Era la primera conferència d’un president de la Generalitat a Madrid d’ençà de la repressió desencadenada per l’estat espanyol com a resposta a l’1-O. I Quim Torra s’hi ha trobat un abisme, tot un món d’incomprensió, d’esquemes mentals solidificats que fan molt difícil que el poder mediàtic i polític de Madrid ni tan sols es formuli una pregunta que el president ha demanat que ha suggerit: ‘Per què un poble com el català, que durant tants anys va defensar l’estabilitat d’Espanya, va decidir d’emprendre un nou camí com el de la independència?’ Torra ha participat aquest matí en un esmorzar informatiu organitzat per l’agència Europa Press a l’hotel Villa Magna de Madrid, on hi havia força expectació per si donava pistes sobre la resposta a la sentència del Tribunal Suprem contra els presoners polítics. No ho ha detallat, ha declarat que la sentència obriria una nova etapa en què ‘s’haurà de traçar el camí per a culminar la independència’, i que s’haurà de fer amb desobediència civil. Ha estat com un partit de frontó per a Torra, que havia de llançar una vegada i una altra el missatge del respecte als drets humans contra una paret argumental dels interlocutors que era la constitució espanyola com a final i culminació de tot. Torra era al mateix escenari on fa tres anys Carles Puigdemont va anar a dir que es faria un referèndum i que convenia de negociar-lo. Era el penúltim ‘escolta Espanya’ d’un president de la Generalitat a Madrid, perquè Puigdemont encara va fer una darrera crida, el maig del 2017 a la Cibeles, acompanyat de Romeva i Junqueras. Avui no hi havia la tensió ambiental d’aquelles conferències de Puigdemont, però el missatge de Torra ja no era el de fer una crida a Espanya a negociar, a pactar ni a trobar camins d’entesa, per la constatació del president que són camins erms, perquè la resposta que ha rebut l’independentisme ha estat la repressió. I això culminarà aviat amb la sentència del Suprem, i ho viurà en primera persona també ben aviat el president mateix amb el judici contra ell al TSJC, on és acusat de desobediència per no haver volgut despenjar la pancarta de Palau en suport dels presos i els exiliats. Més aviat el discurs de Torra ha estat una explicació i una argumentació de la necessitat de fer passar el respecte als drets humans –entre els quals la llibertat d’expressió i de manifestació i l’autodeterminació dels pobles– davant de ‘la dura legalitat espanyola’, i d’anunciar que hi haurà aquesta nova etapa després de la sentència; no pas que la vulgui negociar amb l’estat, sinó que hi serà: ‘Si la sentència no és absolutòria, ens portarà a una nova etapa, a tornar a prendre la iniciativa, a traçar amb fermesa el camí fins a culminar la independència. No acceptarem la sentència i actuarem en conseqüència. Tots els drets que ens siguin negats els tornarem a exercir.’ Ambaixades presents, ministres absents Hi havia força expectació mediàtica per a escoltar-lo, amb uns quants corresponsals de mitjans internacionals. I la taula diplomàtica era ben plena, amb representants d’ambaixades d’una vintena d’estats: hi havia confirmada l’assistència de càrrecs de les del Regne Unit, Alemanya, Austràlia, Cuba, l’Equador, Finlàndia, els Països Baixos, Bèlgica, Noruega, Rússia, Suècia… Hi havia representants de grans empreses i bancs, com el BBVA, el Sabadell, Bankia; el president de Foment, Josep Sánchez Llibre; el de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell; i una àmplia representació dels diputats de Junts per Catalunya a Madrid, el diputat d’ERC Joan Capdevila; els consellers Meritxell Budó, Jordi Puigneró i Alba Vergés; a més del delegat del govern a Madrid, Gorka Knörr. En canvi, la representació del govern espanyol era ben pobra. Cap ministre per a fer gala de la voluntat de diàleg que dimarts el president Pedro Sánchez va expressar que volia mantenir amb la Generalitat; cap ni un per a poder escoltar amb tots els ets i uts què vol dir Torra quan parla de confrontació democràtica. Hi ha hagut una representació de càrrecs inferiors d’alguns ministeris, entre els quals el secretari general del Ministeri d’Interior, Juan Antonio Puigserver, que és qui va controlar els Mossos durant el 155. I també l’advocacia de l’estat, que ha estat acusació en el judici contra el procés i que demana penes fins de dotze anys de presó. Quina forma prendrà això, Quim Torra no ho ha revelat, malgrat la insistència del director d’Europa Press, Javier García Vila, però ha insistit que havia de tenir una dimensió institucional i també una de mobilització social, basada en la desobediència civil. I això vol confrontació democràtica, és a dir, en paraules del president, ‘que en la nova etapa que s’obrirà a Catalunya es posarà al centre de l’acció política l’exercici del dret d’autodeterminació dels catalans, amb un programa de país i amb els valors del republicanisme i del respecte als drets humans’. García Vila mirava de contenir l’estupefacció. Ha estat ell qui li ha fet la major part de preguntes, que no podia evitar de transformar en valoracions, i que ha traslladat les qüestions que formulava també l’audiència. El detall de Pedralbes El primer interès informatiu dels mitjans espanyols era saber la posició de Junts per Catalunya sobre la investidura de Pedro Sánchez, l’endemà de l’anunci d’ERC de facilitar-la. Torra ha estat clar, i ha dit que amb la proposta que fa el president espanyol per a Catalunya es manté el no del mes de juliol. I tot seguit la col·lisió de marcs mentals: García Vila, assegut a la dreta de Torra a la taula presidencial de l’esmorzar, li demanava bo i fregant-se el front i aclucant els ulls, com si li costés que li sortissin les paraules, com era possible que digués que la voluntat popular és per damunt de la legalitat espanyola si la cristal·lització de la voluntat popular és la constitució espanyola i aquesta impedeix cap referèndum d’autodeterminació. Resposta de Torra: ‘Perquè hi ha drets humans per sobre de la constitució. A l’acord de Pedralbes es parlava de seguretat jurídica, i no pas de constitució, i per a nosaltres això era important. I al Quebec i a Escòcia es van trobar maneres d’acomodar legalment la demanda d’un referèndum.’ El president ha recuperat un detall que havia quedat força oblidat: el text de l’acord de Pedralbes per a dialogar amb l’objectiu de superar el conflicte no feia cap referència explícita a la constitució. El govern de Sánchez es va moure cap a posicions més intransigents després de la fúria desfermada per la dreta política i mediàtica espanyola i allò va quedar enterrat. El director d’opinió de 20 Minutos i la representant de Societat Civil Catalana a Madrid feien preguntes complementàries: l’un deia a Torra com podia ser democràtic que ell parlés en nom dels catalans, ‘si la majoria dels catalans no vol la independència, segons les vostres mateixes enquestes?’ I l’altra deia directament que a Catalunya hi ha una fractura social i si no n’és conscient, el president. Torra ha respost al primer que no es pot entendre que un president de la Generalitat no pugui parlar en nom de Catalunya i un president del govern espanyol sí que pugui parlar en nom d’Espanya. Aplaudiments d’una bona part dels catalans presents avui a la sala de l’hotel. I a la segona li ha respost que el problema que hi ha a Catalunya no és pas de fractura social, ni de convivència (com repeteix Pedro Sánchez), sinó de democràcia. ‘Mai un debat polític no ha de fracturar res.’ ‘Un caprici?’ Javier García Vila, encara sacsat per l’estupefacció arran del discurs de Torra parlant del dret d’autodeterminació i de la necessària resposta contundent a la repressió de l’estat, ha sortit directament a defensar la justícia espanyola. ‘Sembla que digui que el fet que siguin a la presó és un caprici. Però és que hi ha una fiscalia que ha presentat una acusació, i tots hem vist que hi ha hagut un judici, en un país com Espanya que és un estat democràtic.’ El judici vist i explicat a Madrid no ha estat mai el judici que s’ha vist i explicat –i patit– a Catalunya, i la intervenció del director d’Europa Press ho palesava. Torra li ha dit: ‘No s’havia d’haver arribat mai a una presó preventiva. Si és un conflicte polític que es vol resoldre políticament, això no havia d’haver passat mai, i molt menys amb els dos Jordis. Potser els membres del govern van desobeir uns requeriments del TC, però això val dos anys de presó preventiva? I no retirar la pancarta del balcó mereix divuit mesos d’inhabilitació del president de la Generalitat?’ Els corresponsals estrangers tenien més interès a saber quina seria la resposta a la sentència, però Torra els ha dit que ara no ho podia revelar. De fet, tampoc no hi ha consens dins l’independentisme sobre això. Poc abans de l’acte de Torra, la cadena SER difonia una entrevista escrita del president d’ERC, Oriol Junqueras, que proposava, reblant les declaracions anteriors de dirigents del partit, que seria bo que la resposta a la sentència fos un govern de concentració que inclogués els comuns i que no s’havia de tenir por d’unes eleccions avançades. Torra se n’ha allunyat. ‘L’última cosa que hem de fer és abocar-nos a unes eleccions amb el grau de confrontació que això implicaria, i que ens impediria de concentrar-nos a respondre a la sentència. I la proposta d’aprovar el pressupost és una oportunitat de país per a fer això.’ El president ha parlat de drets humans i de democràcia, transcendint marcs legals, i s’ha trobat incomprensió. I, acabat l’acte, des de l’altra banda de l’abisme, el periodista Miguel Ángel Aguilar se li ha atansat per parlar-hi amb vehemència, amb interès, amb cordialitat. De cordialitat, molta. Les formes s’han mantingut i no hi ha hagut, ni dins l’hotel ni fora, cap moment de tensió. Torra se n’ha anat de Madrid havent certificat la fi dels ‘escolta Espanya’ dels presidents catalans.

Summary: Quim Torra, un gran abisme a Madrid i el detall oblidat de Pedralbes


El consell de ministres espanyol extraordinari que es farà avui abordarà la situació a Catalunya en cas que la mesa del parlament acordi de tramitar la llei del referèndum que es va presentar el juliol. La mesa es reuneix avui a les deu, tot i que aquest punt no és pas en l’ordre del dia, de moment. El govern espanyol es reuneix avui igualment i de manera extraordinària per un altre motiu: avançar en l’arbitratge que resolgui la vaga dels treballadors d’Eulen a l’aeroport de Barcelona. Així ho va anunciar dilluns el ministre de Foment, Íñigo de la Serna, qui va concretar que s’avaluarien els informes de l’Advocacia de l’Estat i començarien els terminis per a designar l’àrbitre que haurà de determinar les solucions per a posar fi al conflicte dels filtres de seguretat de l’aeroport. Però aquesta reunió també podria servir perquè l’executiu espanyol acordés les mesures que adoptaria si la mesa del Parlament de Catalunya dóna tràmit a la llei del referèndum, pas previ per a discutir-la i votar-la en el ple. Tot i que l’ordre del dia no inclou aquest punt, es pot modificar avui, i fins i tot, la presidenta, Carme Forcadell, pot proposar-ho durant la reunió. Mariano Rajoy ja va anunciar que l’executiu espanyol es reuniria immediatament si la mesa del parlament admetia a tràmit la llei del referèndum, amb l’objectiu de dur-la al Tribunal Constitucional sense esperar que arribés al ple de la cambra catalana. I si la llei del referèndum no s’inclou en l’ordre del dia? La majoria independentista té altres possibilitats, si avui si no s’amplia l’ordre del dia. Per una banda, hi ha la via de la tramitació ordinària, tot i que, tenint en compte terminis, sembla complicada. A més, durant la tramitació, la llei podria ser intervinguda per la justícia espanyola. L’altra opció, la més factible, és recórrer a l’article 81.3 del reglament del parlament. L’article 81 regula el funcionament de l’ordre del dia dels plens. I el tercer punt diu: ‘L’ordre del dia del ple pot ésser alterat si aquest ho acorda, a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament, i també pot ésser alterat quan hi obliga el compliment d’una llei. Si s’hi ha d’incloure un assumpte, aquest ha d’haver complert els tràmits reglamentaris que li permeten d’ésser-hi inclòs, llevat d’un acord explícit en sentit contrari, per majoria absoluta.’

Summary: El consell de ministres espanyol es reuneix pendent del Parlament de Catalunya


El ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, ha anunciat avui que el consell de ministres havia aprovat un sistema de control de pagaments per a intervenir econòmicament la Generalitat i evitar que cap euro servís per a finançar l’1-O. En aquest sentit, Montoro ha explicat que el sistema serviria perquè l’estat espanyol substituís la Generalitat en la majoria dels pagaments. L’anunci es produeix l’endemà de l’enviament de la carta en què el vicepresident, Oriol Junqueras, avisava que no faria arribar cap més informe sobre les finances catalanes a Montoro. En aquest sentit, el ministre ha exigit al govern que comuniqui tots els préstecs pendents per tal de verificar que no es dediquen recursos a la preparació del referèndum, que ha definit com a ‘activitat il·legal’. Montoro ha donat quaranta-vuit hores a partir de la publicació de l’acord al BOE per a respondre totes les sol·licituds del govern espanyol. En cas contrari, intervindrà econòmicament la Generalitat de manera immediata. Segons Montoro, a partir d’ara, els pagaments essencials –nòmines, sanitat, educació i serveis socials– es faran mitjançant un mecanisme similar al del FLA. ‘Insistirem també en el fet que la Generalitat no pot lliurar cap mena de pagament que no estigui suficientment acreditat i treballarem perquè no es materialitzi cap pagament d’aquesta mena’, ha dit. El ministre també ha anunciat que qualsevol sol·licitud d’endeutament a curt termini que vulgui fer la Generalitat necessitarà l’aprovació del consell de ministres. ‘No podem confiar en unes autoritats que diuen que estan compromeses amb els objectius d’estabilitat pressupostària però després van pel seu compte’, ha reblat. I ha afegit, amb un to desafiant: ‘Cada mes, Catalunya rep 1.400 milions d’euros de pressupost. Però la condició és la mateixa, un control de la legalitat. A qui molesta el control de la legalitat? Quina cosa rara volen fer amb el pressupost?’ Demanen la implicació dels bancs El govern espanyol també ha demanat als bancs que denunciïn qualsevol moviment de diners vinculat al referèndum. L’acord de la comissió delegada sobre la intervenció de la Generalitat exigeix que els bancs informin sobre qualsevol pagament detectat. Un 155 ‘per la porta del darrere’ El secretari d’Economia de la Generalitat, Pere Aragonès, ha alertat que el govern espanyol pretenia aplicar l’article 155 de la constitució espanyola ‘per la porta del darrere’, amb l’acord anunciat avui pel ministre d’Hisenda. ‘Fan servir la llei d’estabilitat pressupostària en frau de llei per intentar paralitzar un referèndum’, ha manifestat Aragonès. El secretari d’Economia ha insistit que la Generalitat no tenia els detalls d’aquest acord i que, per tant, hauria d’esperar que es publiqués oficialment, però ha avançat que reaccionarien jurídicament, tant en l’àmbit estatal com també en les institucions judicials de la Unió Europea.

Summary: El govern espanyol anuncia que vol intervenir tots els comptes de la Generalitat


BARCELONA, 26 (EUROPA PRESS) El pianista Min-Sung Lee, guardonat amb el segon premi del Concurs Internacional de Música María Canals de Barcelona 2015, inaugurarà el cicle Estiu Palau 2016 dilluns que ve, 1 d’agost, ha informat aquest dimarts el Palau de la Música Catalana en un comunicat. El pianista començarà la primera part amb la ‘Sonata per a piano en si menor’ de J.Haydn, seguida de ‘Klavierstucke, op 119’ de J.Brahms, i continuarà en la segona part amb ‘La valse’ de M. Ravel i la ‘Sonata per a piano’ de B. Bartók. Ming-Sung Lee, nascut el 1990, ha guanyat diversos premis en concursos de piano de Corea com l’Ewha Music, l’Internacional de Piano de Seül, l’Internacional Brahms i l’Internacional Dong A Music, considerat el més important del país asiàtic. L’Estiu Palau ofereix, en coproducció amb el Mas y Mas Festival, quatre recitals de piano, una oferta musical que se suma als concerts de promotors externs programats durant el mes d’agost al Palau de la Música Catalana. El cicle es completarà amb els recitals que tindran lloc els dies 8, 22 i 29 d’agost, protagonitzats per Daniel Ligorio, Nexus Piano Duo i Martina Filjak.

Summary: El pianista coreà Min-Sung Lee inaugurarà el cicle Estiu Palau 2016


Xavier Melero és un dels advocat dels presos polítics que encara no s’havia pronunciat sobre uns possibles pactes amb la fiscalia que va denunciar Gonzalo Boye. Melero s’encarrega de la defensa del conseller d’Interior, Joaquim Forn, dels membres de la mesa i de la consellera Meritxell Borràs. Fou advocat de Mas per al cas del 9-N, del tresorer Daniel Osàcar del cas Palau, d’Oriol Pujol per les ITV i de l’empresari Javier de la Rosa. En aquesta entrevista, diu que no té pas intenció de pactar amb la fiscalia per acceptar l’acusació de rebel·lió, ni la de sedició ni la de malversació en canvi de rebaixar la pena. Però també considera que el moviment de Boye va ser deslleial, ‘perquè l’obligació d’un advocat és explorar totes les vies’. De fet, no tanca pas la porta a parlar amb la fiscalia sobre desobediència, pena que no inclou penes de presó. En aquestes declaracions a VilaWeb, per via telefònica, Melero n’explica el perquè. —L’acceptaríeu, un pacte amb fiscalia? —El pacte amb la fiscalia pel que fa a rebel·lió, sedició i malversació el veig absolutament impossible. No hi ha res que puguin oferir, amb la llei a la mà, que sigui prou atractiu per a fer una concessió d’aquestes característiques. A més a més, sabem que tenim una acusació popular, que és Vox, que mantindrà els termes màxims de la petició de condemna. Amb la qual cosa el judici es farà sobre rebel·lió tant si es vol com si no, independentment de què faci el fiscal. En aquestes circumstàncies, jo no estaria disposat a cap acord. —Com valoreu el crit d’alerta de Gonzalo Boye, advocat de Puigdemont i Comín, que creu que un pacte amb la fiscalia seria nefast? —Em sembla molt malament, allò que va fer. I, francament, deslleial. I us diré per què: els advocats, entre tot allò que oferim als nostres clients per a la defensa, estem obligats a explorar totes les vies. I a parlar amb els fiscals, i a saber què farien en l’opció A, l’opció B i l’opció C. Això es fa en tots els procediments, i s’ha de mantenir la confidencialitat. De debò, posar el focus sobre això ens perjudica a tots. —De contacte amb la fiscalia, n’heu tingut? —Jo he parlat amb la fiscalia moltes vegades, sobretot pel cas de Forn. Per mirar de persuadir-los que la millor sortida per als procediments i la pacificació de la situació, i per a tot plegat, seria començar a relaxar les mesures cautelars. I deixar la gent en llibertat per a la preparació del judici. D’això, n’he parlat moltes vegades. I com que ja sé, per experiència, que establir contacte els fiscals de dalt, el fiscal general, no serveix de res, perquè s’hi giren d’esquena, doncs jo vaig per baix i provo de persuadir-lo. Jo hi vaig amb tota transparència, truco a la secretària i em reben sempre, molt amables, com és la seva obligació de servidors públics, i m’escolten i parlem. —I per què dieu que no és possible de pactar amb la fiscalia per rebel·lió, sedició i malversació? —Comencem per la rebel·lió. De 25 anys, m’ho abaixes a 12 i mig. Sedició, de 15 anys, m’ho deixes en 7 i mig. Doncs m’estimo més anar a judici, tu. Tinc defensa. I malversació, per molt que em rebaixis la pena, no em podràs fer baixar l’import econòmic. Amb la qual cosa deixes la gent en la ruïna més absoluta. Doncs tampoc no la puc acceptar. —En canvi, sobre la desobediència, potser sí que hi hauria un possible pacte? —Doncs, mireu, de les mil coses de què podeu parlar amb els fiscals, sí que pots fer un enfocament com aquest. En un judici tan dramàtic –que si violència, que si rebel·lió…–, doncs el de la desobediència sí que el podem estudiar. I pràcticament la tenen reconeguda (la gent ha dit que jo vaig desobeir el Tribunal Constitucional). En canvi, ens convé fer un judici per allò fort, per la rebel·lió, la malversació i la sedició. Però això, fins i tot això, també són parlars, que no són ni pactes.

Summary: Xavier Melero: ‘El pacte amb la fiscalia pel que fa a rebel·lió, sedició i malversació el veig absolutament impossible’


Els humans volen descobrir l’univers. La missió de llançament de la sonda solar Parker al Centre Espacial John F. Kennedy a Cap Canaveral (Florida) s’ha enlairat avui a les 9.31h d’aquest matí, a hora catalana (les 3.31 de la matinada als Estats Units), serà un pas endavant per descobrir una mica més com funcional l’astre del sol. L’objectiu de la missió és que la nau arribi a principi de novembre a l’atmosfera solar exterior –la corona solar– i hi reculli dades clau de l’astre. Tot i això, la missió ja s’ha anul·lat les tres vegades anteriors per problemes tècnics. Podeu veure l’enlairament de la sonda ací: 3-2-1… and we have liftoff of Parker #SolarProbe atop @ULAlaunch’s #DeltaIV Heavy rocket. Tune in as we broadcast our mission to “touch” the Sun: https://t.co/T3F4bqeATB pic.twitter.com/Ah4023Vfvn — NASA (@NASA) August 12, 2018 La sonda Parker revolucionarà el coneixement que tenim del sol. Fa dècades que la NASA volia arribar-hi, però fins ara no havia desenvolupat la tecnologia que ho fes possible. La sonda rep el nom de l’astrofísic Eugene Newman Parker, que als anys cinquanta va redefinir el coneixement de llavors sobre l’estel i va introduir conceptes com el de l’existència del vent solar. #SunDay is a good day for a launch to the Sun! 🚀☀ In an hour, live coverage begins of our second attempt to launch our Parker #SolarProbe spacecraft that will help us answer important solar mysteries. Tune in starting at 3am ET: https://t.co/SAmsnwdwDO pic.twitter.com/jtceavPcSP — NASA (@NASA) August 12, 2018 Com aconseguirà no fondre’s? La temperatura de la corona solar supera els dos milions de graus centígrads, però la NASA ha trobat la manera d’evitar que la sonda Parker es fongui en acostar-s’hi. Una de les claus és en la diferència entre temperatura (com de ràpid es mouen les partícules) i calor (quanta energia transmeten). La sonda entrarà dins de la corona del sol, però com que la densitat és molt baixa la calor no l’atenyerà perquè no hi ha cap mecanisme que la pugui transferir. La que sí que hi arriba, i la NASA reconeix que ha estat el gran desafiament, és la que prové de la radiació del sol. Això farà que la sonda rebi una calor cinc-centes vegada més alta que a la Terra. Per a resistir-la, la nau té un escut termoprotector que en mantindrà els instruments de mesura a tan sols 30º.

Summary: La NASA llança a l’espai la sonda solar Parker


El govern en ple ha acompanyat el conseller d’Interior, Miquel Buch, i la batllessa de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras, fins a les portes del TSJC, on avui han de declarar per haver instat els batlles a donar suport al referèndum de l’1-O, quan eren presidents de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), respectivament. El judici que més em preocupa és el dels meus fills i els meus nets. Vull mirar-los als ulls i dir-los que vam fer tot el possible per la Llibertat de Catalunya. pic.twitter.com/lxOODcTIh6 — Miquel Buch (@MiquelBuch) November 6, 2018 La investigació deriva de la querella per desobediència que la fiscalia va presentar el setembre de l’any passat i es tramita al TSJC perquè Buch, com a conseller, és aforat. El TSJC va admetre a tràmit la querella per desobediència i va acordar de citar-los a declarar com a investigats, tot i que sense fixar cap data, esperant que la resolució fos ferma. El febrer passat, quan el magistrat instructor del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ja havia assumit la causa per rebel·lió contra els dirigents independentistes, el TSJC li va remetre la investigació sobre Buch i Lloveras. L’objectiu era evitar ‘resolucions contradictòries’ i possibilitar ‘la investigació i enjudiciament conjunt’ del cas relatiu al procés sobiranista. Però Llarena la refusà. L’exposició raonada que el magistrat instructor de la sala civil i penal del TSJC, Jordi Seguí, va enviar a Llarena diu que del 6 de setembre de 2017, a les 23.31, minuts després d’haver-se aprovat la llei del referèndum al parlament, Lloveras i Buch van enviar un correu electrònic als batlles de Catalunya en què indicaven que confirmessin la disponibilitat de locals de votació, i els facilitaven un model de decret de batllia per a manifestar el suport polític al referèndum. El document també diu que, tot i l’acord del TC de suspendre el referèndum, el 10 de setembre Lloveras va enviar un altre correu als associats amb un informe elaborat pel col·lectiu Secretaris, Interventors i Tresorers de l’Administració Local per la Independència (SITxCAT) sobre l’1-O, en què es concloïa que el dret internacional empararia l’actuació dels funcionaris que desobeïssin el TC i complissin la llei catalana. El 12 de setembre, Lloveras i Buch van enviar un tercer correu amb el nom de ‘Material de campanya per al referèndum de l’1 d’octubre’, que contenia el model de dos cartells de foment de la participació i, en el cas de l’AMI, un que demanava el vot afirmatiu. El president de la Generalitat, Quim Torra, i tots els consellers han anunciat que acompanyarien Buch avui a les 9.30 fins a les portes del tribunal. El seguici anirà de la confluència del passeig de Lluís Companys i el passeig de Pujades fins a les escales del tribunal. Arran de la declaració de Buch, la reunió del consell executiu s’haurà de canviar d’hora.

Summary: El govern en ple acompanya Miquel Buch i Neus Loveras a declarar al TSJC


El número dos del Partit Socialista d’Eslovènia, Jan Skoberne, ha dit avui que l’ús de l’article 155 de la constitució espanyola i la convocatòria forçada d’eleccions a Catalunya seria un ‘acte d’agressió contra un poble sobirà i els seus drets democràtics bàsics’. A més, ha afegit que seria la fi d’una Europa justa i lliure si no se’n fa cas. Utilisation of the article 155 by the Government of Spain and forceful declaration of new elections in Catalonia constitute an act of agression against sovereign people and their basic democratic rights. Ignoring this is the end of just and free Europe. — Jan Škoberne (@Jan_Skoberne) October 20, 2017 Skoberne també ha declarat aquesta setmana que el poble d’Eslovènia era amb Catalunya i que el seu estat hauria de ser el primer a reconèixer la república catalana. No need to be afraid. People of Slovenia stand with Catalonia. And I strongly believe that we will be among the first to recognize the new Republic. https://t.co/H9Cnutu2OU — Jan Škoberne (@Jan_Skoberne) October 18, 2017 A aquesta afirmació, s’hi va sumar el líder dels socialistes eslovens, Dejan Levanic, qui va afegir que l’autodeterminació de les nacions representava el fonament democràtic bàsic de la Unió Europea i que tot socialdemòcrata hauria de ser al costat dels catalans. Selfdetermination of nations represent our most basic democratic fundament of EU. Every true Social Democrat therefore stands with Catalans. https://t.co/FrVmKJTMe1 — Dejan Levanič (@DejanLevanic) October 18, 2017

Summary: Els socialistes eslovens diuen que l’ús del 155 és una agressió i la fi de l’Europa justa i lliure


El jutjat d’instrucció número 1 de Reus ha dictat una interlocutòria en què demana als tres veïns investigats pel Primer d’Octubre a Mont-roig del Camp que ingressin una fiança de 13.300 euros per tal d’assegurar la responsabilitat civil en cas que siguin condemnats. Segons informa l’associació d’Advocats Voluntaris 1 d’Octubre de Reus, tant la fiscalia com l’Advocacia de l’Estat demanen presó per a tots tres pels suposats delictes d’atemptat i lesions. L’entitat explica que el procediment encara és obert i que, en cas que no consignin els diners, és ‘més que probable’ que el jutgi acordi l’embargament dels seus bens. Per aquest motiu, s’han posat en contacte amb la ‘Caixa de Solidaritat’ i aquest ens ja els ha mostrat la seva predisposició a afrontar el pagament. El novembre del 2018 els tres investigats es van negar a declarar davant la jutgessa i només van respondre a les preguntes dels seus advocats. Segons van explicar aleshores, dos estan encausats presumptament per causar lesions a agents de la Guàrdia Civil -en concret als dits, segons denunciaven els agents-, i un tercer per actuar de “líder” de les persones concentrades a les portes de l’institut Antoni Ballester de Mont-roig. Mont-roig va ser un dels municipis on es va viure una jornada del Primer d’Octubre convulsa. Els agents van ruixar gas lacrimogen per poder accedir al punt de votació, segons van denunciar les persones que s’hi aplegaven. A més, la imatge de tots els veïns ‘acompanyant’ la Guàrdia Civil fins a la sortida del poble es va fer viral. El jutjat va arxivar la querella contra la Guàrdia Civil Per contra, el juny passat el mateix jutjat va arxivar provisionalment la querella contra la Guàrdia Civil per les càrregues de l’1-O al municipi en considerar que no hi ha indicis d’infracció penal. La resolució recollia que l’actuació del cos policial s’emparava en la interlocutòria del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) del 27 de setembre del 2017, que no va ser desproporcionada i que, en tot cas, les lesions als votants serien delictes lleus que no es podrien resoldre per no haver quedat acreditada la identitat dels agressors. De la mateixa manera, seguint el criteri de la fiscalia el jutjat també va arxivar un procediment obert contra dos agents dels Mossos d’Esquadra a qui la Guàrdia Civil acusava de no col·laborar per impedir la votació a Mont-roig. El ministeri públic argumentava que els agents no van obstaculitzar l’acció de la Guàrdia Civil -que es va endur les urnes-, i que van complir ordres dels seus superiors. La fiscalia concloïa que l’actitud “passiva” d’aquests agents no era suficient per mantenir-los com a investigats i no es va oposar a què el jutjat de Reus arxivés el cas.

Summary: El jutge demana una fiança de tretze mil euros a tres veïns de Mont-roig investigats per l’1-O


El sindicat USTEC-STEs ha guanyat amb claredat les eleccions sindicals al sector de l’ensenyament públic no universitari de Catalunya i la Intersindical-CSC hi ha entrat amb força. En total, les dues forces sindicals sumen el 57% dels delegats. La primera força, el sindicat USTEC-STEs, és un sindicat sobiranista, que va donar suport a la vaga general del 21 de febrer i ha demanat l’alliberament dels presos polítics i el respecte a la voluntat del poble català. Malgrat l’entrada de la Intersindical-CSC, el sindicat ha mantingut el suport i ha passat de 10.600 a més de 14.400 vots, amb el 98,8% del total escrutat. En aquestes eleccions sindicals es triaven vint delegats més que en les anteriors. El sindicat republicà Intersindical-CSC s’ha presentat en set dels deu serveis territorials, amb el suport de les entitats independentistes, i ha quedat tercer, amb el 13% dels delegats. La UGT i CCOO han passat d’un 34% dels delegats el 2015 a un 22%. La CGT ha mantingut gran part del suport, tot i que ha perdut quatre delegats. Aquestes eleccions formen part del cicle d’eleccions dins del sector públic, on podran votar 200.000 funcionaris. Han anat precedides de les del 6 de març, de personal tècnic i administratiu de la Generalitat de Catalunya, i de les dels Mossos d’Esquadra, d’ahir. Finalment, els dies 26 i 27 votarà el personal de la sanitat pública.

Summary: La USTEC-STEs guanya les eleccions sindicals d’ensenyament amb la irrupció important de la Intersindical-CSC


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha obert judici oral contra el president de la Generalitat, Quim Torra, per un delicte de desobediència o, subsidiàriament, un delicte de denegació d’auxili a l’autoritat competent. El jutgen per no haver complert, en el termini establert, l’ordre de la Junta Electoral espanyola de retirar el llaç groc de la Generalitat.  La declaració de Torra davant el jutge: ‘Sí, vaig desobeir, em dec a la ciutadania’ La fiscalia espanyola vol que el TSJC l’inhabiliti durant un any i vuit mesos i que l’imposi una multa de 30.000 euros. Al seu escrit, constata que Torra va decidir de desatendre la primera instrucció de la JEC tot i la seva claredat, i que va presentar un escrit de reconsideració ‘aparentment improcedent’ perquè la resolució era ferma. Afegeix que ‘va desatendre obertament’ un segon pronunciament i va ‘fer evident el seu menyspreu a acatar l’ordre’, substituint la pancarta amb el llaç groc per una altra d’igual amb un llaç blanc. Com en el judici contra el procés, Vox s’ha unit a la fiscalia espanyola com a acusació popular. El partit d’extrema dreta demana dos anys d’inhabilitació i una multa de 72.000€. En la seva declaració, Torra va dir que havia mantingut la pancarta per la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats perquè es devia a l’interès general dels ciutadans. Fou el 15 de maig proppassat, quan va respondre a les preguntes tant del jutge com del fiscal i del seu advocat, Gonzalo Boye, en la causa oberta contra ell per desobediència. Torra va dir al jutge: ‘Per entendre’ns: sí, vaig desobeir. Perquè jo em dec a un mandat superior de la ciutadania de defensa dels drets humans. I per tant aquest canvi en el fons no va tenir cap rellevància. Vam mantenir el mateix missatge.’ A més, Torra va assumir la responsabilitat plena sobre la retirada de la primera pancarta, que duia el llaç groc, i la decisió de substituir-la per una altra amb un llaç blanc amb la franja vermella i el lema per la llibertat dels presos polítics i els exiliats. ‘Totes les decisions que es van prendre en aquell moment van ser meves. L’última responsabilitat de tot allò que va passar va ser meva. El fet de mantenir les pancartes en defensa de la llibertat d’expressió va ser una decisió meva; i també la decisió de canviar la pancarta per continuar posant-hi el mateix.’

Summary: El TSJC obre judici oral contra Quim Torra per desobediència


Xavier Domènech (1974) és professor d’història de la UAB i especialista en moviments socials. Membre de Procés Constituent, al costat de Teresa Forcades i Arcadi Oliveras, va donar suport a la candidatura d’Ada Colau a les darreres eleccions municipals. Després de la victòria, fou nomenat comissionat d’Estudis Estratègics i Programes de Memòria de l’Ajuntament de Barcelona. I, en una carrera fulgurant, ara ha acabat encapçalant la llista d’En Comú Podem a les eleccions al congrés espanyol. Xavier Domènech atén VilaWeb via telefònica, entre acte de campanya i acte de campanya. —Per què us n’aneu a Madrid? Quedeu-vos aquí, que prou falta que ens fa… —No me’n vaig pas a viure a Madrid, eh? El grup treballarà des de Catalunya. Anirem a les sessions, quan toqui. Per tant, hauré de marxar dimarts i tornar dijous. Però la feina del grup parlamentari nosaltres la farem des de Barcelona. —Ho coneixeu, Madrid? —Fa anys vaig viure-hi sis mesos per qüestió de feina. Hi tinc amics. M’agrada més Barcelona, Roma i Nova York, però Madrid també està bé. Ara, Nova York és fascinant: és una de les capitals del món. Fascinant. —Creieu que Madrid és la capital dels catalans? Què n’opineu de les declaracions d’Ada Colau? —Ens remetem a les declaracions que ella mateixa ha fet avui explicant-se. —No podeu afegir-hi res més? —No, em sap greu. —Pablo Iglesias inclou el referèndum en el programa. Hi ha gent que ho nega. —Evidentment, l’hi inclou. En el moment que Pablo Iglesias és invitat per Rajoy a la Moncloa, ell no només es nega a afegir-se al front antisecessionista, sinó que surt a dir que la solució és que els catalans puguin decidir el seu futur lliurement en un referèndum. Aleshores ja queda molt clar que és una aposta claríssima. Aquestes seran les primeres eleccions generals on es podrà discutir i votar, tot això. I no només perquè hi ha una confluència catalana, En Comú Podem, que ho volem, sinó perquè l’aliança que tenim amb la resta de confluències de l’estat també ho diuen. Negar això em sembla un error. És negar una evidència. —També és un error de no acceptar que l’inclou, però al darrer minut. D’entrada al programa hi posaven ‘consulta’ i no ‘referèndum’. No es pot dir que s’hi veiessin gaires ganes. —El problema és que al programa hi sortia ‘consulta’, perquè és consulta via referèndum, de la llei de referèndums de l’any 1980. I va despertar desconfiança, cert. És veritat que s’havia d’explicar millor. I per això es va canviar. Però abans el compromís ja era notori i públic. Dues setmanes abans que saltés això del programa, Pablo Iglesias va anar a la Moncloa i va apostar pel referèndum. Errejón també. Posem-nos-hi del tot: Pablo Iglesias va a un programa de la Maria Rosa Quintana, de ‘prime time’, i diu que la solució és un referèndum. Però bé, si el problema era aquest, doncs es canvia i ja està. Perquè el compromís sí que hi era. —Imaginem que Podem guanya les eleccions. Quan es faria el referèndum, i com? —El primer any de la legislatura. El 2016. Hi ha dues vies: la transferència temporal de la competència, com havia demanat el Parlament de Catalunya. Aquesta és una via. L’altra és fer-lo directament, que crec que és més ràpid. Agafar l’article de la constitució que permet consultes referendaries i utilitzar la llei orgànica que ho desenvolupa, que és del 1980, i fer un referèndum directe. I ja està. Qualsevol altra via que impliqui unes altres fórmules o un procés constituent espanyol, significaria que el dret de decidir quedaria subjecte a una reforma o procés constituent que duraria més temps, i dins un debat més genèric. Abans de res, doncs, que els catalans decideixin si volen tenir una forma específica de relació amb l’estat, o no. Veure si en volen cap o tenir un estat independent. I per tant ja no ens hem de preocupar de processos constituents. La idea és fer-ho per la via més ràpida que pugui ser. —Imaginem-nos la hipòtesi contrària. Podem no guanya les eleccions. Aleshores, què fem? —El compromís d’En Comú Podem, i de Pablo Iglesias, és que el referèndum és un compromís bàsic d’investidura. I no es pot sacrificar per qualsevol altra cosa. Però és que, a més a més, creiem que guanyarem. En el cas de Catalunya tenim força oportunitats de guanyar. I en el cas d’Espanya, Podem viu una remuntada bastant impressionant. I encara hi ha un 6% de votants que diuen que votaran i no han decidit qui. Colau i Domenech, en una imatge d’arxiu. —Hi insisteixo: jo voldria saber el vostre full de ruta, en cas de derrota de Podem. Què en farem, del referèndum? —En cas de derrota, el 21-D s’haurà de valorar què fer. Si és que passés, perquè treballem perquè no passi. Ja ens posem la bena abans de la ferida. Treballem perquè això que tu apuntes no passi, i que hi hagi referèndum. I que hi hagi moltes altres coses, també t’ho he de dir: acabar la corrupció, les portes giratòries, reconstruir els drets socials a favor de les majories. Nosaltres, amb el dret de decidir, i el referèndum, anem a guanyar. Si es produís la hipòtesi que exposes, i no hi hagués referèndum ara, a Catalunya continuaríem fent el que hem fet fins ara. Creiem, i defensem, la idea de processos constituents, i que Catalunya ha de fer el seu propi procés constituent. Però creiem que Catalunya es fa més forta, i és més possible el referèndum, si s’interrelaciona amb altres processos constituents. —I Xavier Domènech, què votaria: sí o no a la independència? —Jo vinc d’una tradició, de les classes populars catalanes al llarg de molts anys, que creu que Catalunya és un subjecte polític i per tant té dret a la sobirania plena. Passa que també, com creia Salvador Seguí, Lluís Companys, Pi i Maragall, o Comorera, jo crec que a partir d’aquesta sobirania plena, es poden tenir sobiranies compartides amb la resta de pobles de l’estat. La realització del referèndum significa tenir un debat que no s’ha pogut fer. I no s’ha pogut fer pel Partit Popular. I un govern del PSOE tampoc no l’hauria portat. No és per culpa del moviment sobiranista que no hi hagués un debat amb alternatives sobre la taula sobre què significa cada cosa. Jo vull construir aquest escenari, aquest debat, i que es pugui votar. I aleshores veure com es construeixen els diversos projectes i alternatives. Vull exercir el meu dret de decidir en aquell moment. Què votaria en un referèndum? Ara la batalla és pel referèndum. Després decidirem —El decidireu al darrer moment, doncs, el sí o el no? —Ara la batalla és pel referèndum. I després decidirem, no sé si al darrer moment. Però ara estem pel referèndum. —Enteneu que us diguin: ‘Aquests defensaran el referèndum a Espanya, i no són independentistes? Agraïts, però no hi posaran les mateixes ganes.’ —No entenc la crítica. Nosaltres som sobiranistes. La majoria d’aquest país és sobiranista. I no anem a defensar un referèndum pels independentistes. L’anem a defensar per Catalunya. Perquè són el 80% dels catalans i catalanes que creuen que la sortida és un referèndum. Fins i tot els votants de Ciutadans, ho creuen, segons les enquestes. Nosaltres –em sap greu, eh?– som sobiranistes. Jo crec en la sobirania de Catalunya. M’ho crec. A la nostra llista hi ha gent que és independentista, gent que és federalista, confederalista, i gent que no té una definició. Nosaltres ens hem manifestat igual que els altres. Amb aquest tipus d’arguments el projecte independentista, hi perd. —I ara, a Catalunya, què preferiríeu? Enmig de les converses JxSí i CUP, preferiu govern o eleccions avançades? —Anar a eleccions anticipades perquè no s’ha sabut resoldre qui ha de ser el president de la Generalitat em sembla una frustració col·lectiva. Em sembla que es veuria massa com un afer de poder, i no de país. Ara, si no se’n surten, doncs també ho entenc. —Des del 27-S, els independentistes tenen un 48%, i els contraris, un 39%. Hi ha un 12% que no es mulla. Li sembla bé si fem via amb un procés unilateral amb aquests resultats? —Més enllà de si em sembla bé, o no, Antonio Baños la nit electoral va dir que això no produïa mandat democràtic per a la declaració unilateral. I crec que Mas també ho ha dit, recentment. Per tant, entenc que els dos espais polítics que es presentaven com el sí clar al plebiscit han fet la reflexió. No sé si és una reflexió només dels dirigents o de més gent. Si el 27-S va ser un plebiscit i havia de substituir un referèndum, doncs els referèndums compten vots. És evident que hi ha una majoria d’independentistes al Parlament de Catalunya. Evident. I això implica un seguit de coses. Però en l’àmbit internacional no em sembla tan factible. —En l’àmbit internacional, hem de dir la veritat. Que els partidaris del sí tenen un 48%, i els del no, un 39%. I un 12% que no es mulla. —Em remeto a la reflexió de Baños i Mas. —Canviant de qüestió. Sou amic de Teresa Forcades. On para? —Crec que és a Alemanya, fent cursos de teologia. I sé que continua anant-hi, però també a Barcelona, a les reunions de Procés Constituent. —I si hem perdut una monja i una política, però hem guanyat una intel·lectual? —Bona pregunta. I no ho sé. També me l’he feta jo. Intel·lectual, de fet, ja ho era. Recordo intervencions seves de teologia, i eren impressionants, sobretot en teologia feminista.

Summary: Xavier Domènech: ‘Es poden tenir sobiranies compartides amb la resta de pobles de l’estat’


Més Esquerra s’ha compromès avui a exigir al congrés espanyol la modificació de la Llei d’Arrendaments Urbans perquè els ajuntaments puguin regular i limitar el preu dels lloguers. Així ho ha explicat en conferència de premsa el regidor de l’Ajuntament de Palma, Antoni Noguera, qui, al costat del candidat al congrés de Més Esquerra, Guillem Balboa, ha exigit ‘la titularitat pública per part del govern de Son Busquets’ amb l’objectiu de poder fer habitatge social i equipaments per al barri. A més, Balboa ha assegurat que, si surt elegit, impulsarà des del congrés espanyol ‘una llei estatal d’habitatge que prioritzi el lloguer social i permeti que els ajuntaments puguin destinar els seus superàvits a programes socials d’habitatge’. Segons han declarat els ecosoberanistas, actualment facilitar l’accés a l’habitatge ha de ser una prioritat per a qualsevol administració, tal com, segons han apuntat, ‘ja està fent el govern balear amb el pla d’habitatge’.

Summary: Més Esquerra exigirà a Madrid que els ajuntaments puguin limitar els preus del lloguer


SOFIA, 19 (Reuters/EP) Les autoritats de Bulgària han detingut 45 immigrants que intentaven creuar la frontera cap a Sèrbia, segons ha informat el ministre d’Interior aquest dimarts, tres dies després que Belgrad hagi augmentat les patrulles frontereres per evitar el pas de persones. A més dels detinguts a la frontera, les autoritats han detingut 160 persones a la capital, Sofia, com a part d’un intent que el país no serveixi com una ruta de trànsit per arribar a l’Europa central per part d’aquells que fugen del conflicte i la pobresa al Pròxim Orient. El primer ministre serbi, Aleksandar Vucic, va assegurar aquest diumenge que el seu país no es convertirà en un ‘centre col·lectiu per a immigrants’. Dels detinguts aquest dimarts, 30 eren afganesos, 13 del Pakistan i dos iranians, segons han informat les autoritats. El ministre d’Interior búlgar, Georgi Kostov, va declarar aquest dilluns que Sèrbia no hauria de preocupar-se per la falta de seguretat a la frontera i va assegurar que la pressió migratòria és ‘normal en aquesta temporada’. El nombre d’immigrants que entra a Bulgària s’ha vist reduït de manera modesta. El país ha detingut al voltant de 14.000 immigrants en els primers sis mesos de l’any, que contrasta amb els 21.000 detinguts el 2015 en aquestes dates. Un nombre molt baix dels immigrants que arriben a Bulgària volen quedar-se en el país més pobre de la Unió Europea. La majoria prefereix emprendre el viatge cap a països més rics com Alemanya o Suècia. Amb motiu de l’intent de cop d’estat a Turquia, Bulgària també va reforçar la seva seguretat a la frontera amb el país, tot i que les autoritats van assegurar que no hi ha hagut indicis d’un augment d’immigrants a causa de la turbulència política de Turquia.

Summary: Bulgària deté 45 immigrants que intentaven arribar a Sèrbia


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea ha anul·lat avui la decisió que el president del Tribunal General de la Unió que va desestimar la petició de Carles Puigdemont i de Toni Comín perquè poguessin entrar al Parlament Europeu en la sessió constitutiva del 2 de juliol passat a Estrasburg. Diu el TJUE, l’endemà de la sentència reconeixent la immunitat d’Oriol Junqueras, que ara el cas ha de tornar al Tribunal General per a un nou examen, tenint en compte ara la doctrina fixada ahir amb Junqueras. Una doctrina que deixa clar que Puigdemont i Comín haurien d’haver estat reconeguts eurodiputats i disposar d’immunitat des del 13 de juny. #TJUE : Se anula el auto del Presidente del Tribunal General que desestimó la demanda de medidas provisionales de Carles #Puigdemont y Antoni #Comín y se devuelve el asunto al Tribunal General para un nuevo examen pic.twitter.com/qUS8dCvVER — EU Court of Justice (@EUCourtPress) December 20, 2019 El TJUE també estima el nostre recurs contra el Parlament Europeu i diu que el Tribunal General va errar quan el dia 1 de juliol ens va denegar les mesures cautelars per prendre possessió dels nostres escons. https://t.co/CQuvS9AaN0 — Carles Puigdemont (@KRLS) December 20, 2019 L’1 de juliol el Tribunal de Justícia de la UE va acceptar a tràmit la demanda de Puigdemont i Comín perquè se’ls pogués reconèixer la condició d’eurodiputats i la immunitat. Al mateix temps, la defensa dels eurodiputats exiliats va demanar unes mesures cautelars mentre el tribunal no resolia el fons de la qüestió perquè poguessin comparèixer l’endemà, 2 de juliol, a la sessió constitutiva de la nova legislatura del Parlament Europeu, a Estrasburg. Aquelles mesures cautelars per a poder accedir a l’hemicicle i exercir les funcions d’eurodiputat foren desestimades pel Tribunal General. Els arguments esgrimits pel jutge que va desestimar les cautelars eren força coincidents amb la posició espanyola, és a dir, que la llista d’eurodiputats publicada pel BOE el 13 de juny –que incloïa els noms de Puigdemont, Comín i Junqueras– no era vàlida, que la bona era la remesa per la junta electoral espanyola el 17 de juny amb els noms d’aquells que havien jurat o promès la constitució. La decisió d’avui del Tribunal de Justícia invalida aquell criteri, perquè és manifestament contrari als arguments exposats ahir pel Tribunal per a dir que Oriol Junqueras té immunitat com a eurodiputat. El Tribunal diu així que els drets de Junqueras també els tenen Puigdemont i Comín. Ara el Tribunal haurà d’acaba de resoldre sobre el fons de la qüestió de la demanda de tots dos perquè se’ls reconegui la immunitat. És un pas més cap al reconeixement ple. Anàlisi: El greu error de Marchena que va originar la derrota espanyola a Europa

Summary: El Tribunal de Luxemburg remarca en una nova decisió que Puigdemont i Comin són eurodiputats des del juliol


La televisió pública basca EITB ha emès un vídeo sobre el cas Altsasu que desmenteix la versió d’un dels guàrdies civils. Les imatges, d’aquella mateixa nit davant el bar Koxka, les va enregistrar Iñaki Abad, un dels nois processats per a qui la fiscalia demana cinquanta anys de presó. Tot i que inicialment s’hi va oposar, fa pocs dies el tribunal va acceptar el vídeo com a prova. El sergent de la Guàrdia Civil involucrat en la batussa de bar va declarar haver estat apallissat ‘brutalment’ a terra per nombroses persones. Però a les imatges enregistrades després de la suposada agressió es veu el sergent amb la camisa blanca totalment neta, sense cap taca de sang ni cap esgarrinxada. A més, s’hi veu l’agent de la Guàrdia Civil com clava un cop de mà a Iñaki Abad, que l’enregistra, sense que ho impedeixin els agents de la Guàrdia Civil que van anar al bar. Els metges tampoc no avalen la versió A la sessió d’ahir dues metgesses van declarar que els testimonis oferts pels agents de la Guàrdia Civil i les seves parelles no corresponien amb les lesions recollides en els informes mèdics. Tots quatre van declarar que en les agressions hi van participar ‘entre 20 i 25 persones’ i que van ser colpejats ‘brutalment’ fins a causar-los ferides de gravetat i la ruptura d’un turmell d’un tinent de la Guàrdia Civil. Tanmateix, les metgesses han declarat que si realment hagués estat una agressió múltiple, les lesions serien més greus. Respecte de la ruptura del turmell, les metgesses creuen que podria ser causat per la ‘típica torçada amb caiguda, en què els lligaments tiben i fracturen l’os’. Pel que fa a l’hematoma que el sergent tenia tres setmanes després dels incidents, les metgesses van dir que ‘acostuma a durar uns deu dies’, i que és ‘estrany’ que apareguin tres setmanes després. El fiscal manté l’acusació per terrorisme El fiscal de l’Audiència espanyola José Perals ha elevat a definitiva la petició inicial que feia contra els vuit joves d’Altsasu i manté l’acusació per terrorisme. El ministeri públic sol·licitava penes d’entre 12 anys i mig i 62 anys i mig. El ministeri públic només ha modificat les penes alternatives que demanava per a ells. El fiscal sosté que el vídeo aportat per la defensa pot estar ‘manipulat’. Després d’escoltar la declaració dels acusats, els dos guàrdies civils, les seves parelles i diversos testimonis, el fiscal subratlla que no va ser una ‘baralla de bar’ sinó una agressió ‘planificada i organitzada’. Els fets van tenir lloc la nit del 15 d’octubre de 2016 a la localitat navarresa. Tres dels joves estan des de fa més de 500 dies en presó preventiva.

Summary: La televisió basca mostra unes noves imatges del cas Altsasu que desmenteix un dels guàrdies civils


La tardor del 1979, un editorial de la revista els Marges titulat ‘Una nació sense estat, un país sense llengua’ va sacsejar consciències del món cultural, polític i social del país. Avisava que la llengua catalana perillava de ser substituïda per l’espanyola i va passar a ser conegut com el ‘Manifest dels Marges’. Els signants, els van acusar d’unes quantes coses, la més suau, de pessimistes. Entre ells, hi havia el catedràtic de filologia catalana de la Universitat de Barcelona Josep Murgades, codirector de la revista. Quaranta anys després, aquell avís ja no sembla tan catastròfic i hi tornen amb un nou editorial-manifest: el perill encara hi és. I la recepta que proposen és clara: fer objecció de llengua. Què vol dir, això? N’hem parlat amb Murgades, que retreu el ‘dimissionisme lingüístic’ de molts parlants i reivindica de ‘persistir en el resistencialisme’. Murgades (Reus, 1951) és vehement, parla amb fluïdesa, marcant les ves, i amb una rapidesa que fa que quaranta minuts donin per a set pàgines que caldrà editar. Malgrat un lèxic no sempre apte per a pells fines, res més lluny de la realitat: que cadascú faci com li sembli, no anem en contra de l’espanyol, no farem el que ens han fet, però nosaltres a la nostra. I això vol dir treure’s la son de les orelles d’una vegada, ser conscients que la llengua catalana recula i actuar en conseqüència. També diu que aquest darrer editorial, que va sortir amb el número de tardor, és una manera de fer saber que els Marges, fundada el 1974, ‘continua a la bretxa’: que una publicació de llengua i literatura faci quaranta-cinc anys que aguanta té molt de mèrit. —Quaranta anys després d’aquell ‘Manifest dels Marges’, feu una crida a fer ‘objecció de llengua’, com en dieu. —Tot i que ara hi ha una majoria independentista com era absolutament inimaginable llavors, ara molta gent es pensa que, oh, tindrem un estat, serem independents i amb això es resoldran tota mena de problemes, entre els quals, els de la llengua. I n’hi ha que això no ho veiem tan clar. Què s’ha de fer per bregar per la llengua? Doncs allò a què ens dediquem la gent dels Marges, posar-hi el coll, cosa que significa no passar-nos a la primera de canvi a la llengua hegemònica sense tenir-ne necessitat. I això és una crida perquè la gent, de la mateixa manera que anys enrere hi havia nois que tenien el valor de fer objecció de consciència, ara faci objecció de llengua. I si un no té una necessitat imperiosa de servir-se de l’espanyol, se serveixi de la llengua del país, que tot sovint encara és la llengua d’una gran part de la població de Catalunya. Que no fos que la llengua acabés essent substituïda per desídia dels mateixos catalans —Es pot rebre com una proposta hostil o agressiva? —Quan el colonitzat s’adreça contra el colonitzador, ho faci de la manera que ho faci, sempre serà vist pel colonitzador com una agressió, un atemptat, una infracció de la llei, etcètera. Cal gosar. Cal gosar fer allò que un creu que respon als seus interessos. I si creu que aquests interessos són justificats i legitimats, aleshores importa fer objecció. I, fins i tot, a vegades, desobediència. En l’àmbit que sigui, però aquí nosaltres parlem de llengua, perquè és una revista dedicada a la llengua i la literatura. En l’àmbit polític, que cadascú faci el que més s’estimi i voti el que vulgui, no ens hi fiquem. Però que no fos que la llengua acabés essent substituïda per desídia dels mateixos catalans. —Parafrasegeu Joan Fuster per proposar una discriminació lingüística. —Discriminació és un terme que l’han estigmatitzat des del discurs del colonitzador, perquè el discurs del colonitzador consisteix a negar que ells discriminin. I ells també discriminen. En la mesura que tu, per accedir a segons quins llocs de feina, has de saber espanyol obligatòriament i si no, no pots accedir-hi, et discriminen. Doncs bé, discriminació per discriminació, la nostra. La que consisteix a prioritzar en tota mena d’àmbits la llengua del país en front de la llengua imposada aquí a sang i a foc durant segles. —Hem estat molt de temps pecant d’ingenus? —D’ingenus, de desídia… —Tenim una mena de síndrome d’Estocolm? —És l’alienació pròpia de qui ha estat secularment colonitzat i que no gosa treure’s el pa de l’ull per veure-hi clar i saber quins són els seus interessos. D’altra banda, són uns interessos que no van pas en contra de l’espanyol, ni de molt. Simplement, reclamem que aquí, en el context històricament català, s’atorgui prioritat a la llengua mil·lenària del país. Després n’han vingudes moltes altres, i totes són benvingudes, però no hem d’oblidar mai que n’hi ha una, l’hegemònica, que és hegemònica gràcies a això, al fet que des de fa més de tres segles compta amb un aparat estatal que imposa la seva llengua amb exclusió de qualsevol altra que no sigui la seva. I això, des de la Nova Planta fins a la constitució de 1978, la qual oficialitza només arreu de l’estat la llengua castellana en exclusiva i menysté totes les altres, fins al punt que les altres ni tan sols no hi són nomenades,comencem per independitzar-nos pel que fa a la llengua, si més no. en aquesta constitució espanyola que tant volen que ens empassem. Bé, doncs, —Ben mirat, un estat propi no assegura pas la pervivència de la llengua. —Potser fóra millor, però hem de lluitar contra les nostres falses il·lusions. Ja ens alienen prou de l’altra banda perquè a sobre nosaltres ens consolem somiant amb truites amb un mecanicisme ingenu. Irlanda va esdevenir independent el 1921 i així li ha anat, al gaèlic. També adduïm el cas d’Andorra. —Què hi passa, a Andorra? —El català és l’única llengua oficial d’Andorra, però és en una fase recessiva. En molts sentits, a banda de l’aparell administratiu. Vas a Andorra o parles amb gent d’allà i t’adones que hi ha dues o tres llengües majoritàries: l’espanyol, el francès i, fins i tot, el portuguès. I no hi tinc res en contra. Però per posar una mica d’aigua en aquest vi eufòric del, ui, que bé, serem independents i ja tot seran flors i violes i romaní. —Quin paper hi tenen, les institucions i els partits, en aquesta objecció que proposeu? —Un text així, si mai fos llegit per polítics, els hauria de fer obrir els ulls sobre la necessitat de donar més de suport a tot allò que sigui promoció en tots sentits de la llengua del país, la llengua catalana. Ara, si els polítics, fins i tot començant pels nostres, diuen de vegades que en aquesta futura hipotètica somiada Catalunya independent l’espanyol haurà de tenir el mateix rang d’oficialitat que el català, doncs, en fi, quin magre favor que ens fan, aquests polítics tan nostrats. —Què en penseu, de l’oficialitat de les llengües? —Sempre jugant amb aquesta hipòtesi de què passaria en una Catalunya independent, nosaltres, als Marges, creiem que l’apartat dedicat a la llengua hauria de dir, simplement: ‘La llengua de la República és la catalana’. Ni oficial, ni cooficial, ni res. Segon punt: ‘Al·legar-ne ignorància no es considerarà en cap cas motiu d’indefensió en cap àmbit (jurídic, administratiu, professional, etc.) ni serà motiu de cap excepció.’ No podran venir a dir-te que no t’entenen i que els parlis en espanyol. Una altra cosa és que després, en la interactuació col·loquial, un se serveixi de l’espanyol quan vulgui, però això ja serà optatiu per als catalans. Però això trasllada la responsabilitat a la mateixa població catalanòfona. Perquè si encara que el català sigui la llengua de la República ha de passar com passa a Andorra, on és l’única llengua oficial, doncs seran els mateixos catalans els qui, practicant el dimissionisme lingüístic, es posaran la corda al coll. I per ells faran. Hi ha catalans que contribueixen al suïcidi lingüístic col·lectiu —Més enllà dels atacs a la llengua, històrics i actuals, el problema el tenim els parlants del català. —I tant. I d’això, n’hem de ser conscients. La gent es pensa que la independència serà com un regal i tot serà meravellós. Doncs no. En aquesta vida, qualsevol cosa que respongui a un alt objectiu, cal gruar-se-la. Cal treballar i bregar per aconseguir-la. Perquè els Reis de l’Orient no existeixen. I després, continuar bregant per mantenir-les així que les has aconseguides. I després, en el cas d’una hipotètica independència, aleshores arribaria l’hora de la veritat. —Són coses per a fer en aquest mentrestant de durada indefinida. —Des d’ara i en la mesura que ho permet el marc legal. Durant tot el franquisme, la llengua era perseguida. La transició va servir, si més no, per a despenalitzar-ne l’ús, i això permet un cert marge de maniobra que mai no ha estat prou aprofitat pels poders polítics catalans. La política lingüística de la Generalitat ja restaurada, des del començament fins als nostres dies, ha consistit a fer el màxim dins el mínim insuficient. Sense gosar anar més enllà. Doncs cal trencar aquest cercle viciós i fer més coses, moltes de les quals, si es fessin, formarien part de l’absoluta legalitat del sistema jurídic constitucional espanyola actual. —Quines? —La constitució diu que tenim el dret i el deure de saber la llengua de l’estat. Però què vol dir saber una llengua? En principi, qualsevol català de l’estat espanyol, per poc que hagi estudiat a l’escola primària, prou que el sap, l’espanyol, ni que sigui simplement per osmosi ambiental. Una cosa és saber-lo i una altra és l’obligació d’usar-lo. Si a la primera de canvi el catalanet dimiteix perquè aquest senyor només parla castellà o perquè aquest senyor sembla que vingui de fora o perquè el catalanet té una concepció tribal de la llengua i que el català és una cosa només d’una tribu i amb els qui aparentment no pertanyen a aquesta tribu cal servir-se de l’espanyol, bé, doncs aquest catalanet contribueix al suïcidi lingüístic col·lectiu. —Sense ser-ne conscient, segurament. —No, perquè l’alienació funciona des de la inconsciència. Però és una alienació introduïda a còpia de garrotades. És una mica com el reflex del gos de Pàvlov: li posaven el tub a l’estómac i tocaven la campana i a menjar, i un altre cop la campana i a menjar, fins que un dia van tocar la campana i no hi havia menjar, però el gos de Pàvlov va segregar igualment suc gàstric perquè es pensava que arribaria el menjar. Això és alienació. És una alienació a còpia d’escola, judicatura, repressió directa i brutal, moltes vegades. I el catalanet, sobretot d’una certa edat que ha viscut una dictadura, té aquest reflex condicionat interioritzat que fa que a la primera de canvi es pensi que cal adreçar-se en castellà a tothom que no sigui ben bé de la família o els coneguts més pròxims. —Ara m’heu fet pensar en el discurs al parlament de la diputada Anna Erra i com van tergiversar-ne el missatge. Cada vegada que algú diu això que acabeu de dir, d’una banda o d’una altra rep alguna acusació de racista. —Bé, forma part de la dialèctica del domini, aquesta de presentar els botxins com a víctimes i les víctimes com a botxins. A veure, la manera com ho va expressar l’alcaldessa de Vic potser no era la més afortunada, sobretot tenint en compte de qui estem envoltants, que s’aferren al mínim defecte de forma per acusar-te d’allò que en realitat no són sinó ells. Potser el formulat no era prou afinat i subtil. Nosaltres ens hi hem de mirar. En canvi, ells poden deixar anar tota mena d’atrocitats sobre nosaltres i ningú no diu que desbarren o que fan la projecció de què parlava Freud, això que en llengua espanyola es va resumir amb la frase ‘piensa el ladron que son de su condición’. Com que ells han estat uns colonitzadors i uns depredadors, pensen que tothom ha de ser igual de colonitzador i depredador. I no, hi ha altres fórmules per a tirar endavant amb una convivència entre catalans i espanyols en general, també en l’àmbit lingüístic, i sense que hi hagi d’haver conflicte per raó de llengua cada dos per tres. En molts llocs del país, la llengua nadiua ja és l’espanyol —En aquests quaranta anys, com ha evolucionat el conflicte lingüístic? —La persecució sistemàtica de l’estat en contra de la llengua catalana comença el 1700 a la Catalunya que havia estat annexada pels francesos, i a partir del 1716, que és l’any del Decret de Nova Planta, comença la repressió. Al llarg de tants segles, el conflicte ha experimentat alts i baixos, i quaranta anys després d’aquell primer manifest, la situació en un cert sentit ha canviat molt, i de vegades en un sentit positiu, però en un altre sentit no ha canviat. En quin? Doncs que el català continua sotmès al risc de veure’s substituït arreu del seu domini històric. No és cap especulació al buit, això. Només basta comprovar-ho en zones del cinturó industrial de Barcelona, o al sud del País Valencià, o a l’illa d’Eivissa, on el català ha estat pràcticament del tot substituït. En aquest procés de substitució del català, assistim a la nativització de l’espanyol a casa nostra. —? —En molts llocs, la llengua nadiua ja és l’espanyol. De la mateixa manera que els nostres compatriotes de Catalunya Nord han vist com la llengua pròpia era substituïda gradualment, i a partir d’un moment galopantment, i s’hi nativitzava el francès, passa igual aquí. Només que encara hi ha una capacitat de resistència i es brega perquè el català deixi de trobar-se en una situació recessiva i per capgirar aquesta tendència, de manera que el català pugui tornar a esdevenir la llengua del país, la llengua vehicular, la llengua de prioritat a l’hora d’aspirar a ascens social. I després, com més llengües millor. —Heu fet servir la paraula ‘resistència’. La sensació és justament aquesta: d’un exercici de militància lingüística constant dia rere dia. —Això a vegades pot resultar cansat, feixuc, però quina és l’alternativa? Aquesta és la qüestió. I jo no crec, ni la gent dels Marges tampoc, que hi hagi una tercera via alternativa. Hi ha situacions de caixa o faixa. O persistim en el resistencialisme o l’alternativa és la subsumpció, la fagocitosi dins el món hispanoparlant. En aquest sentit, dono un exemple extret de la política, només per fer un cert paral·lelisme: què pensa cadascú que hi ha, en aquest país: presos polítics o polítics presos? A partir del plantejament i la resposta que faci cadascú pel seu compte, clarifiques l’embull en què estem ficats. I si penses que hi ha presos polítics, amb totes les crítiques que vulguis, doncs actua en conseqüència. Tampoc no cal que vagis a totes les manifestacions ni a predicar la independència d’aquí a quatre dies, però no hi ha via intermèdia. I pel que fa la llengua, igual. O penses que la llengua es troba en el seu millor estadi i millor que mai perquè ara tenim televisió, cosa que no hi havia en l’època del rei En Jaume, o bé per contra creus que es troba en una fase recessiva, cosa que ens obliga, malgrat tot, a practicar un cert resistencialisme. I aquest resistencialisme no és pas de la violència ni d’anar en contra de l’espanyol, sinó el de l’objecció de llengua. I sempre i tant que no tinguem un interès prioritari de servir-nos de l’espanyol, doncs no servir-nos-en. No fer-ne ús. I fer anar la llengua del país a tot estrop, a la nostra conveniència. El resistencialisme no és anar en contra de l’espanyol sinó fer objecció de llengua —Hi ha qui diu que no n’hi ha, de conflicte lingüístic. —El negacionisme funciona de dues maneres. L’una, la mostra més paradigmàtica és el discurs de Juan Carlos I el 2011, quan diu allò de ‘nunca fue el castellano lengua de imposición’. Això és negacionisme. Però també hi ha negacionisme per la banda catalana quan, des d’un cofoisme absolutament exultant, et diuen que el català no havia estat mai tan bé com ara, perquè disposa de mitjans de comunicació i no patim cap persecució directa, i és així com hi ha tot de gent que se sent contenta i estarrufada i practica el panxacontentisme lingüístic més letal. —Ara la gent comença a veure que aquest panxacontentisme és letal, potser? —Això espero. Que si més no, hi hagi més gent que se n’adoni, d’això. Després, la llengua, com tantes altres fites col·lectives, és de tothom. I la gent fa el que vol. I hem de ser conscients que, fins i tot, en el cas d’aquesta hipotètica futurible república catalana, ja no podríem servir-nos dels mateixos mitjans de què s’han servit els estats històricament constituïts per a imposar la llengua del país. No podríem anar i declarar només llengua oficial la catalana, no podríem prohibir l’ús de l’espanyol voluntàriament, això ja ens ho hem de treure del cap. D’això que, oficial, ni l’una ni l’altra. La llengua de la república és la catalana, i la constitució d’aquesta república seria redactada en català, cosa que atorgaria valor d’oficialitat a la llengua, sense dir-ho de manera explícita. Igual que la constitució dels Estats Units no diu enlloc que l’anglès és la llengua oficial. Simplement està redactada en anglès, punt. —El fet d’haver-ho d’explicitar ja denota alguna cosa. —No podem fer el mateix que han fet ells amb nosaltres. En el supòsit que tinguéssim el poder de fer-ho. Hem d’arbitrar solucions més contemporitzadores, però que alhora prioritzin absolutament la llengua del país. I en acabat, si la gent decideix, per esma o per inèrcia, per alienació o badoqueria, continuar passant-se a l’espanyol, doncs per ells faran, aquests catalans dimissionistes. Jo i la gent dels Marges no som pas ‘els catalans’, som uns pocs catalanets que ens dediquem en aquestes qüestions. Fem la nostra alerta i, després, la gent que l’enfili per allà on més s’estimi. —Un altre avís per a navegants, quaranta anys després. —Per nosaltres no ha de quedar. Encara som molts que tenim com a única llengua base i espontània el català, i en el nostre cas, som professionals de la llengua i la literatura. I de moment, no estem disposats a tirar la tovallola.

Summary: Josep Murgades: ‘Hi ha gent que practica el panxacontentisme lingüístic més letal’


Palau de Justícia d’Estrasburg 43-45 Rue du Fossé des Treize Mapa a Google Dilluns vinent és previst que centenars de catalans siguin a primera hora a Estrasburg per acompanyar el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín a la primera sessió del Parlament Europeu del 2020. Si a la del 2 de juliol passat els dos eurodiputats no van poder entrar a la seu de l’Europarlament pels impediments de tota mena de la justícia espanyola, sis mesos després ja no hi ha cap traba que els ho impedeixi després de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d’un altre eurodiputat català, Oriol Junqueras, que malgrat el revés europeu d’Espanya no podrà ocupar dilluns el seu escó. Sobre la justícia, precisament, els catalans hi tenen alguna cosa més a dir a Estrasburg. I no sols perquè tant Puigdemont, Junqueras, Comín i la resta de presos polítics i exiliats del govern esperen les decisions que ha de prendre el Tribunal Europeu de Drets Humans, que té la seu a la capital alsaciana, sinó també perquè un altre dels edificis més significatius de la ciutat té un lligam gens negligible amb casa nostra. El Palau de Justícia d’Estrasburg, una imponent construcció neoclàssica que forma part de la llista de monuments històrics, va ser aixecat del 1894 al 1897 per l’arquitecte germano-danès Skjold Neckelmann (1854-1903), que també va signar edificis emblemàtics del districte imperial de Neustadt com la Biblioteca Nacional i Universitària, el Teatre Nacional i l’església catòlica de Saint-Pierre-le-Jeune. El palau del tribunal de gran instància d’Estrasburg, situat al costat del temple catòlic esmentat, constitueix un model d’arquitectura alemanya de la fi del segle XIX. Del 2012 al 2014, cent anys després d’haver-se inaugurat, va experimentar una important renovació de la mà de l’estudi que l’arquitecte barceloní Jordi Garcés comparteix amb Daria de Seta i Anna Bonet, amb la voluntat de ‘d’enriquir la ciutat amb una nova fita urbana, a través d’una imatge respectuosa amb la inscrita en la memòria col·lectiva del monument de Neckelmann’, i seguint una idea central: ‘Perquè tot romangui, en primer lloc cal que tot canviï’. Amb un llarg currículum de restauracions i obra nova que inclou des del Museu Picasso fins al Pavelló Olímpic de la Vall d’Hebron i l’Hotel Plaza de Barcelona, passant pel Museu d’Art de Navarra i el Museu de la Ciència de Tenerife, després de dos anys d’obres i 63,2 milions d’euros invertits Garcés va tornar les claus del Palau de Justícia el 6 de març del 2017 amb una renovació sobretot interior, que la crítica d’art Pilar Parcerisas descrivia així: ‘S’ha aconseguit el respecte per l’edifici clàssic, la conservació del seu perímetre i volum extern i la rendibilitat del seu volum intern . D’això se’n diu màxim profit i estalvi, potser perquè l’arquitecte està acostumat a transitar pel gòtic barceloní, espais minimalistes que diria Alexandre Cirici, que obliguen a l’austeritat i a la contenció, i a aplicar “el menys és més” abans que ho proclamés Mies van der Rohe.’ Fa dos anys, el jurat del premi Le Geste d’Or va compartir la mateixa valoració positiva de Parcerisas sobre la profunda rehabilitació de Garcés i companyia al Palau de Justícia, de la qual s’ha publicat un llibre i tot: Palais de Justice de Strasbourg : Garcés-De Seta-Bonet Architectes et SVC Architectes (2017). I una mica més: L’obra arquitectònica de Jordi Garcés es concentra majoritàriament al Principat, tot i que rehabilitacions icòniques com la del Palau de Justícia d’Estrasburg han permès internacionalitzar el seu nom. Un altre projecte que hi pot ajudar és el de l’Estació Marítima de Siracusa, a Sicília. L’estudi Garcés-DeSeta-Bonet va guanyar el 2009 el concurs arquitectònic de la nova terminal, que deu anys després continua únicament sobre plans perquè no s’ha pogut materialitzar financerament. Una situació que es podria desencallar aviat… —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Justícia catalana a Estrasburg


Un grup d’investigadors han creat una nanopartícula que s’introdueix en les cèl·lules canceroses i allibera una toxina per induir la seva mort selectiva, sense afectar les cèl·lules sanes. Amb aquesta investigació s’obre una nova via per al tractament del limfoma no-Hodgkin més prevalent. Aquesta petita partícula es podria desenvolupar com un fàrmac que podria ser utilitzat en el 40% de pacients amb aquest tipus de càncer que no responen a la teràpia actual. Els responsables d’aquesta recerca són investigadors del Centre de Recerca Biomèdica en Xarxa de Bioenginyeria, Biomaterials i Nanomedicina (CIBER-BBN), de l’Institut de Recerca Biomèdica de Sant Pau (IIB Sant Pau) i de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), que han publicat un article a la revista Haematologica. La nanopartícula només actua en les cèl·lules de limfoma CXCR4 positives, capaces de disseminar i niar en medul·la òssia i ganglis limfàtics. D’aquesta forma, bloca la seva disseminació als òrgans sans amb possible afectació en aquest tipus de neoplàsia. Això és possible gràcies a la presència del receptor CXCR4, que està sobreexpressat en més de vint tipus diferents de càncer, com ara la leucèmia mieloide aguda, carcinomes de mama, pròstata, endometri, ovari o cap i coll. Això obre la porta a utilitzar aquest fàrmac en altres tipus de tumor. Actualment no hi ha medicaments en el mercat que eliminin selectivament les cèl·lules responsables de la disseminació metastàtica.

Summary: Creen una nanopartícula que s’introdueix en les cèl·lules canceroses i les elimina selectivament


La saga d’E.L. James causa controvèrsies entre el públic per la relació tòxica de Christian i Ana “Yo no hago el amor, yo follo duro” va ser una de les frases més aclamades del conegut Christian Grey. Des de l’aparició del primer llibre l’any 2011, dones de totes les edats l’han devorat encuriosides i alliberades. D’aquesta manera Cinquanta ombres d’en Grey va arribar a convertir-se en un fenomen internacional i en el llibre de venda més ràpida amb una mitjana de 20 llibres venuts cada segon durant la primera setmana de la seva publicació a nivell mundial, superant la famosa saga de Harry Potter. L’èxit de la saga, però, ha crescut paral·lelament a la polèmica sobre la representació que en fa del BDSM i d’una relació tòxica i masclista. La trilogia va ser escrita per l’autora anglesa Erika Leonard Mitchell, coneguda com E.L. James. Va començar com una fanfiction de la saga Crepuscle que es podia llegir als fòrums web de manera gratuïta. No obstant, els capítols que publicava l’escriptora van desaparèixer pel seu alt contingut sexual i van derivar en l’obra que es coneix avui com Cinquanta ombres d’en Grey. La saga beu de títols clàssics de la literatura eròtica francesa com Justine del Marquès de Sade o Història de 0 de Pauline Réage. Per tant, no és realment tant innovador com per justificar l’èxit del fenomen, que ja era present al segle XVIII. Si més no, a nivell social existeixen molts altres arguments en favor de l’obra més enllà del factor de la novetat. Impulsada per una molt bona campanya de màrqueting, l’autora va aconseguir popularitzar un món considerat tabú, l’univers del BDSM, amb una descripció molt gràfica de les escenes sexuals i l’adaptació d’una història romàntica tradicional a un moment més contemporani. Un dels factors més revolucionaris és que, com explica Andrea Cuartero, autora de l’estudi ‘Fifty Shades of Grey’ als mitjans digitals espanyols, “posa el focus a la sexualitat viscuda des del punt de vista d’una dona i parla gràficament de pràctiques sexuals no convencionals” o “combina elements novedosos i revolucionaris per a les dones com és la narració explícita del sexe i del plaer femení amb elements fortament conservadors i arrelats a la nostra cultura”. Font: A. Bonomi i enquesta pròpia a 96 personesRealització: Piktochart De fet, l’autora ho ha deixat clar en nombroses ocasions, afirmant que “el seu llibre és increïblement feminista”. És cert que trenca tabús mostrant un sexe transgressiu des de la mentalitat femenina i impulsant la llibertat sexual de les dones, però altres experts també expliquen que presenta una visió de parella romàntica totalment tòxica i mostra un missatge masclista de “foment del control, l’abús emocional, l’aïllament i la violència física” cap a la dona. Tal com explica Amy Bonomi -autora de l’estudi Fiction or not? Fifty Shades is associated with health risks in adolescent and young adult females-, a la història de Christian i Anastasia “es defineix la violència de parella com l’abús emocional mitjançant la intimidació, les amenaces, l’aïllament i la humiliació”. I no és pas l’única. Andrea Cuartero afirma que la pel·lícula “normalitza i glorifica una relació d’abús emocional, físic i sexual, a més de perpetuar estereotips de gènere -com el de l’home proveïdor i poderós i el de la dona passiva, dolça i inexperta en l’amor- que aproven la dominació masculina i l’agressió sexual”. El problema, segons molts experts, no es troba en la relació sexual dels protagonistes, sinó en el mite de l’amor romàntic que presenta. Aquest abús emocional es troba en gairebé tots els aspectes de la vida de la parella. Queden normalitzades, per tant, actituds com quan Grey apareix a llocs inusuals encara que Anastasia vulgui estar sola, o quan decideix controlar què menja o vesteix, i qui acompanya o parla amb “la seva dona”. És en aquests moments on es veu una dona realment sotmesa a nivell psicològic, anant més enllà d’una relació basada en el BDSM. Una societat encara heteropatriarcal i el trencament d’un tabú són alguns dels factors que aconsegueixen amagar l’abús emocional que domina la novel·la. Per tant, el BDSM que presenta E.L. James s’adequa a la realitat o forma part d’un abús de Grey envers Ana? El BDSM i Cinquanta ombres d’en Grey El terme BDSM va sorgir l’any 1969 per agrupar diferents pràctiques sexuals: el bondage (terme utilitzat per referir-se a la immobilització parcial o total d’un cos amb finalitats eròtiques), la disciplina, la dominació i la submissió, el sadisme i el masoquisme. Dins d’aquestes pràctiques hi trobem l’embenat d’ulls i mordassa, els protocols de dominació, jocs d’impactes com fuetades amb objectes, pinces o spanking. Això és el que explica Jordi L., gerent de Rosas Cinco, el primer club legal de BDSM d’Europa que va néixer fa quinze anys aquí a Barcelona. Però, malgrat el que creu molta gent, aquestes pràctiques no estan centrades en el dolor, sinó en el plaer a través d’aquest, de l’empoderament i del control. Cinquanta ombres d’en Grey, de fet, ha aconseguit normalitzar en certa manera aquests tipus de pràctiques que, per molta gent, sempre han estat catalogades com a “maltracte”. En una relació BDSM sempre existeix un consens voluntari entre ambdues parts de la parella, unes normes pactades pels dos participants i uns límits (tant durs com tous) imposats per qui acompleix el rol de submís. És per això que en aquest tipus de pràctiques ha d’existir una confiança extrema en la parella, cosa que no s’hi troba al principi del relat de Cinquanta ombres d’en Grey. El problema de la història és el fet que la submissió que s’hi troba va molt més enllà del joc consensuat. Si bé és cert que es tracta d’un pas endavant perquè aquest tipus de pràctiques no acostumen a mostrar-se a les relacions heteronormatives de Hollywood, hi ha certes controvèrsies respecte si l’autora en fa un relat adequat a la realitat BDSM. En certa manera l’univers BDSM a la novel·la només és un pretext per tal d’establir una relació desigual entre els dos protagonistes. Segons la mateixa Andrea Cuartero, “la pràctica real del BDSM es realitza des del consens i la igualtat de la parella, però a Cinquanta ombres d’en Grey apareix com una imposició de Christian a Ana i s’utilitza com una eina més de la personalitat controladora de Grey”. Ni el BDSM ni la recerca del plaer a través de dolor per qualsevol altre via estan relacionats amb la dependència moral que mostra Anastasia a la novel·la. Grey, dominador en tots els àmbits de la relació, arriba fins i tot a l’amenaça de deixar-la en cas de no accedir als seus jocs sexuals. Per tant, no es pot afirmar que sigui una relació consensuada per ambdues parts sense cap tipus de determinant extern. I el problema d’aquesta dependència emocional comporta que, com explica la periodista i feminista Diana Varela, a la pel·lícula “el rol del protagonista com a dominant no acaba després de la relació sexual sinó que va més enllà”. El control extrem es porta a tots els àmbits de la seva vida en parella. Una de les principals crítiques dels que practiquen el BDSM, a més, és la suggestió al llibre que el desig d’aquestes pràctiques sexuals és provocat per traumes infantils com els de Christian Grey. Aquesta associació només pot mostrar el sadomasoquisme com un problema negatiu i patològic, quan en realitat és una actitud totalment sana, i és realitzada per tot tipus de persones, segons confirma l’estudi d’Amy Bonomi publicat pel Journal of Sexual Medicine de 2008. Tot i ser molt qüestionable, la saga Cinquanta ombres d’en Grey és un pas endavant pel que fa a aquest problema de percepció social, segons Jordi L. El gerent del club destaca que “encara que no sigui un bon exemple del que és el BDSM, abans sempre s’ha vist d’una manera molt pitjor: o ridiculitzat, o portat a l’extrem com a Pulp Fiction.” La pel·lícula mostra els tòpics heteronormatius que recicla Hollywood des dels seus inicis, però es pot considerar un primer pas en l’exploració de les sexualitats dissidents i del desig femení.

Summary: Cinquanta ombres d’en Grey: masclisme o sexe transgressor?


Itàlia ha ofert un port segur a l’Open Arms per poder desembarcar les 62 persones que porten a bord des de dimecres a la nit, com ha anunciat a Twitter el fundador de l’ONG, Òscar Camps. De fet, aquest diumenge a la tarda la Guàrdia Costanera italiana ja havia evacuat 11 menors i persones ferides de l’embarcació. Justament avui, l’embarcació noruega Ocean Viking ha anunciat que ha aconseguit desembarcar al port de Messina (Itàlia) 213 persones que van ser rescatades entre el 19 i el 21 de novembre. Entre els ocupants hi havia 4 dones embarassades i 54 menors sols. Una dona embarassada de bessons i un home amb una ferida de bala ja van ser evacuats a Malta el divendres 22. L’embarcació noruega ja va declinar desembarcar a qualsevol port de Líbia, que no considera “espai segur”, i va demanar tant a les autoritats marítimes malteses com italianes que els oferissin una alternativa. Missatge d’emergència a les xarxes socials El cap de la missió a bord de l’Open Arms, Ricardo Gatti, havia demanat ajuda a través de les xarxes socials després de denunciar que les autoritats italianes no havien respost encara a la petició per poder desembarcar que l’organització humanitària va fer fa tres dies. 73 persone in balia del maltempo.A bordo ci sono bambini piccoli, persone con ferite da arma da fuoco e ustioni gravi.26 ragazzi che viaggiano soli.Hanno già attraversato l'inferno, l'Europa dimostri di rispettare la loro dignità.#unportosicurosubito pic.twitter.com/rpZJbUUEK7 — Open Arms IT (@openarms_it) November 24, 2019 ‘Hem demanat reiteradament port segur on desembarcar però, de moment, les autoritats responsables no hi han accedit’, ha lamentat l’ONG, que assegura que, entre les persones rescatades, n’hi ha algunes que requereixen atenció mèdica especialitzada per patir cremades i ferides per armes de foc. Riccardo Gatti ha explicat que la situació ha empitjorat a causa del temporal que afecta la zona on es troben, en aigües territorials italianes, amb pluja i onades de més de tres metres. ‘La situació no es pot aguantar’, ha dit. Segons Gatti, Trípoli s’oferia a acollir els rescatats, però s’ha descartat aquesta possibilitat perquè no hi ha garanties que aquests migrants rebin una atenció considerada correcta.

Summary: Itàlia ofereix un port segur a l’Open Arms per desembarcar les 62 persones rescatades


A partir d’avui, els progenitors diferents de la mare biològica tindran dotze setmanes de permís pel naixement d’un fill al Principat, el País Valencià i les Illes, arran del decret llei aprovat al març. A Andorra i Catalunya Nord, el 2020 comença sense canvis en aquest sentit, amb permisos de vint setmanes de maternitat i quatre de paternitat a Andorra i de setze setmanes de maternitat i catorze dies de paternitat a Catalunya Nord. La reforma dels anomenats permisos de paternitat aprovada pel govern espanyol afegia, a partir del 2020, quatre setmanes més a les vuit que s’aplicaven des de l’abril. Segons que preveu el mateix decret, el 2021 els permisos haurien de quedar totalment equiparats, amb setze setmanes per a cada progenitor. Analitzem les claus d’una reforma que, malgrat haver-se interpretat com un gran pas en la igualtat entre homes i dones, no és exempta de polèmica. Quan es pot demanar el permís? De la mateixa manera que la mare biològica ha d’agafar sis setmanes de les setze de permís immediatament després del part, l’altre progenitor ha de fer igual amb les quatre primeres setmanes, obligatòries en tots dos casos. També en ambdós casos totes les setmanes de permís s’han d’agafar abans que la criatura faci un any. És un permís intransferible? El permís de paternitat és intransferible. La mare biològica pot renunciar a dues de les setze setmanes (fora de les sis del descans obligatori) i donar-les a l’altre progenitor. Però a la inversa això no es pot fer, per tal d’assegurar que la dona no carregui tot el pes de la cura del fill. Les hores de lactància no són transferibles, tampoc si un dels dos progenitors renuncia a una part. Com es pot distribuir? Les setmanes de permís que no formin part d’aquelles que s’han d’agafar immediatament després del part es poden distribuir com vulgui el progenitor, en períodes setmanals a gaudir de manera acumulada o interrompuda. L’obtenció del permís de cada període setmanal o la seva acumulació s’haurà de comunicar a l’empresa amb una antelació mínima de quinze dies. Es pot agafar a temps complet o parcial d’acord amb l’empresa. Què passa en cas d’adopció? En cas d’adopció, cada progenitor disposarà d’un període de suspensió de sis setmanes per a gaudir a temps complet de manera obligatòria i ininterrompuda immediatament després de la resolució judicial per la qual es constitueix l’adopció o de la decisió administrativa de guarda amb finalitat d’adopció o acolliment. Amb les sis setmanes obligatòries, els progenitors podran disposar de setze setmanes voluntàries que s’hauran de fer de manera ininterrompuda dins els dotze mesos següents a la resolució o decisió esmentades. Cada progenitor podrà gaudir individualment d’un màxim de deu setmanes sobre les setze totals voluntàries, quedant les setmanes restants a disposició de l’altre progenitor. I en cas de part múltiple? En cas de part múltiple, el permís serà ampliable a dues setmanes per cada fill a partir del segon, una per cadascun dels progenitors. Com funciona el permís si la criatura ha de ser hospitalitzada? Si el fill ha de ser hospitalitzat, com en el cas dels nadons prematurs, el permís podrà començar a partir de la data de l’alta hospitalària. S’exclouen del còmput les sis setmanes posteriors al part. Si l’ingrés supera els set dies, el permís posterior s’ampliarà en tants dies com el nadó sigui a l’hospital, fins a un màxim de tretze setmanes addicionals. Quines són les condicions del permís de lactància? Ambdós progenitors tenen el dret intransferible de gaudir d’una hora d’absència del lloc de feina, que es pot dividir en dues fraccions per a la cura del nadó fins que faci els nou mesos. El permís s’incrementarà proporcionalment en els casos de naixement, adopció o guarda amb finalitats d’adopció o acolliment múltiples. Es tracta d’un dret intransferible a l’altre progenitor. També es pot substituir per una reducció de jornada de trenta minuts o acumular-lo en jornades completes amb la mateixa finalitat. Quin salari es percep? Els progenitors que gaudeixin d’aquest permís cobraran el 100% del sou base. En el cas dels autònoms, aquest 100% de la base reguladora generalment es correspon amb la base de cotització mínima, i cal estar al corrent del pagament de les cotitzacions. Les quantitats rebudes durant el permís de maternitat o paternitat estan exemptes d’IRPF. Què cal per a sol·licitar el permís? Per a sol·licitar el permís de paternitat cal estar afiliat i donat d’alta a la Seguretat Social. A més, s’exigeix tenir cobert un període de cotització de cent vuitanta dies dins els set anys immediatament anteriors a la data d’inici del període de suspensió o, alternativament, 360 dies cotitzats al llarg de la vida laboral, amb anterioritat a la data. Una mesura feminista? L’equiparació gradual dels permisos de paternitat i maternitat s’ha interpretat, en termes generals, com una mesura feminista perquè podria ajudar a evitar la discriminació laboral cap a les dones i a incentivar la corresponsabilitat entre sexes. De fet, l’impuls de la dona en el món laboral, la conciliació entre la vida laboral i familiar i la corresponsabilitat són reivindicacions històriques del moviment feminista, i el fet que els pares tinguin permisos més llargs per a fer-se cura dels fills és un pas positiu en aquest sentit. Tanmateix, hi ha cert debat sobre si la mesura aprovada pel govern del PSOE és la més adient des d’una perspectiva de gènere. Unides Podem, per exemple, va criticar la impossibilitat que els progenitors puguin alternar-se la cura del nadó durant les primeres setmanes després del naixement. Amb la legislació actual, estan obligats a simultaniejar les primeres setmanes i els detractors d’aquesta mesura en concret alerten que pot ser una trampa i consideren que només hi hauria d’haver dues setmanes simultànies: ‘Moltes parelles voldrien allargar el temps de tenir cura del nadó a casa i, a més, és bo que els homes es quedin sols a càrrec dels nadons, mentre que si ho han de simultaniejar, serà la mare la cuidadora principal i l’home es veurà reduït al paper d’ajudant’, explica María Pazos, de la Plataforma pels Permisos Iguals i Intransferibles de Naixement i Adopció (PPIINA). ‘La simultaneïtat és una trampa: les empreses poden pressionar perquè els homes treballin des de casa o estiguin disponibles per a emergències, sabent que la mare també es fa càrrec del fill.’ Sobre la nova reforma, la plataforma també critica l’increment de la flexibilitat a l’hora de distribuir els permisos: ‘És una arma de doble tall, perquè un permís a setmanes soltes no interessa a la majoria de pares que volen cobrir un temps seguit de cura del nadó des que la mare torna a treballar’, afegeix Pazos. Un altre element que genera debat és la transferibilitat dels permisos. A priori, sembla que el més adient des d’un punt de vista feminista és que els permisos de paternitat no siguin transferibles; és a dir, que l’home no pugui cedir setmanes de cura del fill a la dona. És el que demana la PPIINA: permisos intransferibles, d’igual durada i amb la mateixa part obligatòria. És a dir, anar més enllà de la reforma actual, però en aquesta direcció. En canvi, altres plataformes feministes de creació més recent critiquen la lògica capitalista i androcèntrica que consideren que tenen aquestes mesures i demanen que s’ampliïn els permisos transferibles. És el cas de la Plataforma de mares feministes per l’ampliació dels permisos transferibles (Petra), que reivindica, entre més, la importància de la relació mare-nadó durant els mesos posteriors al part i de la lactància. Una relació que, consideren, no es posa al centre amb mesures com aquesta, les quals tenen els homes com a principals beneficiaris, en tant que s’augmenten els seus permisos i no els de les mares. De fet, aquestes setze setmanes de permís per a les mares biològiques són escasses en comparació amb altres països europeus, en què els permisos es poden allargar fins als setze mesos. En definitiva, consideren que ‘les polítiques que gestionen la criança no es poden sostenir en criteris que subordinen la maternitat a les exigències del mercat laboral’ i proposen el camí invers: transformar el mercat laboral perquè doni cabuda a la maternitat i a la seva dimensió ‘bioecològica’. És a dir, posar la vida (en aquest cas, la maternitat) al centre, i no les relacions laborals i la lògica de la productivitat, que obliguen a deixar en un segon pla la criança per assolir l’èxit laboral. Però la PPIINA alerta que amb demandes com aquestes hi ha el perill de reforçar els rols de gènere i la idea de mare cuidadora i assegura que els permisos transferibles suposen, a la pràctica, que siguin les dones qui s’acabin fent càrrec de la criatura. Als països nòrdics, pioners en aquestes qüestions, existeix la transferibilitat dels permisos, però n’hi ha una part que és intransferible. Per últim, alguns experts també consideren que igualar els permisos de paternitat i maternitat no redueix la discriminació laboral femenina, perquè mentre una part de la baixa per criança sigui opcional els homes podran optar per continuar treballant, davant els perills laborals que pugui suposar una possible baixa. La qüestió també és motiu de debat, tal com explica Pazos: ‘No cal que els permisos siguin obligatoris perquè si són intransferibles i pagats al 100%, els pares els prenen.’ Afegeix, però, que les setmanes obligatòries haurien de ser les mateixes per als homes i les dones: sis per a cada progenitor, i no quatre per als homes i sis per a les dones, com és estipulat en l’actualitat.

Summary: Permisos de paternitat: tot allò que cal saber dels canvis implementats a partir d’avui


El govern nega que hi hagi sobre la taula una oferta del rei per dialogar o fer d’intermediari amb els partits independentistes. La consellera de la Presidència, Elsa Artadi, ha assegurat que l’executiu no ha rebut cap missatge de la casa reial espanyola en aquesta línia i, en canvi, ha sabut els detalls de la reunió que el president del Parlament balear, Baltasar Picornell, va tenir ahir amb el monarca al Palau de l’Almudaina. Picornell va apuntar que Felip VI estava disposat a ‘estendre ponts.’ No obstant això, la ‘versió’ de la conversa que ha arribat al govern és que van abordar la reunió que van tenir els presidents català i espanyol, Quim Torra i Pedro Sánchez, a la Moncloa i van constatar que ‘se seguia dialogant.’ ‘No tenim coneixement que hagi anat més enllà,’ ha asseverat Artadi. ▶ #Portaveu @elsa_artadi: “de la casa Reial no ens ha arribat res, i el que ens arriba no és una oferta del Rei pel diàleg sinó que va sorgir en el marc de la conversa mentre parlaven que el president @sanchezcastejon i el president @quimtorraipla estaven dialogant” pic.twitter.com/Bde9GSQjW4 — Govern. Generalitat (@govern) July 31, 2018 Artadi també ha apuntat que no esperen ‘grans acords’ de la reunió de demà de la comissió bilateral Generalitat-Estat. La dinàmica dels dos governs, ha dit, ha fet que no s’hagin pogut treballar els punts de l’ordre del dia amb prou temps. Compten, però, que s’activin les comissions i els grups de treball derivats de la bilateral. En el marc de l’etapa de diàleg que s’han emplaçat a mantenir els dos governs, Artadi s’ha manifestat partidària de donar temps al govern espanyol perquè aclareixi quina és la seva proposta per a Catalunya, abans que els partits independentistes en posin en perill l’estabilitat parlamentària al congrés. Si es demostra que no passen de les paraules als fets es replantejaran la seva relació amb el PSOE. El referèndum i la petició de la Generalitat perquè els presos polítics siguin alliberats són a l’ordre del dia de la reunió, tot i que la ministra Meritxell Batet ja va deixar clar que no entraran a negociar-los. ‘En cap cas podem renunciar al dret a l’autodeterminació,’ ha insistit Artadi. L’executiu català espera que el govern espanyol aclareixi el seu posicionament sobre els presos i com es pot traslladar en el posicionament que adopti a partir d’ara la fiscalia. Els represaliats i el referèndum, però, són dues qüestions que l’executiu preveu seguir plantejant en una segona reunió de la bilateral a la tardor, quan també s’hauria de produir la segona volta de la reunió de Sánchez i Torra. Pel que fa al fracàs de Sánchez per tirar endavant la votació del sostre de dèficit per garantir l’estabilitat pressupostària, Artadi ha refusat que la Generalitat perdi 486 milions d’euros per als serveis públics si no s’aprova, tal com va assegurar ahir el govern espanyol. La consellera de la Presidència ha demanat ‘responsabilitat’ al PSOE perquè garanteixi que el PP no vetarà la iniciativa al Senat. ‘Molt millor seria que ens transferissin els recursos d’incompliments de fa molts anys,’ ha etzibat. Mundó i Homs, a la Comissió Jurídica Assessora El govern també ha nomenat avui els exconsellers Carles Mundó i Francesc Homs membres de la Comissió Jurídica Assessora. Aquest és un òrgan consultiu del govern que emet dictàmens, de manera preceptiva, sobre els projectes de decrets legislatius o els reglaments que elabora l’executiu. També revisa actes administratius i contractes que fa la Generalitat. Mundó, que va ser el conseller de Justícia del govern de Carles Puigdemont, és advocat, com Homs, i està processat pel Tribunal Suprem pels presumptes delictes de malversació de fons públics i desobediència. Homs va complir a l’abril la pena d’inhabilitació per a l’exercici de càrrecs públics a què el va condemnar el mateix tribunal, per desobediència, pel procés participatiu del 9-N. La consellera de la Presidència, Elsa Artadi, ha subratllat que el govern els ha nomenat ‘pel seu ampli coneixement de l’administració pública’ i del país.

Summary: El govern nega que el rei vulgui dialogar amb els independentistes