). —Què faríeu, ara? —Fins que no hi hagi eleccions autonòmiques… —Per tant, faríeu eleccions —No sé si en poden fer, ara. Dic que les eleccions eren necessàries, però no per a castigar ningú, sinó perquè no pot haver-hi estratègia si tots dos blocs són molt igualats i un no reconeix qui ha quedat primer. Fins que no desempatin… Algun dia, unes eleccions desempataran. Fins aquell dia, no hi haurà estratègia. Si algú es preguntava pels defectes d’anar plegats, aquí té els d’anar separats. —Déu els castigarà i l’independentisme superarà el 50% en unes eleccions. —La gent ja ha entès perfectament quina és l’actitud per a imposar un estat. —Sí. L’independentisme s’ha fet gran —Excepte alguns que pensen que no som independents perquè realment els qui eren al govern no volien. Ja se sap, els platònics del ‘jo sí que hi vaig de veres’. Excepte aquests, que són els més intel·ligents de tot l’independentisme, tant que mai es pregunten en què han fallat ells, la resta ha entès que això de la força va de veres. I que si l’altre la fa servir, has de saber què fer. I que si no ho afrontes, no tindràs un estat. Recordeu-ho: la força democràtica i la física són gots connectats. Com més força democràtica, menys necessites l’altra. I per això superar la ratlla del 50% en una votació de legitimitat no qüestionada augmenta el cost de l’altre per a frenar-te i reprimir-te.

Summary: Germà Bel: ‘He fet la proposta de primàries obertes a la Crida i de ser candidat a Barcelona. Però ja som fora de temps’


L’anècdota la vaig viure el maig passat a Sicília: durant uns dies visitava amb un grup de bons amics la zona volcànica de l’illa a bord d’un microbús llogat amb conductor i per anar escalfant gola els filharmònics de la colla havien preparat un petit cançoner amb la intenció d’amenitzar els desplaçaments. Una de les cançons era ‘L’estaca’. I a diferència de les altres peces del lot, la primera vegada que vàrem cantar-la, el conductor, el competent Salvatore, molt més jove que tots nosaltres, es va afegir de seguida a la tonada com si aquelles notes també formessin part de la seva biografia sentimental. Si necessitava alguna prova de la universalitat de l’himne creat en bona hora per Lluís Llach, ja no em calia cercar més: la tenia davant meu. Precisament en aquell viatge sicilià m’havia emportat per llegir el número de maig d’Enderrock. Un exemplar molt especial perquè enllaçava dues celebracions importants: els vint-i-cinc anys de vida de la revista i els cinquanta de la gravació de ‘L’estaca’. Enderrocks per a l’arxiu Al llarg de quasi tres-cents números, la bona gent d’Enderrock ja ens ha acostumat als seus especials, veritables peces per a l’arxiu la majoria de les vegades, en els quals desenvolupen de forma monogràfica un tema. Ja sigui la Nova Cançó, el paper de la discogràfica Concèntric al començament de tot plegat, el pop i el ie-ié català dels anys seixanta, la beatlemania a Catalunya, el protagonisme de les dones en la nostra música o el rock català. O, com ara, els cinquanta anys de ‘L’estaca’. M’apresso a dir que el número cobreix de sobres totes les expectatives, perquè, sota el guiatge i l’expertesa de Quim Vilarnau, en una setantena de pàgines aplega tot allò que cal saber i tot allò que han donat de si aquells quatre minuts travessats de punta a punta per la saviesa antiga de l’avi Siset. Així doncs, ens assabentem que el mateix Llach ha inclòs fins a nou adaptacions de la cançó en la seva discografia, que fins avui se n’han gravat dues-centes cinquanta-una versions en una trentena de llengües diferents, que ha estat himne de moviments revolucionaris en llocs tan diversos com Polònia, Tunísia o Rússia i que, ai las, en els temps de tribulació que ens ha tocat de viure –en els quals, com deia el clàssic, ‘cal lluitar per allò que hauria de ser evident’– ha recuperat a casa nostra el paper simbòlic d’arma de combat que havia tingut en les altres èpoques. Potser perquè, com llegim en l’editorial de la revista, ‘L’estaca és independència’ i inspira sentiments com la solidaritat i el desig de llibertat. O com explica el mateix Llach: ‘Que els cantants hàgim de cantar cançons de fa cinquanta anys amb les mateixes motivacions, és terrible!’ En aquest conjunt exhaustiu de dades hi ha un capítol en aparença més lleuger però molt significatiu que consisteix a demanar a cinquanta persones més o menys conegudes i representatives de diversos sectors del país quines vivències tenen relacionades amb ‘L’estaca’. Quina és, vaja, ‘la seva estaca’. Intentar recordar quin va ser el primer moment que la gent va tenir consciència d’aquella cançó no és una feina gaire fàcil perquè en aquesta mena d’obres que fa dècades que són incrustades en l’ADN col·lectiu no és fàcil separar les impressions pròpies de les induïdes per l’entorn. Sobretot les d’aquells que, per edat, l’any 1968 començàvem a remenar la cua (dintre dels límits que el sistema ens imposava i que lector ja pot suposar). Un fet que crida l’atenció i que potser molta gent no sap és que la cançó es va publicar en un disc EP, és a dir de quatre cançons, i com a segon tema de la cara B. La cançó principal, la que en principi semblava que concentrava totes les energies promocionals de la discogràfica, era ‘Cop de destral’ i, segons sembla, ‘L’estaca’ s’hi va afegir al final i no pas amb el convenciment de tothom. Sobre això sí que tinc un record molt clar de la reacció de mon pare quan va veure que havia comprat un disc d’un xicot català que parlava d’estaques i de cops de destral: ‘Ostres, –va exclamar– quin disc més pacífic…’ ‘L’estaca’ avui i el 1968 Ara ho sabem: aquell 1968 no va ser pas un any qualsevol. El maig parisenc, la negativa de Serrat a cantar en castellà a Eurovisió, la invasió de tancs soviètics que va liquidar la Primavera de Praga, el Black Power als Jocs de Mèxic, els assassinats de Robert Kennedy i Luther King o l’oposició a la guerra del Vietnam són fets que s’escampen al llarg d’aquells dotze mesos excepcionals i que ja formen part de la Història. Pel que fa a la música, va ser l’any que els Stones cantaven ‘Street Fighting Man’ i ‘Simpathy for the Devil’ en el mític Beggars Banquet i que Raimon cridava a la Complutense de Madrid que ‘per unes quantes hores ens vàrem sentir lliures i qui ha sentit la llibertat té més forces per viure’. Uns versos que, dissortadament, els darrers temps hem tornat a evocar un munt de vegades. També va ser l’any del ‘Què volen aquesta gent?’, de la ‘Noia de porcellana’, de ‘L’home dibuixat’, de ‘La fera ferotge’, del ‘Indesinenter’, del ‘Visca l’amor!’, de la ‘Petita festa’, de les ‘Paraules d’amor’, de ‘El burgès’ i de ‘Les rondes del vi’. I sempre, com la senyera que s’alça ‘per damunt dels nostres cants’, els versos i la melodia constant d’aquella estaca incorporada per Lluís Llach a correcuita al disc. Una estaca que fins que Maria Aurèlia Capmany no va suggerir-ne un canvi de títol, havia de ser una columna pesant i opressora que calia que tots plegats estiréssim per tombar-la. Alguna cosa de tot això m’hauria agradat explicar al nostre jove xofer però, desgraciadament, el meu italià ortopèdic no em permet gaires filigranes. M’hauria estat complicat d’explicar-li, per exemple, per quins set sous aquella cançó, que en bona lògica hauria de pertànyer ja al regne de l’arqueologia musical, tenia més vigència que mai, però ho vaig deixar córrer. Tanmateix, el que sí que em va quedar molt clar és que aquella feliç combinació de música i paraules que una colla de veterans arribats de Catalunya i abillats amb llaços i mocadors de color groc cantava aquell matí fred i ventós mentre el microbús s’enfilava per les rampes de l’Etna també pertanyia a l’amic Salvatore.

Summary: Salvatore, que també cantava ‘L’estaca’


El líder del PSOE i Podem, Pedro Sánchez i Pablo Iglesias respectivament, van mantenir ahir una conversa telefònica amb el president de la Generalitat, Carles Puigdemont. Tots dos li han traslladat la seva voluntat de reformar la constitució i el model federal per tal d’abordar la ‘crisi catalana’, segons que deia textualment el comunicat publicat pel PSOE. En la conversa entre Sánchez i Puigdemont, que ha durat vint minuts, tots dos s’han mostrat d’acord a restablir els canals de comunicació i el diàleg entre les institucions. Sánchez també li ha dit que per als socialistes és prioritari resoldre els problemes que comparteixen els catalans i el conjunt d’Espanya, com són la lluita contra l’atur, la desigualtat i per la regeneració de les institucions. Per la seva banda Pablo Iglesias havia trucat una estona abans el nou president de la Generalitat. També li va traslladar que la seva formació aposta per un ‘nou encaix constitucional’ que reconegui Catalunya com a nació i alhora, la plurinacionalitat d’Espanya. ‘Li he dit que sóc partidari que a Catalunya hi hagi un referèndum legal en el marc jurídic actual, on Podem defensaria que Catalunya seguís a Espanya’, explicava Iglesias, que també li va transmetre i la seva preocupació tant davant les estratègies ‘unilaterals com immobilistes’.

Summary: Iglesias i Sánchez ofereixen a Puigdemont una reforma de la constitució espanyola


El terratrèmol dels resultats de les eleccions d’Andalusia, amb l’entrada amb força de l’extrema dreta de Vox i la pèrdua de la majoria de l’esquerra al parlament, ha estat un autèntic sotrac per als sectors progressistes andalusos i espanyols. El tomb històric a Andalusia pot fer que Vox encara guanyi més pes polític a les eleccions municipals, autonòmiques i europees del maig, i també a les espanyoles, que es faran, com a molt tard, el 2020. De tot plegat, en parlem amb el professor de dret constitucional de la Universitat de Sevilla Joaquín Urías. Un intel·lectual de l’esquerra andalusa que diumenge al vespre va definir el resultat de manera concisa: ‘El pitjor.’ Però creu que s’han aplegat molts factors que expliquen el resultat de Vox i que això no és extrapolable al pròxim cicle electoral. —Us ha sorprès el resultat de Vox? —Naturalment. No em va sorprendre a la nit, sinó durant el dia. Vaig ser en diversos col·legis electorals parlant amb companys que feien d’interventors i vam veure que traurien molt bon resultat. Però quan vam veure dotze diputats… És moltíssim, un disbarat. El problema no és que governarà la dreta, sinó que entra la ultradreta al parlament. —La desfeta de l’esquerra andalusa és històrica. Fins ara sempre havia superat el 50% dels vots. Com us ho expliqueu? —Hi ha moltes explicacions. Una és l’abstenció. Des del primer moment, Susana Díaz va sortir dient que havia guanyat i només parlava de pactes. Si al teu electorat li dius que ja has guanyat i està tot fet, no es mobilitza. Un altre factor és la seva batalla amb Pedro Sánchez. Molts votants del PSOE estan descol·locats. Si Susana Díaz enarbora la bandera espanyola i dóna suport al 155 i a l’a por ellos, la gent del PSOE no sap què fer. Les dades de participació són molt importants, perquè on hi ha hagut menys participació és als feus del PSOE. És un votant que no volia votar la dreta, però que ha preferit quedar-se a casa perquè no entenia Díaz. Aquesta és l’esperança que ens queda als andalusos, que milers de votants d’esquerres no han sortit de casa i no han donat suport a la dreta ni a la ultradreta. —Endavant Andalusia no ha pogut absorbir aquests votants descontents o descol·locats amb el PSOE de Susana Díaz. Per què? —Crec que quan s’uneixen dos partits (Podem i Esquerra Unida) sempre es perden vots. No és matemàtic, però acostuma a passar que hi ha gent que es fa enrere. Per altra banda, Endavant Andalusia no ha aconseguit de convèncer gairebé cap votant del PSOE. Han mantingut els seus, i amb prou feines. Han perdut una oportunitat. L’objectiu d’Endavant Andalusia eren els votants del PSOE de Pedro Sánchez, no els de Susana Díaz. No s’han sabut presentar com una alternativa creïble i sòlida. No és cap gran fracàs, però han malbaratat una gran oportunitat. Potser s’han presentat com una opció massa infantil, poc madura i marcada políticament. —El debat nacional ha influït massa contra les expectatives de l’esquerra? —Absolutament. Aquest matí  m’he entretingut a mirar on havia guanyat Vox i altres dades. Vox ha guanyat vots en feus del PP. No pot quedar impune que diguis a la ciutadania que hi ha un conflicte brutal, amb un clima de guerra civil, que els catalans es volen independitzar i que tot és un desastre, i després esperar que et votin a tu. Si dius a la gent que som en una situació pràcticament de guerra civil, la gent se’n va a les opcions segures. I qui parla de reconquesta, unió i bandera és Vox. El discurs estatal ha donat impuls a Vox perquè votants del PP vagin a una opció que veuen més segura. —Susana Díaz hi ha contribuït? —És clar. S’ha equivocat en moltes coses. Ha anat de guanyadora i això ha desincentivat el vot del PSOE. Va mostrar-se molt partidària del 155. Si abones les tesis de la ultradreta, la gent no et vota a tu, vota la marca original. Els votants de Susana Díaz són gent d’ordre, del PSOE i progressistes. Encara que estiguin descontents amb la qüestió de la independència de Catalunya, no donaran suport a l’a por ellos. Aquesta gent s’ha quedat a casa. I a més, molts votants del PSOE han passat a Ciutadans, que també s’ha aprofitat de la situació estatal. Ciutadans no té res a Andalusia, tret del discurs contra Catalunya. És el seu únic discurs. Tant Vox com Ciutadans han crescut per la pressió contra Catalunya i la mala gestió de Susana Díaz. —Alguns mitjans de comunicació i la línia dura del Tribunal Suprem contra l’independentisme també han alimentat els ultres. —Els han alimentat i ells mateixos es retroalimenten de tot plegat. Els guanyadors són, en gran mesura, els magistrats de la sala segona del Tribunal Suprem. El resultat de Vox els converteix en guanyadors de les eleccions i reforça la línia dura dels magistrats contra els independentistes. Volen una condemna dura i el seu posicionament es veu reforçat per l’auge de Vox. És una retroalimentació. El fet que es jutgin els presos catalans ha donat protagonisme a Vox, i alhora la victòria de Vox dóna molta força als jutges del Suprem. —Susana Díaz és un cadàver polític? O la crida a fer un cordó sanitari contra l’extrema dreta li pot donar alguna opció? —Crec que encara no ha entès que ha perdut les eleccions. No és conscient que fa el ridícul. Es resisteix. Fixeu-vos que Susana Díaz ha guanyat poques eleccions. Va entrar substituint José Antonio Griñán. A les eleccions ho va tenir fàcil, i dins el PSOE ha perdut. Susana Díaz no és cap cavall guanyador. Aquests dies és fora de la realitat. El PSOE ha perdut la Junta d’Andalusia i ho han d’assumir. Suposo que en el moment que ho assumeixi, dimitirà. No la veig com a cap de l’oposició. Ha rebut la patacada més forta de la història del PSOE arreu de l’estat. —Vox és tercera força a Almeria. Què ho explica? —S’explica per una qüestió sociològica. A Almeria hi ha molts immigrants. És una situació molt trista, perquè els immigrants treballen sobretot als hivernacles, on la població autòctona, els espanyols, no vol anar. És cert que la presència física de tants immigrants, que sobretot són magrebins, a Almeria i pobles com El Ejido, el cap de Gata, etc., fa que els votants espanyols pensin que hi ha massa immigració. Molts han desenvolupat un sentiment racista i de rebuig als immigrants, i això, Vox ho ha canalitzat. És trist perquè no veuen que aquesta gent fa la pitjor feina en unes condicions laborals dolentíssimes, sinó que veuen que n’hi ha molts. La diputada de Vox per Almeria és qui té un discurs més dur contra els immigrants. —Aquest resultat és un preludi de què pot passar a les eleccions municipals, autonòmiques i europees del maig, i també a les espanyoles? —Sincerament, penso que no. No sé si confonc la realitat amb el desig, però tinc la impressió que la situació andalusa és molt concreta. És una presidenta del PSOE que no ha fet campanya i que ha desmotivat els seus votants, i a sobre, barallada amb Pedro Sánchez. Els socialistes estaven desorientats. I les circumstàncies pròpies d’Andalusia, en aquest moment, no són extrapolables a la resta d’Espanya. Sí que pujaran. Cal tenir en compte que a Andalusia Vox ha crescut a costa del PP. El resultat de Vox no és gràcies als feus del PSOE ni als barris humils. L’ascens brutal de Vox és en feus del PP. Això, aplicat a l’estat espanyol, no ha de ser, necessàriament, una victòria de la dreta. Pot haver-hi una situació semblant a l’actual, però amb la dreta més fragmentada i amb l’entrada de la ultradreta al congrés. Deixeu-me afegir una cosa. —Endavant. —L’única cosa realment greu de les eleccions d’Andalusia és la divisió social que causarà. La dreta es converteix en extrema dreta i s’atreveix a reivindicar coses que fins ara ningú no qüestionava. S’atreveixen a qüestionar la llei de memòria històrica, la llei d’igualtat, i ho diuen clarament. A l’estat espanyol, això comportarà una divisió més gran i portarà la dreta a posicions més extremes. —Aquests últims dies, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Joaquim Forn i Josep Rull han començat una vaga de fam indefinida per a denunciar el blocatge del Tribunal Constitucional als seus recursos. Com ho veieu? —Crec que el Constitucional utilitza la potestat legal que té d’administrar les seves fases d’una manera perjudicial per als presos del procés. Ho ha fet històricament, també amb presos bascs. Tinc la impressió que no analitzarà els recursos fins que no acabi el judici al Suprem, que els refusarà gairebé tots, i aleshores obrirà la via d’Estrasburg. El Tribunal Constitucional no vol que durant el judici hi hagi intromissions i resistirà tant com pugui. La vaga de fam porta aquesta qüestió a primera plana, i això no li agrada, perquè no vol que se’n parli. Els posa en evidència. Crec que, com a molt, poden resoldre algun recurs que els presos no puguin portar a Estrasburg, perquè, dels que han presentat, alguns sí que tenen fonament i uns altres, no tant.

Summary: Joaquín Urías: ‘La victòria de Vox dóna molta força als jutges del Suprem’


Divendres el parlament de Macedònia va acordar de canviar el nom del país, que esdevindrà la República de Macedònia del Nord. El vot, històric, hauria d’obrir la porta la solució d’un dels problemes més estranys de la política europea, però ara reclama el vot favorable del parlament grec i Atenes hi ha reaccionat trencant la coalició de govern. L’extrema dreta ha abandonat l’executiu d’Alexis Tsipras, disconforme que la paraula ‘Macedònia’ continuï al nom de l’estat ex-iugoslau. Tot i això, la previsió és que l’acord sigui ratificat. Les dues votacions consecutives haurien de validar el pacte aconseguit l’estiu passat pels primers ministres Zoran Zaev i Alexis Tsipras. Els grecs creuen que el nom de Macedònia només pot ser el de la seva regió del nord i proposaven a la República de Macedònia que canviés totalment de nom. En canvi, Atenes es comprometia a no vetar més l’adhesió a l’OTAN i la pertinença futura a la Unió Europea del petit país dels Balcans, de 2,1 milions de persones. Aquest argument va ser el que va servir al socialdemòcrata primer ministre de Macedònia per a convèncer el seu parlament: ‘Sense l’acord amb Grècia, no hi haurà OTAN ni Unió Europea’, va dir abans de la votació. Per només un vot més dels que necessitaven –80 i en van tenir 81–, els parlamentaris macedonis van adoptar les quatre esmenes constitucionals necessàries per a aprovar el canvi de nom del país, que es va separar de Iugoslàvia el 1991. L’acord es complica a Atenes La reacció a Atenes ha estat la dimissió del poderós ministre de Defensa grec i cap de l’extrema dreta, Panos Kammenos. Ha abandonat el govern de coalició amb Syriza, format el 2015, però realment sembla un acord pactat més que no pas una gran crisi. Tsipras té prou vots per a mantenir el govern, que dimecres o dijous se sotmetrà a una moció de confiança. I és així perquè quatre diputats de l’extrema dreta, dels quals dos ministres, votaran a favor del govern. Si supera la moció de confiança és gairebé segur que amb els mateixos diputats ratificarà l’acord per al nom de Macedònia. El fet que Kammenos deixi el govern, que conservarà només cinc dels diputats, ha fet pensar a la premsa grega en l’existència d’un acord previ. La xifra és exactament la necessària perquè Tsipras guanyi la votació, però també perquè Kammenos conservi el seu paper com a cap d’un grup parlamentari, cosa que li dóna la visibilitat necessària per a lluitar en les pròximes eleccions, que encara no tenen data fixada. Una disputa que va molt més enllà del nom Però la disputa per l’ús del nom ‘Macedònia’ va molt més enllà del topònim. En realitat, emmascara un més dels conflictes territorials i ètnics del Balcans, el de quina és la identitat macedònia. L’expressió ‘Macedònia’ pot significar unes quantes coses. Bàsicament, Macedònia és una àrea històrica i geogràfica situada als Balcans. Les fronteres han variat considerablement durant el temps, però actualment es considera que inclou parts de sis estats balcànics: Grècia, la República de Macedònia, Bulgària, Albània, Sèrbia i una petita part de Kossove. Macedònia, considerada així, té una extensió aproximada de 67.000 km2 i una població de 4,76 milions d’habitants. Però a Grècia, Macedònia és alhora una part del seu país, amb una gran importància històrica, vinculada al regne d’Alexandre el Gran i amb capital històrica a Salònica. Actualment és dividida en tres administracions regionals, que inclouen el nom de Macedònia i això ha estat l’origen de la crisi. Per als grecs, el nom de Macedònia, sol, no pot ser sinó grec. En realitat, la disputa amaga l’existència a Grècia d’una minoria nacional eslava, macedònica, que l’estat hel·lènic no reconeix. Però també amaga les ambicions creuades i incompatibles d’una part del nacionalisme grec sobre les actuals Albània, Macedònia, Bulgària i Turquia i, fins i tot, encara que molt atenuada les darreres dècades, la reivindicació de la Gran Bulgària. Al territori de l’actual Macedònia grega al llarg del segle XX va haver-hi tot de canvis humans causats per les guerres. Com que tota l’àrea formava part de l’imperi turc otomà, la barreja de poblacions turques, gregues i eslaves era molt intensa. El terrible intercanvi de poblacions que va seguir la guerra greco-turca va fer que s’hi instal·lessin molts grecs provinents de l’Àsia Menor, d’on havien estat expulsats, alhora que simultàniament moltes famílies turques es veien obligades deixar Grècia. En funció de l’Acord de Neuilly-sur-Seine del 1919 molts eslaus macedonis també van ser desplaçats per la força a Bulgària. Els eslaus, que poblaven la zona amb grecs i turcs, varen quedar així atrapats en els canvis demogràfics conseqüència de les guerres i la política. Probablement aquesta àrea de l’Egeu a l’est de Salònica és un dels territoris més complicats en termes de reivindicació nacional als Balcans, perquè s’hi superposen les aspiracions dels macedonis eslaus, dels búlgars –que durant dècades van pretendre que els macedonis eslaus eren en realitat búlgars– i dels grecs que arriben a definir, en els casos més extrems, la idea d’una Gran Grècia que va molt més enllà de l’actual República Hel·lènica. Oficialment, Grècia reconeix l’existència de minories turques i albaneses en el seu territori, però nega rotundament l’existència de cap minoria eslava macedònia. Tanmateix, les organitzacions de drets humans consideren que a Grècia hi ha entre deu mil i trenta mil eslaus macedonis que es poden distingir sobretot perquè parlen macedònic, una llengua que els búlgars consideren que és búlgar, malgrat tot. A banda, hi ha dos milions de grecs que també s’anomenen macedonis a si mateixos i que parlen grec. Per tant, la disputa sobre el nom ultrapassa el topònim. Grècia tem que si reconegués que Macedònia és el nom d’un país eslau, els ciutadans grecs d’origen eslau i que parlen macedònic puguin qüestionar la identitat dels ciutadans grecs que es diuen a si mateixos macedonis. I tem sobretot que això pugui reobrir el debat sobre les fronteres dels estats actuals als Balcans, perquè tot el nord de l’actual República Hel·lènica podria ser disputat.

Summary: Macedònia: la crisi pel nom que amaga el debat sobre les fronteres


El consell de govern de la Universitat de València ha condemnat les últimes agressions de grups de l’extrema dreta contra actes organitzats pel sindicat estudiantil Bloc d’Estudiants Agermanats a diversos campus de la institució acadèmica. Aquests actes ultres van passar a la Facultat de Filologia, Traducció i Comunicació (Campus de Blasco Ibáñez), on arrancaren una bandera quadribarrada, i a la Facultat de Sociologia (Campus de Tarongers). El diumenge 27 d’octubre la Facultat de Ciències Socials va aparèixer plena de pintades feixistes que demanaven la mort de Joan Tardà i Quim Torra. Això era un dia abans que l’ex-diputat d’Esquerra Republicana de Catalunya assistís a un acte organitzat pel BEA. A més, l’endemà, una trentena de manifestants d’ultradreta van provar de boicotar, sense èxit, la conferència de Tardà. Els concentrats es van manifestar sota l’atenta mirada d’un fort dispositiu policial. Els Grupos de Defensa de Valencia (GDV) i España 2000 havien convocat una protesta una hora abans de l’acte al voltant de la biblioteca Gregori Maians dient que la conferència de Tardà era una ‘provocació’.

Summary: La Universitat de València rebutja els atacs de l’extrema dreta als seus campus


La CUP ha fet avui a migdia un gran acte de campanya a Terrassa, al Parc de Vallparadís. Milers de persones s’han aplegat per escoltar els discursos de l’antropòleg Manuel Delgado, els diputats Benet Salellas i Anna Gabriel i el batlle de Marinaleda (Andalusia), Juan Manuel Sánchez Gordillo, de defensa del referèndum del primer d’octubre i de la independència. Els breus parlaments d’una regidora de la CUP a Terrassa i una portaveu de l’assemblea local d’Arran han precedit aquestes intervencions. Manuel Delgado intervé en l’acte de la CUP a Terrassa (Fotografia: P. C.). Delgado ha dit que venia a substituir un company seu als Comunistes de Catalunya que no havia pogut venir: Ovidi Montllor. I ha explicat que EUiA havia decidit de donar suport al referèndum d’autodeterminació, però que ‘els dos putos batlles que tenim’ hi van en contra. ‘I això no pot ser! Això és caòtic. I és difícil d’entendre.’ I ha afegit: ‘S’ha desencadenat una energia social descomunal que cal transformar en energia històrica.’ Ha estat també molt directe quan ha dit que calia ser ‘molt idiota i molt imbècil’ per no veure l’oportunitat i aprofitar-la des de l’esquerra. ‘En un moment com aquest no podem triar. Les esquerres hem de ser on hem estat sempre. Aquesta és la nostra lluita. No pot ser que no hi siguem.’ Ha explicat que la ‘iaia’ que sortia a l’anunci que havia fet circular la CUP aquests últims dies segur que era del PSUC. ‘Podria ser jo explicant als meus néts la nostra lluita’, ha dit. Segons Delgado, ‘rebel·lar-se contra la injustícia no és un acte de llibertat; és un dret i una obligació’. Per a acabar, ha dit que n’havien parlat amb l’Ovidi, de tot això. Benet Salellas, en la seva intervenció a Terrassa (Fotografia: P. C.). El diputat Salellas ha denunciat la involució democràtica que aquests dies era més visible que mai. ‘Ens trobem defensant coses prèvies a la independència com el dret de llibertat d’expressió, el dret de reunió, el dret de manifestació, la llibertat d’impremta, el secret postal, la llibertat de participació política…’. La llista del diputat i advocat de Girona era interminable. ‘No és que el franquisme hagi tornat; és que no ha marxat mai’, ha denunciat. Ttambé ha acusat els ‘suposats intel·lectuals del règim’ que critiquen el referèndum en un manifest de fer els ulls grossos i no denunciar les vint-i-cinc lleis aprovades pel parlament i suspeses pel Tribunal Constitucional. ‘Això és un frau democràtic que obliden els que denuncien el referèndum’, ha dit. Ha afegit que l’objectiu d’ara era democratitzar-ho tot. I ha explicat que això ho volien fer amb dues idees: la mobilització al carrer i l’escalf internacionalista dels pobles del món. Anna Gabriel es dirigeix als assistents de l’acte de Terrassa (fotografia: P. C.). Anna Gabriel ha fet una intervenció que ha fet vibrar els assistents, plena de referències a les lluites obreres i socials de la història de Terrassa, amb noms i cognoms, amb col·lectius organitzats, amb vagues als vapors i a les fàbriques de la ciutat de les xemeneies. Ha dit que totes aquestes lluites eren lluites de dignitat. També ha explicat que amb el referèndum es torpedinaria el règim del 78 perquè l’estat espanyol i les seves elits vivien dels pobles sense estat. I que era per això que no podien permetre’s la independència. ‘Hem vingut a desmuntar el règim del 78; hem vingut a defensar els drets i les llibertats; no hem vingut a fer partit’, ha dit. ‘El nostre objectiu és desbordar les lleis i els interessos dels “lobbies”.’ Gabriel ha fet una crida a afegir-se a la lluita pel poder popular. ‘L’1 d’octubre ha d’obrir la porta a decidir-ho tot i a canviar-ho tot’, ha acabat dient l’educadora social de Sallent. El batlle de Marinaleda (Andalusia), Juan Manuel Sánchez Gordillo, parla a Terrassa (Fotografia: P. C.). La intervenció més llarga i més esperada ha estat la del batlle de Marinaleda, Juan Manuel Sánchez Gordillo. Amb el seu habitual mocador palestí i la barba de marxista històric, Sánchez Gordillo ha engaltat un discurs efervescent que ha arrencat aplaudiments constants dels assistents. ‘Un dia em van demanar si era d’extrema esquerra. Els vaig respondre que no, que era d’extrema necessitat’, ha dit. ‘Una nació no és una paraula ni una legalitat. Una nació és el sentiment d’un poble. I les lleis no poden suprimir mai els sentiments dels pobles. Si alguna ho pretén cal eliminar-la i abolir-la’, ha afegit. ‘Quan defensem el referèndum de l’1 d’octubre defensem el dret de tots els pobles a la llibertat’, ha continuat. ‘Al contrari d’allò que ens volen fer creure alguns, nacionalisme i internacionalisme no són conceptes oposats. De fet, l’única manera de ser internacionalista és ser nacionalista. No hi ha ni llibertat ni sobirania, actualment. L’estat espanyol és l’ariet que roba la sobirania a Catalunya i a Andalusia. I els mercats i els poders econòmics encara són molt més lladres de la sobirania.’ En un discurs que ha lligat com un fet indestriable l’anticapitalisme i la lluita per la llibertat dels pobles, ha dit que l’única manera de lluitar contra el capitalisme era lluitar pel poder polític dels pobles. ‘La vostra llibertat és la nostra llibertat’, ha dit Sánchez Gordillo. ‘Vostès ara són la història i ens han de deixar una història de dignitat. Tinc la bandera catalana al pal de l’ajuntament des de la Diada. Per molta Guàrdia Civil que despleguin no podran aturar el dret de decidir del poble català.’ El batlle del Col·lectiu d’Unitat dels Treballadors (Bloc Andalús d’Esquerres) ha criticat durament els que diuen que són d’esquerres a Catalunya i no acompanyen de manera clara i determinada el referèndum d’autodeterminació: ‘Hi ha moments en què la neutralitat és complicitat. No entenc la gent que diu que és d’esquerres i que ara no és en aquesta lluita. Aquests a qui tremolen les mans i les cames han de saber que no s’hi valen tremolors de cames quan es tracta de defensar els drets i de lluitar contra el feixisme que ha ressuscitat a l’estat espanyol.’ L’assistència ha desbordat l’espai previst per a l’acte de Terrassa (Fotografia: P. C.). L’acte ha acabat amb el públic alçat aplaudint el final de la intervenció de Sánchez Gordillo i amb la resta d’oradors acompanyant-lo a l’escenari alçant els punys. De fons, la cançó aquesta que diu que ‘ho tindrem tot i es parlarà de vida’. ‘Gent de mar, de rius i de muntanyes…’ cap a l’1 d’octubre recuperant la sobirania i la dignitat.

Summary: ‘Rebel·lar-se contra la injustícia no és un acte de llibertat; és un deure i una obligació’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, participarà en la manifestació independentista de l’Onze de Setembre. L’anunci arriba poques hores després d’haver estat aprovada la llei del referèndum i la llei fundacional de la república, i d’haver-se signat el decret de convocatòria del primer d’octubre. Avui mateix, el president de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Jordi Sànchez, ha anunciat que ja hi havia més de 360.000 inscrits a la manifestació de la Diada i que el nombre d’inscripcions d’enguany era lleugerament superior a la l’any passat en aquesta mateixa data, quuan hi havia 342.000 inscrits. També hi ha programats 1.800 autocars. Guia de la Diada del Sí, la manifestació de l’Onze de Setembre de 2017

Summary: Puigdemont participarà en la manifestació independentista de la Diada


Els ex-diputats de la CUP Eulàlia Reguant i Antonio Baños estan citats a declarar al jutjat d’instrucció 10 de Madrid per la negativa a respondre a Vox en sengles compareixences com a testimonis al Tribunal Suprem espanyol durant el judici contra el procés. Se’ls acusa de desobediència. Reguant ho farà avui, mentre que Baños declararà el 18 de març per videoconferència. La CUP ha convocat una concentració de suport a les 11.00 a la Plaza Castilla de Madrid amb entitats i partits polítics. Reguant i Baños al·legaran que no van respondre a l’extrema dret per objecció de consciència perquè consideren que Vox és una formació obertament masclista i xenòfoba i perquè no es podia ‘normalitzar la presència de l’extrema dreta en un judici discutible i de caràcter polític’. Segons l’article 556 del codi penal espanyol, la desobediència greu a l’autoritat pot castigar-se amb penes de presó d’entre tres mesos a un any –que no implicarien l’empresonament, però sí que una condemna seria un antecedent penal– i una multa d’entre sis i divuit mesos. El jutge Manuel Marchena ja els va multar amb 2.500 euros, sufragades amb la Caixa de Solidaritat. Us oferim les breus declaracions de Baños i Reguant al Suprem.

Summary: Reguant declara avui en un jutjat de Madrid, acusada de desobediència


Els fabricants tecnològics Samsung i Apple han estat denunciats en un tribunal de Califòrnia perquè diversos models dels seus telèfons mòbils presentaven uns nivells de radiacions de radiofreqüència superiors als permesos i que poden resultar perjudicials per a la salut. La denúncia col·lectiva, registrada divendres passat al tribunal de districte nord de Califòrnia, al·ludeix al fet que ‘nombrosos estudis científics han mostrat que l’exposició a les radiacions de radiofreqüència afecta els organismes vius’. Fent referència a una investigació publicada pel Chicago Tribune, els demandants asseguren que els nivells de radiació són fins a un 500 per cent superiors als límits permesos si es porta el telèfon a la butxaca de la camisa o dels pantalons. Ja que Samsung i Apple haurien estat coneixedors d’aquests riscos, els denunciants addueixen un cas de ‘negligència, ruptura de la garantia, frau de consum i enriquiment injust’ per part de les companyies. A més de reclamar que es determini l’impacte real de la radiació, els demandants demanen que Apple i Samsung es facin càrrec de les ‘despeses de monitoratge mèdic’ i sol·liciten també ‘compensacions i mesures cautelars’. Els denunciants són usuaris de diversos models de telèfons mòbils d’ambdues companyies, entre els quals hi ha l’iPhone X, l’iPhone 8 i l’iPhone 7 Plus d’Apple, així com els Galaxy S8 i Note8 de Samsung. Els possibles efectes nocius de l’exposició a aquestes radiacions, inclouen el risc de càncer, danys genètics, canvis en l’aparell reproductor, dèficits de memòria i desordres neurològics, entre d’altres, segons han destacat els denunciants. Els límits d’absorció de radiofreqüència establerts per la Comissió Federal de Comunicacions dels Estats Units estan establerts en 1,6 watts per quilograms actualment, encara que aquesta institució ha concedit les seves certificacions a tots els productes esmentats en la denúncia.

Summary: Denuncien Apple i Samsung per la radiació dels seus mòbils


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, va visitar anit Jordi Sànchez i Jordi Cuixart a la presó dels Lledoners. Així ho va explicar en un piulet, on va enllaçar el comunicat d’Amnistia Internacional que en demana l’alliberament immediat. ‘És una greu vulneració de drets humans que busca criminalitzar el dret a la protesta pacífica, no ho podem normalitzar’, diu Colau. Surto de visitar @jordialapreso i @jcuixart: més d’un any i dos mesos a una presó preventiva sense cap justificació. És una greu vulneració de #DDHH q busca criminalitzar el dret a la protesta pacífica, no ho podem normalitzar #LlibertatPresosPolitics https://t.co/0ItxZFXE6G — Ada Colau (@AdaColau) December 27, 2018

Summary: Colau visita Sànchez i Cuixart a la presó dels Lledoners


La lliga espanyola de futbol ha decidit de suspendre la competició durant les dues setmanes vinents arran de la crisi sanitària pel coronavirus 2019. La mesura afecta tant la primera divisió com la segona. La decisió s’ha pres després de l’anunci del Reial Madrid, que ha posat en quarantena tot l’equip, i per la possible infecció de jugadors dels altres clubs. El detonant de la decisió del club madrileny ha estat que s’ha comprovat que un jugador de l’equip de bàsquet tenia la malaltia. Com que les plantilles dels dos esports comparteixen instal·lacions s’han aïllat tots els jugadors. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut ‘La Lliga considera que ja s’escauen les circumstàncies per a passar a la següent fase del protocol d’actuació contra el Covid-19. En conseqüència, d’acord amb les mesures establertes al reial decret 664/1997 de 12 de maig, acorda la suspensió, almenys, de les dues pròximes jornades’, ha anunciat l’organisme en un comunicat. Quan s’hagin acabat les quarantenes decretades als clubs afectats i ‘més possibles situacions que poguessin produir-se’ s’estudiarà si cal mantenir la suspensió o si es pot tornar a jugar. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Aquest matí l’Eurolliga de bàsquet també ha anunciat la suspensió de la competició, de manera que el Barça – Zalgiris de Kaunas de demà a les 21.00 hores no es jugarà. A diferència de la mesura de la lliga espanyola de futbol, la competició de bàsquet no ha comunicat quant durarà la suspensió. Euroleague Basketball competitions suspended until further notice. pic.twitter.com/ZNiLOQs4XZ — Turkish Airlines EuroLeague (@EuroLeague) March 12, 2020 Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: La lliga espanyola de futbol suspèn la competició durant dues setmanes


Un centenar de batlles i regidors s’han manifestat a Barcelona aquest matí en contra de la sentència de l’1-O, i per rebutjar les detencions de manifestants dels dies posteriors. Electes d’arreu del Principat i de totes les forces polítiques independentistes s’han concentrat a la plaça Sant Jaume des de les 10.00 i mitja hora després han caminat fins a la Via Laietana amb l’objectiu d’acabar aquesta ‘primera mobilització del món local’ davant la delegació del govern espanyol. Els batlles i regidors hi volen fer entrega del manifest de l’Assemblea de Càrrecs Electes de Catalunya (ACEC), aprovat per unanimitat el 30 d’octubre. El batlle de Teià (Maresme), Andreu Bosch, ha explicat que la iniciativa neix des dels ajuntaments i impulsada per la ciutadania davant la repressió de l’estat espanyol. Els càrrecs locals han protestat davant les ‘injustícies’ de l’estat espanyol i han demanat la llibertat dels presos polítics i exiliats. Ni l’ACEC ni l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) no estan darrere d’aquesta mobilització. Tot i això, Bosch ha subratllat que sí que s’han reunit amb l’ACEC, i que en tenen ‘l’aval’ per entregar el seu manifest a la delegació del govern espanyol. ‘No volem convertir-nos en una plataforma més de rebuig, sinó que l’ACEC i l’AMI es facin ressò de la nostra voluntat de mobilitzar-nos i sumar’, ha asseverat. ‘Els cinc acords també són nostres’, ha remarcat en referència al manifest de l’Assemblea de Càrrecs Electes. Els batlles i regidors creuen que ara és ‘el moment’ que el món local es torni a mobilitzar, després de l’1-O, per expressar el rebuig a la sentència contra el procés i per totes les ‘detencions indiscriminades’ contra els ciutadans.

Summary: Un centenar de batlles i regidors rebutgen a Barcelona la sentència de l’1-O i les detencions de manifestants


Joan Josep Nuet (Reus, 1964) ha estat reelegit recentment coordinador d’EUiA. És diputat del Parlament de Catalunya per CSQP i secretari tercer de la mesa. Aquest mes, Nuet declararà com a testimoni en el cas Forcadell i assegura que, malgrat les discrepàncies, no acusarà la presidenta del parlament. ‘És una injustícia’, afirma. Amb ell també conversem sobre el pressupost de l’any vinent, el referèndum, el nou moviment polític que s’està gestant en l’entorn dels comuns i Fidel Castro. —Aquesta setmana s’han fet les primeres declaracions pel cas Forcadell. Vós que esteu citat com a testimoni el 19 de desembre. Què direu? —Encara no he fet la reflexió concreta. Ho prepararé a partir de la setmana que ve, però tampoc hi haurà sorpreses. Ja vaig presentar unes al·legacions que són públiques. Crec que el parlament té dret a discutir tota iniciativa política perquè l’empara el reglament de la cambra, l’Estatut, la constitució espanyola i la legalitat internacional. Em costa molt d’entendre que en un sistema democràtic avançat, un debat polític pugui ser penalitzat amb presó. Si això és possible, vol dir que aquesta democràcia té un dèficit profund. No puc entendre que un jutge empresoni o condemni un líder polític per haver facilitat un debat estrictament polític. No ho puc entendre i no ho puc admetre. Evidentment no acusaré la presidenta Forcadell. Que no vol dir que tot el que ella pensa jo hi estigui d’acord. Però no l’acusaré. Crec que és una injustícia fer-ho i condemnar-la. —Espereu represàlies contra els que vau participar en la votació de les conclusions de la comissió del procés constituent? —Ho veig difícil perquè no és operatiu. Al final, crec que els jutges, el Tribunal Constitucional i el govern d’Espanya, també ha de dimensionar les accions. Explicar que una presidenta d’un parlament per haver facilitat un diàleg, un debat, és empresonada o condemnada, no es pot defensar gairebé enlloc. Crec que dimensionaran molt bé les seves accions, perquè si no crearan una situació que només té un símil històric: les mobilitzacions internacionals quan hi van haver els darrers assassinats de la dictadura franquista. Què volen fer? Convertir la Carme Forcadell en un símbol? Que arreu del món, Nova York, Sidney o Berlín, hi hagi manifestacions perquè s’empresona una dirigent per donar opinions polítiques? Crec que li farien un mal terrible a l’estat espanyol. —Si el TSJC dicta presó o inhabilita Forcadell, què farà EUiA? —En primer lloc ho condemnaríem i participaríem en aquelles mobilitzacions democràtiques que la societat catalana, especialment la societat civil, pogués desenvolupar. A EUiA i Catalunya Sí Que Es Pot estarem amb els preceptes democràtics. Farem costat a les institucions catalanes i els seus representants, i defensarem el seu dret al debat. Repetint que no sempre estem d’acord amb els seus continguts, però en una societat democràtica la discrepància és natural. Hi ha moltes coses que no tenen cabuda a la constitució, que és un text de fa quaranta anys, i no per això la gent que defensa aquestes coses han d’anar a la presó. És una barbaritat. —Un altre tema d’actualitat és el pressupost de la Generalitat. Oposar-se als comptes que han de començar a revertir les retallades de Mas no suposa mantenir-les? —Encara no hem dit que votarem que no, però és probable. El govern tenia dos camins. El que ha fet i l’altra era fer un pressupost per una majoria social i per una majoria sobiranista que existeix al parlament. Nosaltres demanàvem, igual que la CUP, ni més ni menys, que en el marge autonòmic de tres impostos —IRPF, successions i patrimoni— hi hagués una actuació per part del govern que pogués generar entre mil i dos mil milions més. Sempre a les rendes altes, ni a les rendes mitjanes ni les baixes. Això no s’ha volgut fer per raons ideològiques. Catalunya Sí Que Es Pot no ho pot tolerar, però la CUP sí. La nostra visió social del projecte de país que volem no tolera això. —Voleu dir que la CUP prioritzarà l’eix nacional al social? —No ho sé, però ho pot tolerar. Jo conec molts anticapitalistes de la CUP que els hi agradaria agafar un bitllet d’avió i anar unes setmanes a Nova York. Nosaltres no ho podem tolerar. El que nosaltres representem, el que nosaltres pensem, la nostra visió del país no pot tolerar que es torni a llençar un missatge que els que més han especulat i robat se’n puguin en sortir com si res. Mil o dos mil milions per aquest col·lectiu no és res. Això s’ho gasten en una nit de copes. Aquest és un missatge demolidor. El PDECAT ha imposat la seva política a ERC i la CUP. —Però el pressupost encara no està tancat. Es poden fer canvis. —Tècnicament és possible perquè al parlament hi ha majoria, però crec que hi ha motius ideològics sectaris que impedeixen tenir aquesta visió gran del país. —Com valoreu el nou impost sobre els bens de luxe que han acordat Junts pel Sí i la CUP? —S’han creat un seguit d’impostos que fan que el PP digui que som la comunitat autònoma amb més càrrega fiscal, però tot és foc d’encenalls. Impostos que pràcticament no recaptaran res, que són superflus. És com regalar un caramel de menta a qui passa gana. És una mica un engany. En canvi, en figures impositives en les quals tenim un marge petit, però tenim un marge, no enviem un missatge pedagògic i no fer una recaptació de mil o dos mil milions. —Per què servirien aquests diners extres? —Ens permetrien reforçar un aspecte que considerem cabdal: la renda garantida. Hem d’enviar missatges clar a la ciutadania. En un moment de patiment, la Generalitat hauria de fer un pas revolucionari en la protecció social. Aquest mil o dos mil milions podrien anar a la PIRMI i ajudar a edificar la renda garantida. Si es fes així, nosaltres no podríem votar en contra del pressupost de cap de les maneres. A més, el vot favorable de la CUP seria, pel seu tram intern, molt més fàcil. Ajudaríem a unificar la CUP i nosaltres també tindríem una participació activa en aquest acord. —Parleu com si la CUP ja hagués decidit permetre l’aprovació del pressupost. —No sé què acabaran fent, però ells estan patint. La CUP ha d’acceptar un pop com animal de companyia. És dur. La nostra proposta els ajudava a donar aquest vot favorable i nosaltres potser una abstenció, no ho sé. Al pressupost no hi ha diners per fer una revolució, però podem fer un canvi de tendència. Podem senyalar uns aspectes perquè esdevinguin prioritaris, però no s’ha volgut fer per part del govern. De fet, no ha volgut ni discutir amb nosaltres, ha preferit agafar la CUP i sotmetre-la al garrot vil. Anar collant, anar collant i col·locar-los entre l’espasa i la paret. ‘Si no aproveu el pressupost, el procés es mor, i vosaltres l’heu matat’, els hi diu. És un escenari kafkià. —La proposta de pressupost inclou una partida pel referèndum. Què us sembla? —Em sembla bé que hi hagi una partida pel referèndum. El referèndum el va aprovar el Parlament de Catalunya en el Ple de Política General. Ara bé, estic parlant del primer referèndum dels dos que anomena el president. —El pactat? —No li diem pactat, li diem vàlid i amb ple reconeixement internacional. El va aprovar el parlament, té una majoria de vots —la proposta de referèndum de CSQP es va aprovar amb els seus vots, els de JxSí i l’abstenció de la CUP— i no l’ha impugnat el TC. Per tant pot ser al pressupost. No em sembla malament. Nosaltres no estem d’acord amb el RUI i la partida no diu si és per una consulta pactada o unilateral, volem interpretar que aquests diners són pel referèndum que nosaltres hem proposat i té majoria a la cambra. —Com veieu les amenaçes de possible impugnació? —El govern espanyol nega el referèndum. L’opinió és política i els tribunals diran el que diguin el govern, perquè hi ha una utilització partidista de la justícia. Nosaltres no ho compartim i defensarem la sobirania del parlament. Encara que votem en contra del pressupost. —Vós mateix dieu que el govern espanyol nega el referèndum. Si la Generalitat convoca el referèndum al setembre, què fareu? —Si té validesa jurídica i reconeixement internacional hi participarem. En cas contrari, no és el nostre referèndum. La unilateralitat l’hem negada, perquè porta a un xoc de trens, a la divisió de la societat catalana i a una derrota dolorosa. Una derrota del procés que no desitgem, perquè al final pot ser una derrota de la democràcia. Hem ofert des de fa temps una estratègia guanyadora, que és gestionar això amb una majoria del 70% o 80% de la societat catalana. I d’aquesta manera, guanyar el referèndum com idea que té validesa jurídica i reconeixement internacional. —Però com s’aconsegueix aquesta validesa i reconeixement? —Primer amb la unitat de la societat catalana, que ara no existeix. Si el referèndum és el del 47%, hem perdut. Però si és el del 80%, podem guanyar. No dic que hàgim guanyat, però podem guanyar. —Per guanyar us referiu el dret a votar, no a la independència, oi? —Nosaltres no som independentistes. El referèndum és per la independència o per federar-se. Ni amb eleccions plebiscitàries, ni amb declaracions unilaterals, ni amb costellades de cap de setmana farem la independència. En tot cas portarem el país a una derrota històrica. Només una majoria del 70 o 80%, que accepta el dret de decidir, que pensa que Catalunya és un subjecte polític i té dret sobirà a pronunciar-se, només amb l’articulació d’aquesta majoria podem guanyar. I com que s’han posat unes dates, en funció d’uns calendaris político-electorals, algú pot pensar que la societat catalana és presa d’aquestes dates. De les dates només en són presos Junts pel Sí i la CUP. Nosaltres no Organitzar una majoria no és fàcil, és un tema històric i es tarda temps. —Però la majoria pel dret de decidir ja hi és. —Però no s’articula. El pressupost, per exemple, és el pressupost del PDECAT amb la connivència d’ERC i el mal tràngol de la CUP. No és la millor manera. Al final, el missatge que rep la societat és que qui hegemonitza el procés és el PDECAT amb les seves idees polítiques i econòmiques. Això no farà trempar a ningú de Nou Barris, Bellvitge o Catalunya Sí Que Es Pot. El procés ha de fer trempar el 80% dels catalans. —Doncs desmuntem el full de ruta. Sense presses. Com articulem aquesta majoria? —S’han de fer moltes coses. Una és negociar, una altra és mobilitzar, una altra és desobeir… Hi ha moltes peces. —Quin tipus de desobediència? —Desobediència civil. És un mecanisme útil i efectiu… —El RUI, per si mateix, ja és desobediència, no? —És un tipus de desobediència que fa que mitja Catalunya no hi participi. Al final ens trenquem i donem la raó a FAES i a l’Aznar, que deien que no podríem aguantar el repte i ens trencaríem abans nosaltres que l’estat. Hi ha una Catalunya que no es farà independentista. Ja pot fer el pi l’independentisme o donar un entrepà a tots els votants, que no es farà independentista. No hi creu amb això i tampoc hi creurà. Perquè el món, a més, no avança cap aquí. Creu en la sobirania, però gestionable de diverses maneres. Hi han estat independents que tenen una bandera a l’ONU i no tenen cap tipus de sobirania. —Llavors a quina desobediència civil us referiu? —No ho sé, s’ha d’articular. Si creem una majoria, crearem un full de ruta amb una estratègia. De moment no hi és. No hi ha res. —Què aportarà el nou partit a la política catalana que no aporti ja CSQP? —No és un altre partit. És un nou moviment que ocuparà la centralitat de la política catalana i que donarà una alternativa nova al full de ruta esgotat de Junts pel Sí i la CUP. Aquest model s’està pansint. Nosaltres arribem per dir que això no xuta i per a plantejar una alternativa que és nacional és social. Junts pel Sí i la CUP demostraran amb el pressupost que la seva alternativa nacional no té cor social. És mentida que és el pressupost més social de la història. Això és una frase feta del vice-president Junqueras, a qui respecto immensament, però és un eslògan propagandístic. Neix un nou moviment polític que ve a superar Catalunya Sí Que Es Pot, En Comú, ICV, EUIA i Podem. —Els partits es dissoldran? —Sense dissoldre partits. En aquesta fase no hi ha debat sobre dissolució de partits. Anem cap a un moviment polític que serà de tots. On s’apuntarà tota la gent que vol un canvi a Catalunya i que no és de cap d’aquests partits. Tindrem un projecte nacional plenament sobirà i social. No es podrà destriar. El projecte nacional sense cara social a Catalunya només el pot tirar endavant el PDECAT: els rics no paguen, el TTIP m’encanta, la política del BCE m’il·lusiona, etc. En el fons és una polítca antisobirana, perquè només en practica la versió regional. Vol dir davant de Madrid, però no davant de Brussel·les o altres poders. —Se superaran les tensions viscudes entre ICV i Podem al parlament? —Totalment. És una nova dinàmica. —Hi podrà participar el PSC? —El PSC ha fet una proposta tàctica, com aquell boxador que abans de caure en el ring s’abraça al seu contrincant. Jo els respecto i no els vull dir cap paraula fora de to, però ara mateix no tenim una agenda amb ells. Quan el PSC digui que està en contra del TTIP, contra el pagament del deute, a favor del dret de decidir i que Catalunya és una nació i un subjecte polític, llavors ens ho repensarem. De moment jo no els he sentit dir res d’això. En tot cas, observem la seva evolució. Si el PSC se separa de la Susana Díaz serà un gest positiu. —Què li dirieu els que us acusen de voler maquillar l’envelliment de la nova política? —Hi ha un canvi de les regles polítiques i nosaltres naixem gràcies a això. No tenim res a veure amb el maquillatge. Qui pensi que el 15-M, la crisi de la política, la crisi econòmica són maquillatges, no entén que la societat està canviant ràpidament i les noves generacions entren amb força i noves idees. —Però la nova política, allà on ha tocat poder ha perdut una mica l’aire fresc, no? El pacte entre Colau i PSC en podria ser un exemple. —L’aire nou que portem és mil vegades superior al PDECAT o Junts pel Sí. Encara tenim un avantatge, en termes de novetat, enorme. L’experiència també és important. Haver governat l’Ajuntament de Barcelona o alguns dels ajuntaments més importants del país és una experiència que també la necessitem, perquè governar Catalunya no és fàcil. Enganyaríem a la gent si expliquéssim que quan nosaltres arribem això serà un pim pam pum i que amb dos dies això ho tenim tot enllestit. Això és mentida. És un procés molt complex i molt difícil. Els reptes són gegants. Però hem comprovat que la vella política és incapaç. —EUiA és nova política? —Sí, claríssim. Estem amb la nova política. En canvi, Junts pel Sí ha tocat sostre amb menys d’un any. Nosaltres, com aquell qui diu, gairebé hem de començar. I tot indica que podem jugar un paper de centralitat i serem la gran novetat. Ho hem de fer bé, però aquí som. —En algun moment s’ha volgut temptar ERC perquè trenqui JxSí. Hi ha espai per ERC en aquest moviment? —En el nou subjecte, no. Ara, ERC ha de decidir en el futur què vol ser. La idea de Junts pel Sí s’esgota, no sé si la liquidaran o re-maquillaran, no sé què faran. Si ERC no perd la seva ànima social té més punts per ser prop de nosaltres. Però una part del partit i el PDECAT són irreconeixibles. Alguns quadres ja no saps de quina formació són. Aquest és el seu debat, no el nostre. Si es manté fidel a la seva identitat d’esquerra i republicana, en el sentit democràtic, serà més fàcil. Nosaltres esperem que sigui així. —Ja per acabar, vós que sou comunista em podríeu fer una valoració del llegat de Fidel Castro? —Crec que el més important és la revolució cubana. És una revolució del segle vint i tot indica que continuarà al segle vint-i-u. Alguns creien, potser fa uns anys, que estava aïllada i acabada. En aquest sentit, recordo la posició comuna de la Unió Europea, liderada per José María Aznar. Tot això ja és aigua passada. Cuba ara té el reconeixement dels Estats Units i juga un paper important a l’Organització d’Estats Americans (OEA) i a la Comunitat d’Estats Llatinoamericans i Caribenys (CELC). Per tant, en els processos d’integració llatinoamericana, Cuba és una part imprescindible. S’ha convertit en un referent llatinoamericà i mundial. Crec que el llegat transcendeix la persona. No és només fer la revolució, que la va fer, sinó sobretot aguantar-la i actualitzar-la. —Les conquestes socials de la revolució justifiquen l’absència d’eleccions? —A Europa en teoria hi ha llibertat, però molts partits pacten una única política que fa que els refugiats morin a la Mediterrània, que tinguem trenta milions d’aturats i que els nivells de pobresa s’hagin disparat. La mateixa democràcia nord-americana, per exemple, crea monstre com Trump. Un Trump a Cuba és impensable. S’han de tenir més punts de vista. El model cubà és una aproximació a la democràcia social. Ni amb Cuba ni amb res es pot simplificar. S’ha de fer una mirada més profunda, sempre crítica, però més profunda.

Summary: Joan Josep Nuet: ‘El procés ha de fer trempar el 80% dels catalans’


La diputada i portaveu de Compromís a la comissió de coordinació, organització i règim de les institucions de la Generalitat, Nathalie Torres, ha registrat una proposta perquè les Corts instin al Consell a adoptar el topònim històric de la Serrania en comptes de la denominació actual dels Serrans a les seves comunicacions i publicacions. Segons que ha indicat la diputada en un comunicat, la denominació dels Serrans ‘va ser encunyada, segons els experts, per Sanchis Guarner en 1966, fruit de la confusió amb el gentilici emprat per a definir a les persones que habiten a la comarca’. ‘És l’única comarca a tot l’estat que rep el seu topònim del seu gentilici. Ja l’any 1934 Emili Beüt va proposar, a la seua proposta de comarcalització, el nom de la Serrania de Xelva, i fins i tot al Sermó XCVIII, de 15 de setembre de 1414, de Sant Vicent Ferrer hi ha una referència a la Serrania’, ha afegit. ‘Aquestes proves documentals, i la tradició oral de la comarca, demostren per què, malgrat que el nom dels Serrans es ‘va oficialitzar’ durant els anys vuitanta, els veïns fan servir el topònim de la Serrania’, diu. També ha citat com a prova la denominació d’entitats socials de la comarca, com el Centre d’Estudis de la Serrania, Mancomunitat de la Serrania, Banda de la Serrania, o Associació de la Serrania d’Activitats Teatrals. Així mateix, ha indicat que ‘l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) va acordar, vist l’informe de la Secció d’Onomàstica sobre el topònim en castellà i en valencià, la modificació de la denominació actual per la forma la Serranía/la Serrania’. ‘Cal recordar que aquest informe es va elaborar a instàncies de la mateixa Mancomunitat la Serrania que, en la sessió celebrada el 27 de febrer de 2018, sol·licitava un estudi a l’AVL per a la modificació del topònim comarcal’, ha apuntat. La diputada acaba dient que ‘la comarca coneguda actualment com Els Serrans és una comarca extensa que va des del Camp de Túria fins als límits de la província de València amb Conca i Terol, que compta amb una gran importància històrica i cultural’. ‘Unes terres amb una població diversa i una idiosincràsia especial, resultat dels diferents pobles i cultures que al llarg de la història han poblat la Serrania del Túria i que ens han llegat un patrimoni natural, històric i immaterial del qual gaudim tot el poble valencià’, diu.

Summary: Compromís proposa de canviar el nom de la comarca dels Serrans per ‘la Serrania’


Vist per sentència el judici contra l’empresa Vector Ronda, un dels principals operadors de llicències VTC i controlada per la multinacional Cabify, per acomiadar un treballador una volta va denunciar les seves condicions laborals davant Inspecció de Treball. A la sortida de la vista, l’advocat del Col·lectiu Ronda i representant del treballador acomiadat, Nacho Parra, ha explicat que han demanat la nul·litat de l’acomiadament en entendre que va ser fruit d’una represàlia i, per tant, d’una vulneració flagrant dels seus drets fonamentals. ‘Cansat de treballar més de 12 hores i dels descomptes injustificats a la seva nòmina va denunciar l’empresa i al cap de dos dies el van acomiadar’, denuncia Parra. També han intentat demostrar que Vector Ronda va acomiadar més de trenta treballadors en un període de dos mesos vulnerant el protocol especificat quan es tracta d’un acomiadament col·lectiu. L’advocat Nacho Parra destaca que, ‘malauradament’, aquest cas és un més dels que demostra l’ús fraudulent de les relacions laborals per part d’aquestes empreses d’economia col·laborativa que sostenen tot el seu model de negoci precaritzant les condicions laborals ‘de persones especialment precàries’ amb jornades laborals de més de dotze hores, sous que ronden els mil euros mensuals i descomptes en nòmina per no complir determinades normes de funcionament imposades per Uber o Cabify, en aquest cas. En el cas jutjat aquest dimecres, el conductor va informar el passat 23 de febrer de 2018 a l’empresa Vector Ronda que la grua s’havia endut el seu vehicle i que, tot i acceptar que la multa l’havia de pagar ell, sol·licitava que li descomptessin de la següent nòmina les despeses per retirar-lo i la multa corresponent i que li donessin un altre vehicle per seguir amb la seva jornada laboral i així no incórrer en penalitzacions addicionals per no assolir els objectius de facturació mensual fixats per l’empresa. El treballador denuncia que tot i les seves demandes, l’empresa no li va proporcionar cap vehicle en els dos dies següents el que el va obligar a dirigir-se a Inspecció de treball per denunciar els fets així com altres incompliments laborals per part de Vector Ronda. El mateix dia, Inspecció de Treball es va adreçar a l’empresa per reclamar explicacions sobre la denúncia efectuada pel seu empleat i, tan sols dos dies després, el 28 de gener, Vector Ronda comunicava al conductor denunciant el seu acomiadament disciplinari. Segons l’informe d’Inspecció de Treball, ‘l’empresa Vector Ronda aplicava als seus treballadors descomptes salarials com a conseqüència de les penalitzacions aplicades per l’empresa principal, en aquest cas Cabify, per incompliments de les seves directrius repercutint directament aquest cost sobre els mateixos’. Unes penalitzacions que, en alguns casos, feien que el sou del treballador, que normalment superava per poc els 1000 euros, quedés per sota del sou mínim. Segons l’advocat, les penalitzacions podien ser perquè els conductors rebutgessin algun dels serveis que els assignava l’aplicació o perquè estiguessin desconnectats durant més temps del permès, entre d’altres. Unes sancions, ha afegit, que no estan contemplades al conveni col·lectiu d’empreses d’autotaxi i lloguer de vehicles amb conductor. Sobre els motius de l’acomiadament, Parra explica que en aquest cas i en la majoria de la trentena que es van produir en uns dos mesos es justificaven per no haver superat el període de prova quan la pràctica totalitat de treballadors afectats provenien de l’empresa Yirmi UC Fiesta Omnibus, també present al judici. D’aquesta empresa van passar a Vector Ronda després de signar la baixa voluntària, el que suposava, de facto, haver superat amb escreix el període de prova. Per la seva banda, l’advocada que representava Vector Ronda ha reclamat que es desestimi la sentència de nul·litat perquè no han quedat demostrades les acusacions del treballador acomiadat. En aquest sentit, ha insistit que l’acomiadament pot ser considerat procedent o improcedent, però mai nul. Ha negat que les jornades siguin de 12 hores o més i que el conductor fos acomiadat per haver presentat una denúncia a Inspecció de Treball. L’avocada ha reconegut que entre les empreses del sector de les VTC hi ha molt intercanvi de treballadors però ha negat que formin part d’un mateix grup assegurant que són competència tot i treballar pel mateix client.

Summary: Jutgen un dels principals operadors de llicències VTC per les condicions laborals


Centenars de milers de persones han sortit al carrer en una de les mobilitzacions més multitudinàries de la història d’Hong Kong. S’oposen a la proposta de llei d’extradició en virtut de la qual el sospitosos d’haver comès delictes a la ciutat serien retornats a la Xina continental, on les seves garanties judicials serien coartades. Prop de 2.000 agents de policia controlen la marxa, que podria reunir a més de mig milió de persones, segons els organitzadors. Seria la protesta més gran d’ençà de la del 2003 contra una altra proposta de llei, aquella vegada per a endurir la normativa de seguretat nacional. La marxa arriba abans el consell de govern de Hong Kong no discuteixi, dimecres, l’anomenada Llei per als Delinqüents Fugitius, que podria entrar en vigor a final de mes sota els auspicis de la cap executiva de Hong Kong, Carrie Lam, que ha provat de suavitzar-ne els termes, sense èxit. De fet, alguns han acudit a la mobilització per demanar-ne directament la dimissió. Els manifestants han estat convocats al cèntric Victoria Park, on han assistit de blanc i amb paraigües grocs, símbol de les manifestacions en favor de la democràcia del 2014 conegudes com a ‘Revolució dels Paraigües’. Nou dels dirigents d’aquesta campanya de desobediència civil pacífica van ser declarats culpables de conspiració per a alterar l’ordre públic en aquestes manifestacions i van ser condemnats a anys de presó.

Summary: Protesta multitudinària a Hong Kong contra la proposta de llei d’extradició


L’advocat de la consellera a l’exili Clara Ponsatí, Aamer Anwar, va ser assenyalat per l’ex-cònsol espanyol Miguel Angel Vecino en un correu electrònic on el desqualificava i deia que Anwar vol ‘que Espanya torni a ser recuperada per l’islam’. Ho ha publicat el diari escocès The National, que cita els correus fet públics aquesta setmana per Voz Populi on s’explica que Josep Borrell té ‘sota vigilància’ cònsols de carrera a Barcelona perquè no simpatitzin amb l’independentisme. En un piulet, Anwar ha desacreditat les acusacions dient: ‘Aquests comentaris aberrants són pensat per originar por i odi, però no tindran cap impacte sobre el resultat de la lluita de Catalunya per la llibertat ni sobre el resultat de l’extradició de Clara Ponsatí, a mans del nostre poder judicial independent.’ “Such abhorrent comments are designed to stoke fear & hate, but will have no impact on the outcome of Catalonia's struggle for freedom or indeed the outcome of @ClaraPonsati extradition which lies in the hands of our independent judiciary” #DefendClara🎗 https://t.co/RgmNajDztF — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) November 20, 2019 Al correu, datat del 13 de febrer d’enguany, diu que Anwar vol utilitzar les concentracions de suport a Ponsatí com a ‘catapulta política’ a l’SNP, després d’haver deixat el Partit Laborista ‘perquè no progressava políticament’. I afegeix: ‘No és gaire apreciat en la comunitat paquistanesa, de la qual s’aprofita clarament amb motivacions polítiques sense que mai hi hagi fet res realment a favor.’ I fins i tot arriba a dir: ‘Va portar musulmans a l’SNP i es va convertir en el dirigent del grup islamista, amb què pretenia tenir un pes polític que òbviament no aconsegueix.’ L’ex-consol espanyol també mira de desacreditar la seva trajectòria com a advocat i diu que fa dos anys va ser a punt de perdre la llicència per haver insultat el tribunal. ‘Es presenta com un dels millors advocats penalistes d’Escòcia, però és lluny de ser-ho.’ Després d’haver estat destituït l’estiu passat, Vecino va explicar que Borrell l’havia obligat a executar ‘ordres inconstitucionals’, com ara evitar una visita d’un grup de parlamentaris catalans al parlament escocès per no perjudicar el govern de Pedro Sánchez abans de les eleccions del 28 d’abril. Borrell té ‘sota vigilància’ cònsols de carrera a Barcelona perquè no simpatitzin amb l’independentisme

Summary: Aamer Anwar denuncia que l’ex-cònsol espanyol a Escòcia l’insultava en correus oficials


El polèmic desallotjament del local musical Bemba de Sabadell, que va acabar amb un enfrontament entre el cos d’antiavalots de la policia municipal i joves de l’esquerra alternativa, arriba avui a judici. L’episodi va ocórrer el mes de setembre del 2003, durant la festa de clausura de l’establiment, freqüentat per col·lectius molt crítics amb el govern de l’ex-batlle Manuel Bustos. Aquella nit, onze joves, entre els quals l’ex-migcampista del Barça Oleguer Presas, van ser detinguts. Vuit són acusats d’atemptats a l’autoritat i tres de lesions. Els demanen penes que van d’un any i mig de presó a dos anys. Lluïsa Domingo, una de les advocades de la defensa, ha explicat que exigirien l’absolució dels acusats perquè consideren que els fets han prescrit: ‘Durant el procés hi ha hagut interrupcions més llargues que no preveu la legislació’, diu la lletrada. Alguns veïns van alertar la policia local que un grup de gent feia soroll al carrer. En lloc d’ordenar de fer-hi una visita policíaca corrent, el batlle, Manuel Bustos, i els regidors de Seguretat Ciutadana i Espai Públic, Paco Bustos i Josep Ayuso, van enviar-hi la brigada d’intervenció ràpida, que s’havia constituït recentment. Segons alguns testimonis van llançar boles de goma i bales de sal.

Summary: Arriba a judici el polèmic cas Bemba de Sabadell


L’acord entre els veïns del bloc del número 113 de l’avinguda Barcelona de Sant Joan Despí amenaçats per un dràstic increment del preu del lloguer i l’empresa propietària, Medasil Desarrollos SL –vinculada a Goldman Sachs– està cada vegada més a prop. Diumenge els veïns votaran l’acord en una assemblea, a falta que s’acabin d’acordar alguns serrells. ‘És un desnonament invisible’: 400 veïns de Sant Joan Despí s’enfronten a Goldman Sachs perquè no els facin fora de casa Així ho assegura Julio Jiménez, membre de la comissió negociadora, que confia que l’acord es pugui tancar la setmana vinent amb un increment gradual del lloguer del 20% repartit en els pròxims tres anys, en comptes del 24% proposat inicialment pels gestors del bloc. En l’última reunió celebrada ahir a la tarda, l’empresa propietària va garantir als veïns que tot i que aquest 15 de març han començat a vèncer els primers contractes de lloguer, cap família haurà d’abandonar casa seva fins que les negociacions finalitzin. Els afectats fa aproximadament cinc anys que viuen en aquest edifici, després que l’Ajuntament de Sant Joan Despí forcés la propietat a posar els habitatges en lloguer, ja que la finca estava buida i tenia un risc alt d’ocupacions. Ara, però, els contractes comencen a finalitzar i els veïns denuncien que el passat mes de gener se’ls va comunicar via burofax que els lloguers s’incrementarien entre un 40 i un 100%, el que els suposaria, en molts casos, passar de pagar uns 600 euros a 1.200. Del total de famílies, a 94 se’ls acaba el contracte de lloguer aquest 2018 i la a la resta gradualment fins el 2020. De fet, avui mateix ja han vençut alguns contractes. Segons que explica el representant dels veïns, l’empresa propietària els ha cobrat els quinze dies que portem de mes, és a dir, el 50% del lloguer, però les famílies afectades han pagat avui mateix l’altre 50% per evitar problemes futurs tot i que la propietària s’ha compromès a no actuar contra cap dels llogaters fins que les negociacions no finalitzin. En cas que la propietat els rebutgés aquest pagament, el dipositarien en seu judicial per cobrir-se les esquenes. Jiménez celebra la voluntat negociadora de l’empresa propietària i recorda que els veïns sempre han estat disposats a que se’ls augmentés el lloguer de manera ‘justa’. Així, l’acord que es perfila, comportarà un increment del lloguer del 20% repartit en tres anys amb un creixement dels preus d’aproximadament un 5% pels anys 2018 i 2019 i del 10% de cara al 2020.

Summary: Els veïns del bloc de Sant Joan Despí amenaçats per l’augment del lloguer ultimen un acord amb els propietaris


La nova Comissió Europea dirigida per Úrsula Von der Leyen ha assegurat aquest dimarts que ‘no canvia’ la postura sobre l’afer català de l’executiu de Jean-Claude Juncker. ‘És un afer intern d’Espanya que s’ha de gestionar en línia amb el seu ordre constitucional’, ha afirmat un dels portaveus, preguntat per la carta d’una quarantena d’eurodiputats que demanava mediació a la presidenta de la CE. Von der Leyen encara no ha respost a aquesta missiva, però ho farà ‘en el moment oportú’.

Summary: La Comissió Von der Leyen manté la línia Juncker: ‘Catalunya és un afer intern d’Espanya’


Ni Pablo Iglesias, ni Albert Rivera, ni tampoc Francesc Homs no votaran sí a Rajoy. El president del govern espanyol es va reunir ahir amb els líders de Podem, Ciutadans i el Partit Demòcrata, dins la tongada de converses amb tots els grups polítics per formar govern. Tanmateix, no va aconseguir cap moviment decisiu per a estalviar-se unes terceres eleccions espanyoles. Avui es reunirà amb el líder del PSOE, Pedro Sánchez, i més tard farà una valoració sobre les trobades. La trobada amb Homs Mariano Rajoy i Francesc Homes es van reunir ahir a la tarda a la Moncloa. En sortint, Homs va explicar a Twitter que havia dit a Rajoy que no comptés amb el suport del seu partit ‘ni actiu, ni passiu’ per a la investidura. La trobada no s’havia anunciat i es preveu que Homs en donarà detalls avui a migdia en una conferència de premsa a Barcelona. Rivera i Iglesias ‘No donarem suport al govern ni hi farem costat, però som un partit constructiu i responsable i per això si aquest govern va endavant estarem disposats a negociar’, va explicar Albert Rivera. El número u de Ciutadans també va dir que avui reuniria l’executiva del seu partit per decidir el vot en contra o l’abstenció en la investidura de Rajoy. Rivera va qualificar la trobada de ‘constructiva’ tot i no haver parlat de lleis ni de càrrecs. Rajoy li va dir que era important que no hi hagués terceres eleccions i es va comprometre a fer arribar a Ciutadans un document amb propostes per a posar les bases d’un acord. Per una altra banda, el dirigent de Podem, Pablo Iglesias, va deixar clar a Rajoy que votarien contra la seva investidura i va dir que una eventual abstenció del PSOE el convertiria en soci del govern del PP i, en conseqüència, Podem encapçalaria l’oposició. Va recordar la predisposició a treballar per un govern d’esquerres amb el suport dels partits catalans i bascs. ‘Qualsevol que sàpiga sumar i restar s’adona que hi podria haver un govern progressista’, va dir.

Summary: Reunions sense èxit a Madrid per a estalviar-se unes terceres eleccions


El secretariat de l’ANC ha aprovat un comunicat en què torna a demanar la dimissió del conseller d’Interior, Miquel Buch. Demanen que els Mossos d’Esquadra ‘deixin d’estar al servei d’aquesta operació d’estat, que té només com a objectiu escalar la repressió política del moviment independentista’. L’ANC ha tornat a criticar la ‘mala praxi’ dels Mossos durant els aldarulls, amb ‘ús excessiu de la força i càrregues indiscriminades contra gent que es manifesta de manera pacífica’. També s’ha queixat que els policies ‘provoquin’ els manifestants per poder actuar després amb més contundència contra ells. Tot plegat després d’una reunió del secretariat. En un comunicat llegit, entre més, per la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, l’entitat ha criticat que els Mossos formin part d’un dispositiu amb els cossos de l’estat espanyol després de la seva actuació l’1-O, i que es permeti que la policia espanyola faci detencions ‘irregulars, totalment mancades de garanties’. ‘No pot passar ni un dia més sense que es depurin responsabilitats’, ha insistit Paluzie, que ha tornat a assenyalar Buch. ‘Per evitar l’aplicació de la Llei de seguretat nacional s’ha acabat danyant seriosament la confiança de la ciutadania en els Mossos’, ha lamentat l’ANC. I ha demanat als partits que activin una comissió d’investigació al parlament per estudiar l’actuació policíaca d’aquests darrers dies. Paluzie també ha recordat que per culminar el procés independentista no n’hi ha prou amb la mobilització popular, sinó que cal que els polítics estiguin determinats a arribar fins al final. D’altra banda, l’ANC diu que el ministre d’Interior espanyol en funcions, Fernando Grande-Marlaska, i tot el govern espanyol preparen ‘el relat necessari per a aplicar la llei antiterrorista i condemnar per terrorisme desenes de joves catalans’ empresonats pels aldarulls d’aquests últims dies.

Summary: L’ANC torna a demanar la dimissió de Buch perquè els Mossos ‘deixin d’estar al servei’ de la repressió de l’estat espanyol