L’escàndol i la crisi de credibilitat de la cúpula judicial espanyola té uns quants noms propis, com ara Manuel Marchena, Luis María Díez-Picazo, i per extensió tot el Tribunal Suprem. Arriba fins a Pablo Llarena, amb les seves interlocutòries polítiques per a justificar l’empresonament preventiu en la causa contra l’1-O. Però hi ha més noms, de segona línia, que han tingut un paper determinant en tot un seguit d’escàndols que han acabat d’embrutar la justícia espanyola. Un d’aquests noms és el de Gema Espinosa Conde, muller de Pablo Llarena i fins fa poc directora de l’Escola Judicial. És la magistrada que fins ara tenia més números per a esdevenir vocal del Consell General del Poder Judicial; fins que va esclatar l’escàndol dels WhatsApp de Cosidó i va deixar congelat el procés de renovació de la cúpula judicial. La gestió d’Espinosa és sota sospita. Aquest estiu passat va transcendir una maniobra molt sospitosa que la implicava a ella, amb la creació d’una plaça de fiscal feta a mida per a Sofía Marchena, la filla del president de la sala segona del Tribunal Suprem, Manuel Marchena. L’Associació Atenes de Juristes pels Drets Civils s’hi va querellar per aquest motiu. La denunciaven per prevaricació. Aquest col·lectiu de juristes encapçalat per l’ex-magistrat Elpidio José Silva va denunciar que el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) havia creat, el desembre de l’any passat, aquesta plaça per a la filla del magistrat que presidirà el judici a l’1-O; que ho havia fet d’una manera irregular i a instància de Gema Espinosa. Espinosa era aleshores directora de l’Escola Judicial, un càrrec que ha mantingut fins aquesta tardor, quan l’ha deixat per a poder ser vocal del CGPJ. La denúncia de tracte de favor El cas és que Sofía Marchena va aprovar el 2016 l’oposició comú que es fa a la carrera judicial i a la carrera de fiscal, amb una nota de 68,2. I va decidir que volia ser jutgessa, per la qual cosa va ingressar a l’Escola Judicial que dirigia Espinosa, amb seu a Barcelona. En aquell moment, la filla de Marchena hauria pogut escollir o bé la carrera de jutgessa o la de fiscal, i va triar la primera. Això és important perquè un cop elegit un itinerari no es pot fer marxa enrere i començar l’altre. Però poc després d’haver començat, una malaltia va forçar Sofia Machena a deixar els estudis. I, un cop recuperada, en comptes de reprendre els estudis per a jutgessa amb la següent promoció, tal com preveu la llei, el CGPJ va permetre-li de tornar a triar i d’optar a ser fiscal conservant la nota que tenia, el 68,20. Però aquesta situació no tenia precedents, i el CGPJ la va fer possible modificant la convocatòria inicial de 35 fiscals, ampliant-la a 36. I rebaixant la nota de Marchena fins a 52,31, amb l’argument de ‘no perjudica ningú’, però que li permetia entrar a l’últim lloc, el 36. I per què tot aquest tracte excepcional? Per què el CGPJ va prendre aquestes decisions. Perquè, segons revelava ElDiario.es, així ho va demanar la directora de l’Escola Judicial, Gema Espinosa. I per això la querella del Col·lectiu Atenes. La querella ni tan sols fou admesa a tràmit, però l’impacte mediàtic alimentava el descrèdit de la cúpula judicial. Molts mitjans de comunicació ho han anomenat Marchenagate, i Espinosa hi ha tingut un paper destacat. Marchena, Llarena, Espinosa… Aquest cas va ajudar a generar suspicàcies sobre els possibles tractes de favor entre personatges que ocupen llocs de gran responsabilitat en la cúpula judicial: el president de la totpoderosa sala segona (la penal) del Tribunal Suprem, Manuel Marchena; el jutge instructor de la causa més important d’aquesta sala, Pablo Llarena, i la fins aleshores directora de l’escola de jutges i fiscals, Gema Espinosa. Hi va haver un altre fet que va alimentar aquestes sospites. Fou arran de la demanda d’una associació d’advocats ultraconservadors de Madrid anomenats Movimiento 24DOS contra Puigdemont, els consellers exiliats i Gonzalo Boye per la querella que van presentar tots ells contra Pablo Llarena a Bèlgica. La querella abastava fins i tot la jutgessa de Brussel·les que la va admetre. El president de l’associació que va presentar la querella (que no ha estat encara admesa a tràmit) és el catedràtic Nicolás González-Cuéllar, l’editor dels llibres que publica el jutge Manuel Marchena. I en alguns d’aquests llibres fins i tot hi ha un pròleg de Rafael Catalá, l’ex-ministre de Justícia de Mariano Rajoy que era capaç d’anticipar les decisions de Llarena sobre la instrucció de la causa contra els dirigents independentistes. És a dir, gent de l’entorn més pròxim de Manuel Marchena sortint a defensar Pablo Llarena. De fet, hi ha qui diu que tota la fase d’instrucció l’ha dirigida des de l’ombra Manuel Marchena, i que Pablo Llarena ha anat prenent les decisions tenint en compte els fils que movia el president de la sala segona del Suprem. També es van prendre decisions controvertides des del govern espanyol de Pedro Sánchez per a defensar Llarena, com el pagament de mig milió d’euros per a contractar el bufet d’advocats belga que li havia de portar la defensa. És una qüestió d’estat, deia Sánchez. I el jutge fins i tot es presentava en alguna de les seves interlocutòries i en la sala de vistes com una víctima del procés independentista. Això no es considerava pas raó suficient per a apartar-lo de la causa, ans al contrari. I sortia també la seva muller, Gema Espinosa, des de la posició de directora de l’Escola Judicial, a reblar-ho, en unes declaracions a Onda Cero d’aquest estiu passat, amb el rerefons de les pintades contra Llarena aparegudes prop de la seva casa de la Cerdanya. ‘Ara tenim escorta i protecció’, deia Espinosa. ‘Però des del meu punt de vista crec que durarà molt poc. Crec en el seny català, en el sentit comú. Les aigües tornaran al seu curs. N’estic segura. És cert que hem rebut amenaces, però són casos aïllats. També he rebut l’escalf i el suport de moltíssima gent. De tots dos posicionaments ideològics. La ciutadania és prudent i sap que una cosa és la qüestió política i una altra, la feina que fa en Pablo.’ I mentre Pablo Llarena enllestia la instrucció, Espinosa anava preparant-se per a fer el salt a la cúpula judicial, com a vocal del Consell General del Poder Judicial. Per això va deixar la direcció de l’Escola Judicial. Una gran aspiració que havia de culminar a final d’enguany, que s’havia anat preparant de feia mesos, utilitzant el tancament de files en la cúpula judicial controlada per Carlos Lesmes en favor de la instrucció política de Pablo Llarena com a trampolí. I d’aquí en va treure el màxim nombre d’avals entre els candidats a vocals del CGPJ que negociaven PP i PSOE. Fins que va esclatar l’escàndol dels whatsapps d’Ignacio Cosidó, Marchena va plegar abans que el nomenessin successor de Lesmes i les cartes es van estripar. Ara per ara la renovació del CGPJ ha quedat aturada, amb el trencament de l’acord entre PP i PSOE. I Espinosa haurà d’esperar. Del Marchenagate als whatsapps de Cosidó, les relacions de poder entre els Marchena, Llarena i Carlos Lesmes han compromès la credibilitat de tota la cúpula judicial. Amb Espinosa en una segona fila, esperant a passar a la primera. Uns escàndols i unes maniobres que contradiuen això que ella mateixa deia que havia de ser la bona praxi dels jutges. Unes paraules de fa poc més d’un any: ‘El jutge ha d’assumir la seva funció de garant dels drets dels ciutadans, drets que entren en conflicte amb uns altres comportaments, de vegades prohibits, però en algunes altres ocasions també legítims i protegibles. I ha de donar una resposta als ciutadans des de la imparcialitat i la independència. Això permetrà de fomentar la confiança dels ciutadans en la justícia, cosa que alhora augmentarà la seguretat jurídica i el benestar de la societat.’

Summary: Gema Espinosa, poder a l’ombra en l’època de desprestigi de Llarena i Marchena


Grans concentracions arreu del país per a refusar les detencions d’independentistes per part de la Guàrdia Civil, que aquest matí ha començat una operació ordenada per l’Audiència espanyola. Hi ha hagut nou detinguts, entre els quals tres membres dels Nou dels Lledoners: quatre de Sabadell, un de Mollet, un de Cerdanyola, un de Santa Perpètua, un de Sant Pere de Torelló i un de Sant Fost de Campsentelles. Dues de les persones detingudes han estat posades en llibertat aquestes darreres hores. Indignació al carrer per la ràtzia de la Guàrdia Civil contra l’independentisme Aquest vespre s’han fet concentracions arreu del país. També una davant la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia de Barcelona. A Reus s’han tallat les vies del tren. Podeu veure’n les millors imatges ací: Sabadell Barcelona Reus Vies tallades a #Reus Llibertat deringudes! pic.twitter.com/gvgUgyjQOz — Casal Despertaferro! (@CasalDPF) September 23, 2019 Cerdanyola Ara mateix a Cerdanyola.Contra un poble unit i sense por, no tenen cap poder. ✊#LlibertatEncausades #CDRenXarxa pic.twitter.com/kFi3CHKkFK — CDR Ripollet (@CDRRipollet) September 23, 2019 La Seu d’Urgell Lleida #Lleida exigeix la llibertat immediata de totes les detingudes en aquest muntatge policial. 👉🏼 És terrorisme d’Estat.#LlibertatDetingudes #NoTenimPor23S pic.twitter.com/xggZjrpDy6 — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) September 23, 2019 FORA LES FORCES D’OCUPACIÓ!#llibertatdetinguts#NoTenimPor23S pic.twitter.com/rmTJ4IehPJ — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) September 23, 2019 Mollet A #mollet amb el @CDR_Mollet denunciant la injustícia espanyola.#notenimpor23s pic.twitter.com/Y0zTlDKjpg — CDRLesFranqueses (@CDRFranqueses) September 23, 2019 Badalona #NiUnPasEnrere #DemàPotsSerTú#Detencions23S #Badalona pic.twitter.com/auZsk2ZAlH — David Guerrero 🎗 (@davidGferriz) September 23, 2019 La Selva del Camp Concentració de suport a #LaSelvadelCamp. Nosaltres no tenim por! ✊ Aquests dies, màxim suport i màxima mobilització 🚨 Omplirem carrers i ho omplirem places. Aquesta tardor, més que mai, #NoTenimPor23S#Detencions23S #LlibertatDetingudes #CDRenXarxa #TotsSomCDR pic.twitter.com/wIQALLrcSg — CDR La Selva del Camp (@CDRselvadelcamp) September 23, 2019 Olot 🔴 Concentració a #Olot#Detencions23S #NoTenimPor23S pic.twitter.com/HA7ZBa1NAa — SEPC (@SEPC_nacional) September 23, 2019 Manresa #Manresa contra les detencions, contra la repressió. Ara a Sant Domènec #HoTornaremAFer #Detencions23S pic.twitter.com/l6unLqwMgL — Joan Piqué Serra 🎗 (@joanpique1) September 23, 2019 Dispositiu improvitzat de Policia Local i Mossos davant la caserna de la GC a Manresa. #Detencions23S pic.twitter.com/riLOP4x5NE — Ignasi Torra (@ignasi_torra) September 23, 2019 Vic La plaça de #Vic plena torna a ser un clam de suport a les detingudes i de denúncia contra la repressió espanyola! #XeviNoEstàsSol#NoTenimPor#CDRenXarxa#LaRepressióNoEnsAtura pic.twitter.com/dV8G8w5g2O — CDR Vic (@CDRepublicaVic) September 23, 2019 Mataró Mica en mica es va omplint la plaça de l’ajuntament de #mataro #Detencions23S #ApunyalantLaDemocracia pic.twitter.com/EtExRyy4NA — Pep Ros (@peprm) September 23, 2019 Igualada: Concentració a Igualada en suport a les persones avui detingudes: pic.twitter.com/ehCo5r41YK — Joan Mangues (@jmangues) September 23, 2019

Summary: Grans concentracions de rebuig a les detencions arreu del país


La vice-presidenta en funcions i portaveu de Compromís, Mónica Oltra, considera que ‘no és el moment’ de pronunciar-se públicament sobre qui ocuparà la presidència de la Generalitat, atès que les negociacions no estan en aquesta fase i, a més, ‘depèn de tot el que es faci abans’. ‘Aquí no hi ha xecs en blanc, i menys abans de saber què es farà. Que no es crega ningú que donarem xecs en blanc’, ha subratllat. En una entrevista concedida a l’agència Europa Press després de l’arrencada de la X Legislatura en Les Corts Valencianes, Oltra ha afirmat que serà ‘molt diversa i plural’ i espera que hi hagi almenys ‘un clima de cortesia i d’educació’ malgrat les ‘discrepàncies polítiques’. Sobre l’arribada de Vox al parlament valencià, ha celebrat que els valencians els hagin deixat en l’oposició malgrat les seves expectatives, al mateix temps que ha lamentat que ‘un partit d’extrema dreta, enemics de la democràcia, aprofiten un sistema de llibertats i democràcia per a accedir a les institucions’. Davant la pregunta de qui veu com a líder de l’oposició, si a Isabel Bonig (PP) o a Toni Cantó (Cs), ha assenyalat que tots dos ‘estan barallant-se per veure qui és el més ric del cementiri’ però ‘en principi és la persona que té més escons de l’oposició’ encara que ‘aquell que amb més habilitat planteja les seves idees i propostes pot convertir-se en un líder mediàtic per sobre del líder numèric’. Tres setmanes després del 28-A, la líder de Compromís extreu dues conclusions: la gent ‘vol seguir amb un govern botànic i vol més equilibris’. En aquest moment qualsevol pacte que s’hagi de fer a Les Corts ha de ser a tres com a mínim’. Al seu judici, el fet que el Botànic tingui ara menys escons en conjunt no és reseñable i ironitza: ‘En tot cas afectarà les retencions urinàries a l’hora de votar’. Per a Oltra, Compromís ha aconseguit ‘consolidar’ una ‘base sòlida’ de votants, després d’un creixement ‘molt gran, gairebé antinatural’ el 2015.

Summary: Oltra, sobre la reedició del Botànic: ‘Que ningú no es pense que donarem xecs en blanc’


La Crida Nacional per la República arrenca motors per convertir-se en un moviment polític transversal amb l’objectiu d’implementar la República. La voluntat és esdevenir un moviment unitari que hi participin persones de diverses tendències ideològiques i per facilitar-ho permetran la doble militància amb partits polítics o entitats sobiranistes. Un dels seus impulsors, el diputat Toni Morral, ha explicat que l’objectiu és ‘superar la partitocràcia que dificulta la unitat’. De moment però, només el PDECat veu amb bons ulls la iniciativa mentre que les direccions d’ERC i de la CUP en recelen, tot i que asseguren que entre els 50.000 adherits hi ha persones d’aquestes formacions i una majoria que no ha militat mai en un partit, segons ha explicat la diputada Gemma Geis. El calendari de constitució com a moviment polític té dues dates clau. La primera serà una convenció fundacional el 27 d’octubre a Manresa, on es presentaran les dues ponències del Congrés constituent , que es farà el 6 de desembre. La convenció de Manresa està oberta a tothom que hi vulgui participar i està previst que intervinguin els presidents Carles Puigdemont i Quim Torra, a més de Jordi Sànchez, que serà l’encarregat de redactar la ponència política. La voluntat de la Crida és esdevenir un moviment polític que acabi presentant-se a les eleccions, però avui els seus promotors no han concretat en quines. Ferran Mascarell, un altre dels impulsors, ha admès que ja ha fet contactes ‘en l’àmbit personal’ per promoure una llista unitària a l’alcaldia de Barcelona, però ha evitat confirmar si serà candidat. Però sí que ha advertit que ‘les primàries necessiten un consens que ara com ara no existeix’, en una crítica a la iniciativa que promou Jordi Graupera. Vegeu ací el vídeo promocional que han presentat:

Summary: La Crida afirma que neix per superar la ‘partitocràcia’ i promoure la unitat independentista


‘D’aquesta carretera fins al Bangladeix és tot territori sota control meu, en sóc el rei.’ Ho va dir amb orgull però sense mirar-me als ulls, com si li fes vergonya de veure la meva reacció. Assegut al seient del costat, el seu guardaespatlles va acostar-se les mans fins al cap per imitar la forma d’una corona. Després va obrir una ampolla de cervesa i me la va allargar. Així començava una d’aquelles imprevisibles històries que tant nodreixen els viatges. Vaig conèixer Daman Lakashiang de la manera més estranya i tenebrosa possible. Era un dia gris i humit a l’estat de Meghalaya, a l’Índia. Caminava per unes praderes verdes provant de trobar un conegut salt d’aigua, quan de sobte vaig sentir un clàxon. Entre la boira hi havia un cotxe amagat darrere un edifici abandonat. Una mà sortia per la finestra del copilot. Qui fos el qui era a dins volia parlar amb mi. Un dia emboirat a l’estat de Meghalaya, a l’Índia. M’hi vaig acostar. Hi havia dos homes asseguts amb un posat seriós. La situació era força llòbrega, però així i tot vaig seure al darrere quan em van convidar a entrar. En aquestes situacions tendeixo a guiar-me pels instints, i aquí em deien que no m’havia de preocupar. Però què hi feia un suposat rei bevent cervesa d’amagatotis enmig d’enlloc? ‘Estic content del meu càrrec, però hi ha certes coses que no em puc permetre’, va començar a explicar el jove de trenta anys. ‘La gent d’ací em respecta massa, no em poden beure bevent cervesa perquè es considera irresponsable.’ Lakashiang va anar filant la seva història, i una cosa que en un principi semblava un conte inventat pel bromista del poble, de mica en mica es va anar transformant en un relat més que creïble. Un cotxe aparcat darrere un edifici abandonat. No obstant això, la seva condició no em va despertar més reverència que la de qualsevol altra persona, sinó més aviat una gran curiositat i, fins i tot, un cert punt de compassió. Lakashiang no bevia cervesa perquè fos alcohòlic o perquè gaudís especialment del sabor. De fet, era una cosa que feia molt de tant en tant. Era la seva manera de penjar simbòlicament la inexistent corona durant uns quants minuts i sentir un tast de la vida que tothom té (per aquí tots els homes beuen alcohol diàriament) i que ell ja no tindrà mai. I no precisament en canvi d’una existència plena de luxes i privilegis, com sí que veiem en algunes altres parts del món. Segurament és per aquest mateix motiu que, quan es va topar amb un dels pocs estrangers que visiten aquesta remota part de l’Índia, no va voler deixar passar l’oportunitat d’estar-hi. Era una ocasió perfecta per a relacionar-se amb algú que no analitzaria els seus moviments amb lupa. ‘T’agradaria de venir a dormir a casa meva?’, em va dir. I bé, si un rei indi et convida al seu palau… s’hi ha d’anar. Lakashiang va ser elegit ‘doloi’ quan només tenia 27 anys. Un món de ‘dolois’ ‘Doloi! Doloi!’ Per on passava el seu cotxe se sentia aquesta paraula. Els més grans la deien amb alegria, els joves la cridaven, i els qui eren en un cotxe feien sonar la botzina. La regió dels Turons de Jaintia Occidental ha funcionat, de fa segles, amb un sistema quasi feudal, tot i que amb una pinzellada de democràcia. El territori és repartit en ‘elakas’, una mena de províncies que engloben un conjunt de pobles que es reconeixen d’una mateixa entitat política. Cada ‘elaka’ és capitanejada per un ‘doloi’, triat per sufragi universal. Això sí, només els membres de determinats clans o famílies són elegibles. És un càrrec vitalici que només es pot revocar si el poble considera que el seu dirigent no es comporta com li toca. Les cistelles que els veïns de Satpator utilitzen per guardar-hi peixos o vegetals. A les províncies veïnes dels Turons de Jaintia Occidental també tenien un sistema similar. Allà, els caps rebien el nom de ‘raja’, que literalment vol dir rei. Per això molts encara els anomenen d’aquesta manera, si bé l’estatus no es pot ni començar a comparar amb el de monarques com la reina Elisabet II, el ‘novell’ rei Rama X o el rei Felip VI. De tota manera, el seu poder sobrepassa el de qualsevol polític triat democràticament. Absolutament tot passa pel ‘doloi’. ‘Si hi ha cap problema, els veïns em truquen abans a mi que a la policia’, comenta Lakashiang. Fins i tot té potestat per a arrestar qui cregui oportú en determinades situacions. Amb aquest sistema polític d’extrema proximitat, els habitants asseguren que viuen en harmonia. Els cossos de seguretat tenen poc a fer en un món de ‘dolois’. Aquests dos nois consumeixen nou d’areca tot i ser molt joves. Lakashiang va ser elegit fa tres anys per governar Satpator. En aquesta ‘elaka’ hi ha un total de cinc clans o famílies que poden ser elegits per governar. És una de les regions on n’hi ha més. Tot i això, aquesta vegada va ser l’únic candidat. Tres homes miren un salt d’aigua d’un pont estant. El palau La carretera va perforar la jungla fent serpentines muntanya amunt. El ‘doloi’ conduïa el cotxe vermell amb habilitat un revolt rere un altre. Es notava que jugava a casa. Al seu costat, l’Army mirava la foscor i escopia per la finestra. Era al guardaespatlles de Lakashiang de feia un quant temps. El nom l’havia heretat després del pas per l’exèrcit. Vestia una samarreta d’imperi trencada i mastegava el vici (mortal) preferit dels autòctons: la nou d’areca. Lakashiang visita la jungla de Satpator. Quan vam arribar, ens hi esperava tota una comitiva. Família i veïns s’havien acostat per rebre’ns fins a l’esplanada on Lakashiang aparca un dels pocs cotxes que hi ha en tot el poble. Els homes em van acompanyar fins al riu perquè em pogués banyar després d’un dia d’excursions ben dur. No va ser fins l’endemà que vaig poder contemplar la casa on vivia el ‘doloi’. Si m’haguessin fet endevinar quina era d’entre totes les del poble, probablement no l’hauria encertada. Era humil com qualsevol altre, sense cap luxe ni excentricitat. Una casa del poblet on viu la família de Lakashiang. Era ubicada en una de les quaranta viles que formen part del ‘elaka’ de Satpator, el domini de Lakashiang. La gent és hospitalària i curiosa. Quan fa sol, les cases es vesteixen amb els colors de la bugada estesa. Els nens juguen amb unes primes canyes de bambú que fan servir per a disparar paper moll, però també ajuden a les feines de casa, com ara netejar els plats, cuidar dels animals o, fins i tot, construir noves habitacions o edificis. El regne Satpator és una àrea muntanyosa força aïllada de la resta del districte. La majoria de les carreteres no apareixen als mapes i són fetes amb roques que en dificulten molt l’accés. Tot i això, no deixa ningú indiferent. És terra de cascades. El turisme encara no hi ha arribat, però Satpator té molt potencial. Hi ha coves d’estalactites, antics temples devorats per la vegetació, estàtues amagades a la jungla i un important llegat històric. Una pedra amb un gravat hindú a la jungla. Entre tots els atractius turístics, n’hi ha dos que es poden visitar conjuntament i que destaquen per damunt de la resta. Es tracta de la piscina del rei i el pont reial. La primera és una construcció sencera feta d’una única pedra. Hi ha una piscina, però també el sistema per a renovar-ne l’aigua, un espai on canviar-se de roba i fins i tot una figura d’un elefant que ha perdut la trompa amb el pas del temps i la manca de protecció. Un jove salta des d’una cascada a Satpator. L’altra és una obra d’enginyeria encara més espectacular. El pont és construït amb unes roques gegants que, segons que diuen, hauria estat impossible aixecar-les amb la tecnologia de l’època o amb força bruta. Encara és més difícil d’explicar com van col·locar les pedres per formar els arcs del pont sense que s’ensorrés tot sencer. És un misteri semblant al que envolta el Stonehenge del Regne Unit. Malauradament, el districte va decidir de posar ciment entre les roques perquè s’hi pogués circular, una pobra decisió tenint present el valor històric que té. Segons els autòctons, l’antic rei de Jaintiapur venia de l’actual Bangladeix per aquest pont que havia manat de construir i després es banyava a la seva piscina. Alhora, aquest era el lloc per on, suposadament, arribaven refugiats del Paquistan Oriental durant la guerra d’alliberament de la nació, també amb bany de benvinguda inclòs. El pont reial, ara amb ciment. Quant als habitants de Satpator, dibuixen una barreja increïble de cultures. Majoritàriament hi ha gent d’ètnia pnar, war i bhoi, cadascuna amb les seves tradicions, llengües i trets físics característics. Pràcticament a cada poble es parla un dialecte diferent. Un home prepara arròs amb pollastre a la selva. L’agricultura i la ramaderia són les fonts d’ingressos principals de les famílies del ‘elaka’. Pertot hi ha palmeres de nous d’areca i els tancs d’aigua que fan servir per a conservar-les durant tot l’any. També hi ha força producció de jaques, la fruita tropical característica que es troba igualment per tot el sud-est asiàtic. Alguns homes també es dediquen a la pesca. Uns homes aprofiten el bon temps per anar a pescar. El rei ‘A nosaltres ens agrada de tenir “dolois”. Són persones que dediquen la vida sencera al poble’, comentava un jove noi de vint anys que ofereix visites guiades. La seva opinió no és excepcional. La reputació del sistema polític del districte dels Turons de Jaintia Occidental gaudeix de molt bona salut. D’entrada, aquesta regió rebia el nom de la Terra dels Dotze Caps Tribals (‘Ka Ri Khador Doloi’). Les noves necessitats territorials i d’identitat han elevat les ‘elakes’ a divuit. Una n’és la que ara governa Lakashiang. Un dels ponts de Satpator, sota un cel estrellat. A les eleccions per a ser ‘doloi’ de Satpator no es va presentar ningú de cap altre clan. Ningú no gosava assumir un compromís tan gran per la resta de la vida. ‘Tinc ganes de treballar pel meu poble i d’ajudar-lo’, afirma amb convicció el jove dirigent. Ho farà, diu, sense palau, ni tron, ni corona, però amb el suport dels veïns que el veuen, passi què passi, com a rei seu. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l’estrafolària capital fantasma creada del no-res

Summary: Quan un rei indi et convida al seu palau


Els grups de l’oposició han demanat aquest dimarts la dimissió del ministre d’Economia, Luis de Guindos, per la designació de l’exministre d’Indústria, José Manuel Soria, per ocupar un alt càrrec del Banc Mundial, malgrat que aquest havia hagut d’abandonar el càrrec per haver mentit respecte a la seva implicació en empreses que apareixien als Papers de Panamà. El portaveu del PSOE, Pedro Saura, que ha afirmat que les explicacions del ministre ‘no se sostenen’ i ha assegurat que el cas demostra que De Guindos ‘no és digne’ d’ocupar el càrrec de ministre d’Economia. Ha recordat que Soria va haver de renunciar per les seves ‘mentides’ i ha assegurat que ‘l’única explicació al nomenament’ és que es tractava ‘d’una recompensa al favor’ que Soria va fer al govern de Rajoy en retirar-se abans del període electoral. ‘Si Soria no era idoni per estar al govern, tampoc ho és per representar Espanya als organismes internacionals’, ha dit abans d’insistir que De Guindos ha de donar aquestes explicacions davant el ple.El líder de Podem, Pablo Iglesias, també ha criticat durament De Guindos i li ha demanat la renúncia. Iglesias ha preguntat al ministre si va mentir sobre el concurs que va nomenar Soria, i ha posat en dubte que el procés de designació fos transparent i marcat per criteris ‘tècnics’, sinó que —segons Iglesias— va ser una decisió per criteris polítics. ‘Si es demostra que en aquesta comissió vostè ha mentit ha de dimitir ipso facto’, ha conclòs. El portaveu de C’s a la Comissió, Toni Roldán, també ha demanat que ‘algú’ del govern espanyol assumeixi la ‘responsabilitat’ política per la designació de Soria. ‘No sé si ha de ser la vicepresidenta, vostè o el senyor Rajoy’, ha dit. Roldán també ha posat en dubte la naturalesa del concurs que va fer el Ministeri d’Economia per nomenar Soria i ha recordat que el govern espanyol ha posat en qüestió la imatge exterior de l’Estat amb la designació d’una persona que tenia empreses offshore a Panamà i que va mentir a l’opinió pública. La portaveu d’ERC a la Comissió d’Economia, Ester Capella, ha assegurat que la designació de Soria va estar envoltada d’un ‘cúmul de mentides’ per part del govern espanyol, començant per la naturalesa del concurs amb què va ser elegit. ‘El cas Soria és un exemple més de la mentida d’aquest govern’, ha conclòs. En aquest sentit ha acusat el PP de mantenir en marxa el ‘tren de la corrupció’ i ha demanat a De Guindos que en baixi ‘a temps’. El portaveu del PDC, Ferran Bel, ha recordat que Soria va plegar per haver mentit a l’opinió pública sobre la seva aparició als Papers de Panamà, fet que també l’invalidaria per representar l’Estat al Banc Mundial. ‘Han perdut tota la credibilitat’, ha sentenciat Bel, que ha preguntat a De Guindos si Rajoy tenia coneixement de la designació de Soria. ‘La paradoxa de la marca Rajoy és que a Espanya els presidents que posen les urnes els volen asseure a les banquetes dels acusats, i els exmembres de governs que posen societats a paradisos fiscals els volen asseure a les cadires del Banc Mundial’, ha conclòs Bel.

Summary: L’oposició demana la dimissió a De Guindos pel cas Soria


Sierra Leone, que representa la meitat dels casos del brot d’Ebola a l’Àfrica Occidental, ha estat declarada oficialment aquest dissabte per l’OMS lliure de la transmissió del virus. ‘Avui dia 7 de novembre de 2015, l’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha declarat la fi del brot d’Ebola a Sierra Leone’, ha dit Anders Nordstrom, funcionari de l’OMS per al país en una cerimònia a Freetown, entre els crits i aplaudiments de la multitud, en presència del president de Sierra Leone, Ernest Bai Koroma. Aquest brot, el pitjor des de la identificació del virus a l’Àfrica central el 1976, ha mort més de 11.300 persones – incloent prop de 4000 a Sierra Leone. Les víctimes es concentren al 99% en tres països veïns: Guinea, Sierra Leone i Libèria. Un país és declarat lliure de transmissió de Ebola quan passen dos períodes de 21 dies des del segon resultat negatiu en un pacient curat – el període màxim d’incubació del virus. Tot i això els experts assenyalen que el risc persisteix més enllà dels 42 dies, degut principalment a la subsistència del virus en certs fluids corporals, en particular el semen, on pot sobreviure a vegades fins a nou mesos.

Summary: L’OMS declara Sierra Leone ‘lliure d’Ebola’


Mavi Mestre ha guanyat la primera tanda de l’elecció al rectorat de la Universitat de València amb el 43,17% dels vots ponderats. Ha superat Vicent Martínez (36,75%) i Maria Antonia García (20,07%). Com que cap dels candidats no ha passat del 50% dels vots, es farà una segona tanda el 6 de març. El rector sortint, Esteban Morcillo, i el president de la junta electoral, Carlos Alfonso, han comparegut per a desgranar els resultats i la participació, que ha estat dispar. La participació més alta ha estat entre el col·lectiu de doctors amb vinculació permanent (83,48%). Dels no doctors o sense vinculació permanent han votat el 38,80%; del personal d’administració i serveis, el 66,93%; i dels investigadors en formació, un 42,11%. La xifra més baixa ha estat la dels estudiants: només un 8% han exercit el dret de vot. Els resultats s’han computat pel sistema de vot ponderat per sectors de la comunitat universitària de la manera següent: el dels doctors amb vinculació permanent tenen el valor d’un 51% del total de vots a candidatures vàlidament emesos per la comunitat universitària; el vot dels no doctors o sense vinculació permanent té el valor d’un 12,67%; el dels estudiants té el valor d’un 25%; el del personal d’administració i serveis té el valor d’un 10%, i el vot dels investigadors en formació, de l’1,33%. Més informació: Universitat de València: tres candidatures per a un sol rectorat

Summary: Mavi Mestre i Vicent Martínez es disputaran el rectorat de la Universitat de València a la segona tanda


La delegada del govern a Alemanya, Marie Kapretz, ha denunciat a la Fiscalia General Federal alemanya l’espionatge de què va ser víctina per part del ministeri d’Afers Estrangers espanyol. Kapretz ho ha anunciat mitjançant un missatge a Twitter, en què ha dit que considera que els seguiments de què va ser víctima poden constituir una infracció de l’article 99 del codi penal alemany, sobre les activitats d’espionatge en territori alemany, i contra les seves llibertats personals. Interposo una denúncia a la Fiscalia General Federal d'Alemanya pel seguiment que em va fer (i possiblement segueix fent) el Ministerio de Interiores. Hi veig una infracció contra el § 99 StGB i contra les meves llibertats personals. pic.twitter.com/rl6MyrxHv9 — Marie Kapretz (@marie_kapretz) July 31, 2019 La delegada a Alemanya, Marie Kapretz, ciutadana alemanya, va ser seguida en el seu país per les autoritats espanyoles, fins i tot quan no era delegada per l’aplicació del 155. Un informe de l’advocacia de l’estat aportat al TSJC en la causa del govern espanyol per a tancar les delegacions de Berlín, Londres i Ginebra, deia: ‘Les delegacions de la Generalitat a l’exterior han rebut instruccions d’Oriol Junqueras perquè realitzin contactes amb representants de les congregacions eclesiàstiques als seus països corresponents. La fi és obtenir el suport de l’Església per a millorar la situació dels polítics presos catalans. La delegada a Alemanya, Marie Kapretz, ha sol·licitat suport a Joan Capdevilla i a l’Abadia de Montserrat per a localitzar contactes eclesiàstics en aquest país’. Reunions, actes, converses i l’agenda dels delegats han estat objecte d’espionatge, tant de Kapretz com dels delegats a Ginebra i Londres, Manuel Manonelles i Sergi Marcén

Summary: La delegada del govern a Berlín denuncia l’espionatge de Borrell a la fiscalia alemanya


Pablo Iglesias ha anunciat que Units Podem votarà en segona ronda de votació al congrés al candidat del PSOE a presidir la cambra, Patxi López. Això, malgrat el fet d’haver presentat Xavier Domènech, d’En Comú Podem, com a candidat a president del congrés. Iglesias ha dit a Telecinco: ‘Ahir vam fer una oferta de reciprocitat al PSOE. I ens van dir que no donarien suport a Xavier Domènech. Però nosaltres no som així. I si passa  Patxi López li donarem suport, perquè hi hagi un president progressista’. En primera votació no sortirà elegit cap dels candidats que es presenten a presidir el congrés, perquè ningú no tindrà majoria absoluta. En la segona ronda de votació, a la qual passen els dos que hagin obtingut més suport, n’hi ha prou amb una majoria simple. I qui la té garantida és la candidata del PP, l’encara ministra en funcions Ana Pastor, mercès al pacte assolit ahir amb Ciutadans. Perquè Patxi López sigui elegit necessitaria, a més dels vots dels diputats del PSOE i d’Units Podem, els d’ERC, el Partit Demòcrata Català (que en primera volta presenta Francesc Homs) dels altres partits. Sembla una opció del tot improbable. I els republicans ja han dit que votarien en blanc en primera votació, perquè ni Domènech ni López no tenen prou suport.

Summary: Iglesias anuncia el suport a Patxi López en segona votació, malgrat haver presentat Xavier Domènech


Més de dues-centes persones s’han concentrat a la Plaça Major de Vic com a mostra de suport al regidor de Capgirem Vic (CUP) Joan Coma, després que s’hagi fet públic que la Fiscalia ha demanat que se’l citi a declarar per un presumpte delicte de sedició. Coma ha dit que es referma en la ‘voluntat democràtica d’exercir l’autodeterminació’ i ha tornat a fer una crida a la desobediència: ‘caldrà desobeir i caldrà que estiguem tots junts per fer aquest pas’. Per la seva banda, el diputat Benet Salelles ha afirmat que la causa contra Joan Coma es produeix aquesta setmana no per causalitat, sinó perquè és la setmana que des de l’independentisme hem definit, concretat i avançat cap a la qüestió del full de ruta. Salelles també ha denunciat que la causa contra Coma va en contra de tot el país i els 256 ajuntaments catalans que s’han posicionat a favor de la resolució del 9-N. A la concentració hi ha participat altres regidors de l’Ajuntament de Vic, de la CUP, PDC, ERC i ICV, i també la diputada de Junts pel Sí, Marta Rovira.

Summary: Dues-centes persones es concentren a la plaça de Vic en suport al regidor investigat


Per què és important investigar des d’una perspectiva de gènere? Es podria dir que investigar des d’una perspectiva de gènere significa investigar d’una manera menys bòrnia. La investigació convencional, suposadament neutral, és una investigació mancada d’un ull, en el sentit que només es fixa en la meitat de la població, i a més incorre en un espècie de pecat de supèrbia en imaginar què allò que s’observa per a la població masculina serveix exactament igual per a la població femenina, tot i què no necessàriament és així. S’ha de tenir en compte que som poblacions diferents en molts sentits: per raons biològiques, per raons socials i per la combinació d’ambdues. Per tant, un mateix element pot generar impactes diferenciats per a cadascuna d’elles. Com a exemples se m’ocorre la investigació mèdica o farmacològica, l’organització del trànsit a les ciutats o el disseny dels habitatges. Quins problemes es troben per a investigar en aquesta línia? En sociologia, un problema important és la carència de mostres que diferencien entre dones i homes. Per exemple, al Centre d’Investigacions Sociològiques, que és un centre finançat públicament per a la investigació sociològica a Espanya, la majoria d’investigacions amb una antiguitat de vint anys no compten amb aquest tipus d’informació. Així, si volem fer un anàlisi històric, a partir d’un determinat moment no disposem de dades. A partir de la decisió del Consell de Ministres del 8 de març del 2005 i posteriors lleis orgàniques, s’estableix que totes les dades que s’extrauen amb finançament públic han d’estar desagregades per sexe. Així i tot, encara se segueixen finançant investigacions en què no es controla l’equilibri entre sexes a la mostra, ni la desagregació de dades per sexe. Vostè utilitza un concepte d’elaboració pròpia, el d’«histèresi social de gènere». Què significa? El concepte d’histèresi s’utilitza en física per a referir-se a materials que si són sotmesos a unes determinades condicions, generalment de pressió, pateixen una deformació i que, quan s’elimina aquesta pressió, actuen com si encara la suportaren, continuen deformats. El que jo plantege per a la dimensió social és que se sofreix una espècie d’histèresi social de gènere, en el sentit que durant segles la humanitat s’ha acostumat a veure que les dones únicament ocupaven espais a la vida privada i de poc nivell, amb escasses dones que destacaren en àmbits polítics o científics, més enllà d’algunes excepcions. Fins i tot s’ha arribat a pensar durant segles que les dones no servien per a desenvolupar determinades tasques. Però actualment trobem més dones que homes a les universitats, i amb un rendiment superior al dels homes. Podem trobar dones a tots els àmbits de la ciència, descendint a volcans, submergint-se als oceans, a l’Antàrtida, realitzant qualsevol tipus de professió amb un requeriment altíssim d’especialització, i no obstant això encara se segueix pensant que els homes són millors o més adequats per a certes qüestions al voltant del pensament i que gaudeixen d’una capacitat cognitiva més potent que les dones. Aquesta crec que és una espècie de deformació en la nostra manera de percebre el món que encara es manté avui, i es manté també en la ciència. Com afecta la desigualtat de gènere al món científic i acadèmic? Des de l’accés a la universitat ja tenim un cert sexisme en l’elecció de carreres. Més endavant, tot i que no és gaire perceptible, durant el procés que va fins al doctorat les dones obtenen millors resultats que els homes, i actualment, podem dir què el 50% de les lectures de tesis doctorals estan fetes per dones. Però a partir d’aquest punt comencen a perdre pes, i són expulsades progressivament del sistema acadèmic-científic. El percentatge de catedràtiques a Espanya no arriba al 20%. Al CSIC, les professores d’investigació arriben fins al 22%, uns nivells molts semblants als de les mitjanes europees. Per descomptat, la presència de dones als càrrecs de poder en les universitats és escassíssima. Avui en dia, només tenim una dona rectora, a la Universitat de Granada. És tan greu l’assumpte que el 20 de juny es presentarà a Brussel·les una associació de dones rectores europees, amb la intenció de donar visibilitat a aquesta escassa presència de les dones en els organismes que dirigeixen la docència universitària i la investigació. La situació és molt semblant als centres d’investigació, on menys d’un 15% són dirigits per dones. Pel què fa al món de l’empresa, a Espanya trobem un 33% dels càrrecs en I+D ocupats per dones, xifres superiors a la mitjana europea. No obstant això, trobem molt poques dones en la cúspide de les empreses de base científica i tecnològica i, a més, en aquestes empreses s’ha observat que l’escletxa salarial entre dones i homes és altíssima. Respecte a la relació entre gènere i promoció científico-acadèmica, trobem conceptes com el de «sostre de vidre» o «canonada foradada». A què fan referència? La metàfora de la canonada foradada s’utilitza per a referir-se al fet que, tot i que a la universitat s’accedeix de manera igualitària o fins i tot amb un nombre major de dones, a mesura que s’avança en la carrera universitària i professional la seua presència va minvant. Les dones van perdent-se, van caient pels forats a mesura que augmenta l’altura de la canonada. El concepte de sostre de vidre també fa referència a aquest fenomen. Les dones progressem a l’escola primària i secundària, accedim a les titulacions que desitgem i les superem més exitosament què els homes. Els premis nacionals final de carrera que destaquen les persones amb millors expedients s’han concedit sobretot a dones els darrers anys. Però a partir d’aquest moment, quan s’ha d’accedir a un organisme públic d’investigació o a la universitat, les dones comencen a desaparèixer, i a mesura que pugem escalafons es redueix dràsticament la seua presència. És a dir, trobem un sostre invisible, per això li anomenem «de vidre», que tot i ser invisible és molt dur, sembla un vidre blindat. En què consisteix l’anomenada «síndrome de la impostora o de l’impostor»? S’ha encunyat aquesta expressió per a designar una espècie de temor que aclapara algunes persones que arriben a una posició alta. Els fa sentir que tal vegada no haurien d’ocupar aquest lloc, que no tenen mèrits suficients per a estar allí. Arriben a témer que en qualsevol moment passe alguna cosa que pose en evidència que són de menor nivell del requerit. Aquesta síndrome la solen patir sobretot les dones, perquè a diferència dels homes des de menudes no han sigut educades per a pensar: «xiqueta, tu ho vals, tu pots aconseguir qualsevol meta». Ha hagut de vindre una marca de cosmètics per a que algú digués això de «Porque yo lo valgo». D’aquesta manera és molt complicat. Les dones treballen molt dur per a aconseguir els seus objectius, però no van rebent aplaudiments pel camí. Així, quan es troben en llocs elevats poden arribar a dubtar si realment ho valen, sobretot si tenim en compte que altres persones –generalment homes– que es creuen amb mèrits sobrats els disputen aquest lloc. Realment podem parlar de plena llibertat d’elecció d’itinerari formatiu? De quina manera condicionen les expectatives i estereotips de gènere aquesta elecció? Les persones estem molt condicionades per l’entorn on vivim, i les expectatives per a les xiquetes i els xiquets solen ser bastant diferents. Els models que veuen a casa a mesura que van creixent, les joguines diferenciades, la majoria de contes o els programes infantils de televisió són alguns dels factors que van indicant quin és el rol masculí i quin és el rol femení, i de quina manera professionalitzar-se. Aleshores, com en tantes altres coses, estem molt condicionats a l’hora d’escollir una professió. Actualment està realitzant investigacions sobre l’escletxa salarial. Es lliura d’aquest tipus de discriminació l’àmbit científic-acadèmic? En aquests moments, des del grup de ciència i gènere del departament de Sociologia estem realitzant una investigació sobre l’escletxa salarial a la Universitat de València, integrada en el segon pla d’igualtat de la nostra universitat. Encara no tenim dades suficients per a poder extraure conclusions al respecte. No obstant això, acabe de veure, en primícia, la investigació realitzada per unes col·legues de la Universitat del País Basc i la discriminació salarial entre dones i homes resulta molt visible, a tots els nivells acadèmics i fins i tot entre departaments. La investigació que fa un parell d’anys van realitzar les col·legues de la Universitat de Santiago de Compostel·la va donar resultats semblants, com també és el cas d’una investigació pionera en aquest camp a les universitats austríaques. Així que no, no ens lliurem. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. David González. Graduat en Sociologia i estudiant del Màster Universitari en Història de la Ciència i Comunicació Científica de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Capitolina Díaz: «En l’àmbit científic no ens lliurem de l’escletxa salarial»


La justícia espanyola va rebre ahir una nova estirada d’orelles d’Estrasburg, com ja va passar arran de les tortures als independentistes detinguts l’estiu del 1992 en una operació dirigida per Baltasar Garzón. Ahir el Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) va condemnar Espanya per haver inhabilitat l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa i els ex-membres de la mesa de la cambra Kontxi Bilbao i Gorka Knörr, que s’havien negat a dissoldre el grup parlamentari de l’esquerra abertzale, Sozialista Abertzaleak. Aquesta resolució obre un nou horitzó als inhabilitats catalans pel cas del 9-N: Francesc Homs, Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega, juntament amb els membres de la mesa del parlament i la presidenta, Carme Forcadell, que ja han rebut querelles. Tots són casos de desobediència al TC. En el cas Atutxa, el tribunal europeu no s’ha pronunciat sobre el fons de la sentència, sinó sobre la manera de procedir del Tribunal Suprem. ‘Després de dos arxivaments, dues absolucions i dos recursos de Manos Limpias, el cas va arribar al Suprem i ens van canviar les regles del joc per a condemnar-nos. Es va fer una revaloració de tot el cas sense donar audiència als acusats’, explica Gorka Knörr a VilaWeb. Els casos no són equiparables, però Knörr hi assenyala un paral·lelisme. Per una banda, tots dos neixen d’una ordre del TC sobre un parlament o un govern. En el seu cas, per a dissoldre un grup parlamentari, i en el cas català per a habilitar unes urnes i debatre les conclusions d’una comissió parlamentària. ‘Nosaltres no podíem dissoldre un partit perquè no era previst al reglament, a banda que un grup parlamentari no és cap partit polític. Van canviar les regles del joc i ens van condemnar per desobediència. I això mateix volen fer a Catalunya, on diuen que un parlament no pot debatre dins la cambra’, diu Knörr. La doctrina Homs En aquest context, remarca especialment el cas de Francesc Homs, que va ser sentenciat pel mateix magistrat que Atutxa, Bilbao i Knörr: Manuel Marchena, president de la sala penal del Tribunal Suprem. Aquest jutge és l’autor de la polèmica doctrina Botín que va deslliurar d’un judici el conegut banquer, una doctrina que més tard no va aplicar amb Atutxa per un canvi de criteri. Un dels advocats de Francesc Homs, Sergi Blàzquez, critica l’actitud que Marchena va tenir amb l’ex-diputat del PDECat i la manera com li va aplicar allò que ell anomena ‘doctrina Homs’: ‘El codi penal especifica que una querella s’ha de notificar personalment, amb els consegüents requeriments i els advertiments de les conseqüències penals. Això, que es va fer reiteradament en el cas Atutxa, no es va fer amb el cas d’Homs, Ortega, Mas i Rigau.’ Aquest raonament forma part del recurs d’empara que Homs ha presentat al TC. Si l’hi tomben, la instància a la qual hauria de recórrer és el TEDH. La independència judicial, un problema espanyol La condemna del TEDH feta pública ahir referma el darrer informe sobre la situació de la justícia a la UE publicat per la Comissió Europea. Segons aquest document, publicat el mes d’abril passat, l’estat espanyol és el tercer de la Unió Europea amb una pitjor percepció d’independència judicial. Un 60% dels ciutadans consideren dolenta o molt dolenta la independència judicial espanyola, i un 49% ho atribueixen a les ingerències de la classe política als tribunals. Només Eslovàquia i Bulgària tenen una percepció pitjor que Espanya, tot i que hi ha més ciutadans a l’estat espanyol que no a Bulgària que veuen interferències polítiques en els judicis: un 49% respecte d’un 44%. La llista, l’encapçalen Dinamarca, Finlàndia i Àustria, on més d’un 80% dels ciutadans consideren bona la independència de la justícia.

Summary: La resolució del cas Atutxa, un horitzó pels inhabilitats catalans


L’Hospital de Bellvitge de l’Hospitalet de Llobregat ha fet el primer trasplantament renal ortotòpic amb cirurgia robòtica del món mitjançant el sistema quirúrgic robotitzat Da Vinci. L’hospital ha informat avui en un comunicat que el sistema permet de fer una incisió més petita -de la dimensió justa per poder introduir el ronyó – i efectuar sutures arterials i venoses amb més seguretat gràcies a la precisió dels braços robòtics i a la visió augmentada de què disposa el cirurgià. El trasplantament renal ortotòpic és una ‘cirurgia complexa poc freqüent’ que consisteix a extreure un ronyó del pacient amb insuficiència renal i implantar-hi un òrgan de donant i s’utilitza principalment amb pacients que no poden rebre un trasplantament heterotòpic per problemes vasculars a les artèries ilíaques. El pacient de seixanta-cinc anys El primer pacient trasplantat ha estat un home de seixanta-cinc anys que ha rebut un òrgan de donant cadàver i que, a més d’insuficiència renal, tenia diversos antecedents quirúrgics abdominals que impedien practicar-li un trasplantament heterotòpic. El cap del servei d’Urologia de l’hospital, Francesc Vigués, ha assegurat que aquesta tècnica té bones perspectives perquè els resultats són tan positius com la resta de trasplantaments i ha assenyalat que cada vegada hi ha més pacients d’edat avançada amb problemes circulatoris que impossibiliten el trasplantament convencional. L’evolució del pacient després del trasplantament és bona i Vigués ha afegit que aquest tipus d’intervenció ‘urgent i sovint fora de l’horari habitual’ només és possible quan l’hospital arriba a disposar d’un nombre crític suficient de cirurgians, personal d’infermeria i altres especialistes experimentats en un quiròfan robotitzat.

Summary: L’Hospital de Bellvitge fa el primer trasplantament renal ortotòpic del món amb cirurgia robòtica


La cap de Ciutadans al Parlament de Catalunya, Inés Arrimadas, ha desfilat avui amb alguns simpatitzats pels carrers de Canet de Mar (Maresme) cridant ‘llibertat, llibertat’. Malgrat que no tenien permís per a fer-hi cap acte, Arrimadas i el seu seguici hi han anat a ‘denunciar l’ocupació de l’espai públic pel separatisme’. Allà han estat rebuts amb crits i xiulets dels veïns. Tensió a #canet per la presència d’Arrimadas que no té permís municipal per fer cap acte. pic.twitter.com/GVwn62mR1B — Mar Riera Solà (@marrierasola) 14 de juliol de 2018 La batllessa, Blanca Ardell, ha explicat que Ciutadans va demanar permís per a fer un acte polític a dos espais municipals, però un era ocupat per un acte de la festa major i l’altre no tenia el permís dels responsables municipals de mobilitat. Per a Arrimadas, aquesta negativa és un atac a la llibertat d’expressió. Tot i això, Ardell ha afegit que els van demanar que fessin una altra petició, però no els van fer cas. Per això, creu que només volien ‘provocar’. 📽@InesArrimadas “Visitem Canet per defensar una Catalunya de tothom. L’ocupació de l’espai públic pel separatisme i la fractura social són insostenibles. Es reafirma la necessitat de celebrar el Ple per recuperar la convivència d’aquesta setmana proposat per Cs” #ActualidadCs pic.twitter.com/TvAJImLYqu — Ciutadans (@CiutadansCs) 14 de juliol de 2018 Tot plegat passa quan encara no fa dos mesos que uns encaputxats van agredir tres activistes independentistes que custodiaven les creus grogues col·locades a la platja en suport dels presos polítics. Després, van destrossar-les i arrencar-les. Aquesta és la seva democracia, violents i intolerants. Agressió feixista a Canet de Mar. Uns 30 encaputxats i 3 persones ferides. Contra el feixisme ni un pas enrere!!#alertaultra #CDRenXarxa #CDRCanet #CDRMaresme pic.twitter.com/0tUej9BX7b — CDR Canet de Mar (@CDRCanet) 21 de maig de 2018 Condemnem la intrusió i la violència que han patit avui les persones que pacíficament recordaven els qui estan privats de llibertat per les seves idees de país. #creusgrogues #LlibertatPresosPolítics @BlancaArbell @radiocanetdemar @siviatamayo — Aj. Canet de Mar (@ajcanetdemar) 21 de maig de 2018 Acompanyada d’antiindependentistes La líder de Ciutadans anava acompanyada d’un home conegut a la xarxa per haver protagonitzat actes vandàlics al Maresme. Internet bullia de comentaris tan bon punt s’ha publicat la fotografia en què se’l veu amb Arrimadas. ⚠🎥 ATENCIÓ| El camioner feixista que va sembrant el pànic per el Maresme protagonitza un nou capítol que deixa en evidencia el seu escàs nivell intel·lectual. Ens consta que és un fidel votant de la ultra-dretana Inés Arrimadas pic.twitter.com/mlxI4XdmSM — CENSURAT NEWS 🔞 (@MNAnoticies) 13 de juliol de 2018 La diputada unionista per Cs d’Inés Arrimadas realitza un acte a #Canet sense el previ permís municipal. Com en altres ocasions, visita ciutats marcadament independentistes per provocar crispació i tensió. I s’envolta de coneguts ultres violents. Foto: @marrierasola pic.twitter.com/5LwQBkPZ5K — Llibertat.cat (@Llibertatcat) 14 de juliol de 2018

Summary: Ciutadans torna a provocar a Canet, ara amb la presència d’Arrimadas


El Tribunal Suprem (TS) ha notificat avui al president del parlament, Roger Torrent, la resolució del passat dimarts sobre la suspensió de sis diputats processats per rebel·lió: Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull, Jordi Turull i Jordi Sànchez. La comunicació ha arribat a través d’una carta certificada que es limita a comunicar el contingut de la resolució. ‘En compliment del que ha acordat el magistrat instructor de la causa especial de referència, i per resolució del 9 de juliol passat, adjunt remeto testimoni de la mateixa als efectes acordats en relació amb la mesa del Parlament de Catalunya’, es pot llegir a la carta. En la resolució, Llarena suspèn temporalment els sis diputats i obre la porta que la mesa de la cambra catalana designi substituts sense que els afectats perdin l’acta de diputat. La notificació arriba l’endemà de la decisió del tribunal de Slesvig-Holstein de denegar el lliurament del president de la Generalitat a l’estat espanyol pel delicte de rebel·lió. Els jutges alemanys consideren que durant l’1-O no es va produir l’escenari violent que requereix una rebel·lió. I sobre el president, afirmen: ‘La seva única preocupació era el referèndum. Ell no va ser el “cap espiritual” de la violència.’ La mesa del parlament es va reunir ahir per a analitzar la suspensió dels sis diputats i va sol·licitar als lletrats de la cambra una informe sobre l’efecte de la mesura decretada per Llarena. En aquest sentit, es vol esclarir si la suspensió és automàtica o s’ha de votar en el ple. D’altra banda, també es demana als lletrats com es pot evitar l’afectació de les majories parlamentàries.

Summary: El Suprem notifica a Torrent la suspensió de Puigdemont i cinc diputats més per rebel·lió


La resolució del Parlament de Catalunya de reprovació de Felip VI no té efectes jurídics i no hi ha base perquè sigui impugnada. Aquest és el principal argument amb què els lletrats de la cambra catalana han defensat davant del Tribunal Constitucional la resolució que condemnava l’actuació del monarca durant el conflicte, per haver avalat la violència exercida pels agents de la policia espanyola l’1-O, i que també apostava per ‘l’abolició d’una institució caduca i antidemocràtica com la monarquia’. En l’escrit d’al·legacions, els lletrats raonen que la resolució és un vehicle per a manifestar una opinió o valoració sobre una actuació del cap de l’estat espanyol que el parlament té dret a fer. La constitució espanyola, subratlla l’escrit, no limita el debat polític i, en canvi, empara el dret de promoure i defensar qualsevol projecte polític, fins i tot aquells que no encaixin amb els postulats constitucionals vigents. El govern de Pedro Sánchez va portar al TC la resolució del parlament encara que el Consell d’Estat havia dictaminat que no hi havia base legal per a fer-ho. Després, l’alt tribunal va admetre el recurs per unanimitat. Sánchez actuava aleshores com ho havia fet Mariano Rajoy davant de qualsevol pronunciament parlamentari que tingués a veure amb el procés. No obstant això, la reprovació del rei es va aprovar en un altre context. De fet, el lletrat major de la cambra, Joan Ridao, argumenta en l’escrit d’al·legacions que la iniciativa ni tan sols va ser una moció de reprovació ni de control, sinó una via d’expressió política. També recorda que el Consell d’Estat va justificar que es tractava d’un judici de valor i cita pronunciaments del propi TC que coincideixen amb aquesta tesi. És més, el parlament defensa que la doctrina prèvia del TC sobre resolucions independentistes que considerava que sí que podien produir efectes jurídics ha de ser revisada. Si no és així, diu, s’exerciria un control sobre l’exercici de la lliure funció parlamentària d’impuls polític i s’estendria la jurisdicció del TC a un àmbit que li hauria de ‘quedar vetat’ d’acord amb el ‘principi democràtic i el dret a promoure i defensar projectes polítics en seu parlamentària’. La resolució impugnada fou presentada pels comuns i aprovada a més amb els vots de JxCat i ERC. La CUP s’hi va abstenir. Dos dies abans no va prosperar una iniciativa similar de JxCat perquè els comuns s’hi van abstenir, amb l’argument que la redacció feia referència a la culminar democràticament la independència, i el fet que no votaven els diputats de JxCat afectats per la suspensió de Pablo Llarena. Tampoc ho feia Toni Comín. El parlament va esdevenir així la primera cambra en reprovar el monarca a l’estat espanyol.

Summary: El parlament al·lega al TC que la reprovació de Felip VI no té efectes jurídics


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha reaccionat responent a la candidata de Barcelona en Comú, Ada Colau, que si en la seva investidura rep els vots de Manuel Valls, seran una ‘hipoteca permanent’ durant els quatre anys de legislatura. En una entrevista del diari ‘Ara’, Maragall ha dit que el vot de Manuel Valls ‘serà decisiu per a la investidura, però serà decisiu cada setmana’. Maragall també ha dit que vol recuperar el diàleg amb Barcelona en Comú. Confia que podran aconseguir un acord i s’ha mostrat convençut que serà batlle de Barcelona.

Summary: Maragall avisa Colau que els vots de Valls seran una ‘hipoteca permanent’


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, va dir ahir en el debat electoral dels quatre principals partits espanyols que el referèndum a Catalunya no seria pas cap línia vermella per a formar govern. Durant el debat, va manifestar la voluntat de fer un pacte amb els socialistes per desbancar el PP, però Pedro Sánchez no s’hi va mostrar gens receptiu. Sánchez va acusar repetidament Podem d’haver blocat el pacte i abans que Iglesias aixequés la línia vermella del referèndum li va etzibar: ‘Iglesias defensa l’autodeterminació de Galícia, el País Basc i Catalunya. Nosaltres defensem polítiques socials.’ El cas és que just l’endemà de les eleccions del 20-D, ara fa mig any, Iglesias deia en una conferència de premsa que el referèndum era una condició indispensable per a pactar un acord de govern. Una periodista li va preguntar: ‘Fins a quin punt el referèndum a Catalunya és una línia vermella de Podem?’ I ell va respondre, assentint amb el cap: ‘Absolutament, ho hem dit i que no hi hagi cap dubte: el referèndum a Catalunya és imprescindible per a construir un nou compromís històric. Nosaltres defensarem el sí a un projecte comú, que Catalunya continuï com a nació dins Espanya. I la via que ens sembla imprescindible per a això és que hi hagi un referèndum.’ Vegeu-ho: Ahir el periodista Vicente Vallés, un dels conductors del debat, li va fer la mateixa pregunta: ‘Un referèndum sobre la independència de Catalunya serà una condició indispensable per als pactes, perquè Units Podem pacti amb alguns altres partits, per exemple amb el PSOE?’. I respongué: ‘En una negociació de govern no hi ha mai línies vermelles. Mai. Nosaltres tenim una proposta clara, però estem disposats a escoltar-ne de millors. Som l’única força política que defensa que qualsevol canvi en la constitució espanyola l’ha de votar el conjunt dels ciutadans espanyols.’

Summary: Vídeo: Així cau el referèndum de Pablo Iglesias com a línia vermella en mig any


Parlem amb Antònia Beltran, mare del raper Valtònyc, exiliat a Bèlgica d’ençà del maig del 2018, aviat farà un any. Explica com és la situació que li ha tocat viure i agraeix el suport que ha rebut el seu fill, especialment per part del govern català a l’exili. Antònia Beltran ha acceptat de tancar de manera simbòlica la llista de Crida per Palma a les municipals. Diu que ho fa per solidaritat amb el candidat de la plataforma rupturista, Manel Domènech, que sempre ha estat al seu costat en els moments difícils. De Vatònyc diu que sempre ha estat un lluitador: ‘Abans em pensava que era un poc extremista, però ara veig que qui anava equivocada era jo.’ —Per què tanqueu la llista de Crida per Palma? Quin n’és el motiu? —N’hi ha uns quants. Però principalment ho faig per Manel Domènech, que és el cap de llista. És molt solidari. Sempre ajuda els més vulnerables. M’ho va proposar i ho vaig consultar amb els meus fills. Amb les nenes vam estudiar el projecte de Crida per Palma, i la veritat és que la seva lluita ens sembla molt encertada. Per a mi és un honor de posar-hi el meu granet de sorra. —I què us en va dir Valtònyc? —De primeres en Josep Miquel no m’hi va posar cap problema, però després no li va acabar d’agradar. Ell sempre ens ha volgut protegir i no suporta que m’insultin. No em vol exposar. Les meves filles m’hi van animar. Estan molt d’acord amb la proposta, integrada per veïns amb l’objectiu de transformar el model de ciutat en benefici dels ciutadans. S’hi senten molt representades. A més, no podia dir que no a en Manel. —Us ha ajudat personalment? —És una persona que fa molt per la cultura pròpia i està molt compromès amb la societat. En Manel sempre hi és. No ha faltat mai a cap acte de suport al meu fill. Ell sempre hi és. En totes les accions per a en Josep Miquel, per a Valtònyc, ell sempre hi participa. Hi és en tot i per a tot. A més, fa molta feina per la llibertat d’expressió i és molt solidari amb els presos polítics. Antònia Beltran amb Laura Dorado i Manel Domènech. —Us han trucat més partits perquè aneu a les seves llistes? —A mi no, i millor que sigui així. Jo no estic a la Crida per Palma perquè sigui una persona molt polititzada ni de partit. Jo hi som per solidaritat. Al meu fill sí que li han trucat, però no vol entrar en aquest joc. —I què en penseu de la política? —Jo sempre he votat i crec que m’han enganyat molt fins ara. Enguany votaré amb més força si cal. —Com es troba Valtònyc? —El meu fill és molt fort. És una persona que té les coses molt clares. Abans, quan m’explicava els seus raonaments, pensava que era un poc extremista, però ara veig que no, que qui anava equivocada era jo. Fa molt de mal tot això que ens passa. Al meu fill i a la família. I a moltíssimes persones que també són perseguides. Ja sabem quina mena de justícia hi ha a l’estat espanyol. —Podríeu definir-la? —És justícia només per a uns quants. El meu fill ha hagut d’anar-se’n a Brussel·les per trobar democràcia i llibertat, per poder continuar lluitant. Si no, l’haurien tancat. Ho ha hagut de deixar tot i això fa molt de mal. Ha deixat la seva llengua, el seu país, els seus costums, els seus amics, la seva família. Tot. Ell diu que també és a la presó encara que en una de diferent. El sentiment és de molta tristesa. —Què us sembla el suport que ha rebut a Bèlgica del govern català a l’exili? —No en tinc paraules. I l’han ajudat sense demanar quina era la seva ideologia. Però aquí parlem de llibertat i de democràcia. L’han ajudat moltíssim. No puc quantificar aquest agraïment. —Valtònyc sempre parla molt bé del president Puigdemont. I vós? —De fet, el meu fill no n’ha parlat mai malament. Tenen fotografies junts que tothom ha pogut veure. Jo estic agraïda a tothom, sigui del partit que sigui, que ajuda els més vulnerables i que és solidari. I és clar que estic agraïda a Puigdemont, perquè el meu fill, que és un nen, va arribar sol i molt jove. No et pots imaginar el patiment que significa com a mare de tenir el teu fill lluny i no saber de quina manera anirà endavant. No t’ho pots imaginar. Com vols que no li n’estigui, d’agraïda? A ell i a tothom de Mallorca, Barcelona o València que ha mostrat el seu escalf i han fet coses per a Valtònyc. Puigdemont i Valtònyc a Brussel·les. —Què penseu de qui opina que hi ha exiliats de primera, que viuen molt bé i que fan bons dinars? —Mira, em fan gràcia. Em vénen ganes de riure, però miro de no tenir-ho en compte. Hi ha gent que no en té ni idea de la realitat, ni de què aguantem. Diuen això per fer mal i perquè no coneixen la realitat. —Quantes vegades heu pogut anar a visitar-lo? —Quatre. Ara hi tornaré al mes de maig després de la presentació del nou disc. —Us agrada el rap? —De joveneta no m’agradava gaire. He de dir que ara, quan l’escolto, és molt emocionant. Denuncia temes que semblen intocables, prohibits. I no solament parlo del meu fill. Ara fins i tot arribo a plorar amb aquesta música. —També sou comunista? —No, però ideològicament i tenint en compte els partits que hi ha, em decantaria per Podem. —Podem? Però el vostre fill sempre ha criticat que Iglesias no li ha fet costat —Les coses que pugui tenir el meu fill amb Pablo Iglesias és un tema personal d’ell. És cert que s’hi podia haver implicat més, però no hi vull entrar. Concert a Brussel·les (juliol del 2018). —Coneixeu Jorge Campos, dirigent de Vox a les Balears i qui el va denunciar? —Ni una paraula. No vull ni pronunciar-ne el nom. —El vostre fill sempre explica que va començar a treballar de ben petit. Com era Valtònyc abans de ser conegut? —No ha tingut una infantesa gaire afortunada, la veritat. Sempre ha estat un nen molt inquiet i, quan no ha estudiat, ha treballat. Sempre ha treballat molt i sempre ha fet la seva música. Sempre ha estat molt treballador. Tenia dues feines i alhora estudiava. Ha fet d’oficinista, ha treballat en pizzeries, ha fet feina de nit al port, ha fet de fruiter. És un treballador i un lluitador. I a casa era molt afectuós i molt divertit. —Quan creieu que podrà tornar Valtònyc? —No ho sé. Ara mateix tot és parat. Han intentat aplicar un codi penal posterior als fets i això és il·legal. Els advocats ho han denunciat als tribunals de Bèlgica, que han decidit de consultar-ho al Tribunal de Luxemburg. Som a l’espera. A més, en Josep Miquel ha sol·licitat al Tribunal de Drets Humans la revisió de la condemna i han acceptat la demanda, però això va lent. Quan tornarà? Això em demano jo. —Què diríeu a la gent que us ha ajudat? —Estic molt agraïda a les mostres de suport de moltíssimes persones. Han fet moltíssima feina per ajudar-lo i perquè no entrés a la presó. Que et vulguin tancar tres anys i mig per unes cançons és molt fort. I això pot passar a qualsevol persona. I a qualsevol mare. —I al vostre fill? —Que l’estimo molt, que ell ja ho sap. Que n’estic molt orgullosa, que continuï lluitant per la llibertat i per les seves idees. Que és molt fort…Em tremolen les mans i tot. Que tingui força, que continuï endavant i que superi totes les adversitats. Si el tomben, que es torni a aixecar. Això li diria. Valtònyc és un lluitador. —Voleu afegir-hi res més? —Simplement vull tornar a donar les gràcies a tothom que dóna suport al meu fill. Espero no haver de fer més entrevistes. És la primera i desitjo que sigui també la darrera. Valtònyc: ‘No vaig venir a Bèlgica a amagar-me, vaig venir a lluitar contra la condemna’

Summary: Antònia Beltran: ‘Al meu fill li diria que, si el tomben, es torni a aixecar. Valtònyc és un lluitador’


La direcció de TV3 no ha volgut emetre el ‘minut d’or’ que havia enregistrat el candidat de JxCat a les eleccions europees, Carles Puigdemont, durant el debat entre candidats organitzat per la cadena. Tanmateix, sí que s’ha emès al programa del ‘Més 3/24’, d’anàlisi sobre el debat i s’ha informat que es faria servir en continguts informatius. JxCat l’ha difós a les xarxes socials i Puigdemont ha criticat que TV3 hagués fet cas a la petició de González Pons (PP) durant el debat de no emetre el vídeo. No han volgut emetre el vídeo a què teníem dret. El candidat del PP ha demanat que no s'emetés, i lamentablement algú li ha fet cas. Aquí el teniu. https://t.co/24gQACiIyv — Carles Puigdemont (@KRLS) May 14, 2019 El representant de la candidatura, Aleix Sarri, ha denunciat la repressió i la censura al començament del debat i ha lliurat un USB amb el ‘minut d’or’ de Puigdemont al moderador, Xavi Coral. Quan ha estat el moment de les intervencions finals, Coral ha explicat que la decisió de la direcció de TV3 havia estat de no emetre el vídeo ‘per respecte’ als candidats presents al debat i perquè no hi havia cap representant de JxCat. En canvi, TV3 ha emès el ‘minut d’or’ d’Oriol Junqueras, a qui l’eurodiputat d’ERC Jordi Solé ha cedit el seu temps.

Summary: El ‘minut d’or’ de Puigdemont que TV3 no ha volgut emetre en el debat


El director general de la fundació Mobile World Capital Barcelona, Carlos Grau, ha fet una crida a garantir la seguretat i la mobilitat a Barcelona per renovar el Mobile World Congress (MWC) més enllà del 2023, quan expira el contracte. En un dinar informatiu organitzat per Barcelona Tribunal, Grau ha explicat que les negociacions per renovar el congrés de telefonia mòbil cinc anys més encara no han començat i ha afirmat que ‘fer un bon Mobile 2020 serà molt important’. ‘Si no neva, si no tenim cap vaga de metro, ni cap tall, aleshores serà espectacular. Si aquella setmana garantim la mobilitat i el temps ens acompanya, ho tenim tot’, ha dit abans de recordar que el president de GSMA, John Hoffman, sempre assegura que la continuïtat del congrés ‘depèn de nosaltres’. Alhora, ha dit que totes les administracions estan compromeses amb la fundació i el MWC i ha assenyalat que el seu patronat és un espai de diàleg que els obliga a seure plegats. Grau ha recordat que va prendre possessió del càrrec just després de la destitució del govern amb l’article 155. També ha indicat que les institucions han cooperat en diferents moments polítics pel bé del MWC, que té un impacte econòmic de més de 470 milions d’euros a Barcelona. ‘El projecte que tenim en comú fa que quan els patrons entren al patronat vegin una oportunitat enorme que passa de les legislatures i del regat curt perquè ens juguem molt’, ha dit, reivindicant les reunions del patronat com a instrument de diàleg entre l’ajuntament, la Generalitat i l’estat espanyol.

Summary: La Mobile World Capital demana que es garanteixi la seguretat i la mobilitat a Barcelona per renovar el congrés de telefonia


JxCat demanarà a la Junta electoral espanyola que permeti que els seus caps de llista al 28-A —Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull— facin entrevistes als mitjans de comunicació per via telemàtica. La candidatura que encapçalen Sànchez i Laura Borràs farà aquesta petició si hi ha mitjans que requereixen entrevistar els tres presos polítics, tancats a Soto del Real. Dimarts JxCat ja va demanar a la Junta electoral que Sànchez pugui participar telemàticament a la conferència de premsa de l’ACN del 21 d’abril a les 11.30 hores, i a la d’EFE dijous 18 d’abril a la mateixa hora. La Junta electoral ja ha acceptat que el cap de llista d’ERC, Oriol Junqueras, comparegui per videoconferència a la conferència de premsa de l’ACN de divendres.

Summary: JxCat demanarà que es permeti a Sànchez, Rull i Turull fer entrevistes per via telemàtica


La CUP vol que el Parlament de Catalunya faci una declaració unilateral d’independència (DUI) el dia 28 de setembre si a les eleccions de diumenge hi ha majoria absoluta de vots independentistes. Ho ha anunciat la formació durant l’acte central de campanya, avui a l’Auditori de Barcelona, amb més de 2.000 persones. La número dos de la llista de Barcelona, Anna Gabriel, ha dit: ‘El dia 28-S, si hi ha majoria de vots i diputats, s’haurà de declarar la independència.’ Gabriel ha apel·lat directament a Junts pel Sí per dir-los que no esperaran 18 mesos a proclamar la independència. El candidat de la CUP, Antonio Baños, ha situat els comicis del proper 27-S com una tria on s’ha mostrat segur que més del 50% dels votants diran sí a la independència. De fet, per Baños, que ha centrat la seva intervenció en la importància de la unitat popular, ‘el 27-S votarem, el 28-S obtindrem la victòria i el 29-S desobeirem als carrers’.

Summary: La CUP vol una DUI l’endemà del 27-S si hi ha una majoria absoluta de vots independentistes


Un grup d’arqueòlegs ha trobat, en un assentament prehistòric ubicat al sud de Bulgària, un petit objecte d’uns 4 mil·límetres de diàmetre que podria constituir l’artefacte d’or més antic d’Europa. Segons els experts, que han trobat la peça metàl·lica en un assentament que data de l’any 4.600 a.C., l’objecte podria ser uns 200 anys més antic que les joies trobades en la necròpolis de Varna en 1972. ‘Sens dubte aquesta peça és més antiga que l’or de Varna’, ha assenyalat el professor associat de l’Acadèmia de les Ciències de Bulgària, Yavor Boyadzhiev. ‘És un gran descobriment. Es tracta d’una petita peça d’or, però és prou gran per fer-se un forat en la història’, ha afegit. Boyadzhiev creu que l’objecte, que sembla una joia, es va fer als afores de la població de Pazardzhik per una ‘societat culturalment avançada’, el que la convertiria en un dels primers assentaments ‘urbans’ d’Europa, format per poblacions provinents de l’Anatòlia a l’any 6.000 a.C.

Summary: Troben a Bulgària l’objecte d’or que podria ser el més antic d’Europa


Carles Mundó (1976) és un dels tres consellers del govern Puigdemont que no és a la presó ni a l’exili. Mundó ha estat condemnat a vint mesos d’inhabilitació. Allunyat de la política institucional, i sense càrrec, acaba de publicar la seva visió del judici i del futur, en el llibre El referèndum inevitable (Pòrtic Edicions). L’obra explica l’experiència del judici i el Primer d’Octubre, en primera persona. I també proposa idees per a continuar avançant. És una obra en dues parts. Mundó s’allunya de les vies unilaterals, com explica en aquesta entrevista feta dimecres en una llibreria del centre de Barcelona. La conversa va ser en alguns moments intensa, emocionalment parlant. —Al llibre expliqueu que dins el Tribunal Suprem hi va haver una trobada molt curiosa amb una lletrada. —Una senyora m’atura en un dels passadissos i m’explica que ella i la seva família viuen a Madrid. I que al menjador de casa hi tenen penjat el certificat d’anul·lació dels judicis del franquisme que vam fer quan jo era conseller. Entre els 66.000 judicis hi havia el del seu avi. I, malgrat deixar-me molt clar que ideològicament compartíem molt poques coses, em volia agrair, i tota la família, que haguéssim pres aquesta iniciativa. Ho vaig trobar xocant. —Els vostres pares també van ser represaliats pel franquisme? —No. Van ser pagesos de la plana de Vic. Gens actius políticament, tot i tenir una consciència clara de país. Eren masovers que als anys setanta van comprar el mas on vivíem, i on encara viuen. Sóc el petit de tres germans. Fins a divuit anys jo, tornant de l’institut, havia d’ajudar a les feines de casa: munyir vaques, netejar quadres i el que fos. El germà gran, professor a la Universitat de Barcelona, a la Facultat d’Econòmiques i Sociologia. El mitjà, químic. I jo, advocat. Ningú no ha continuat el negoci. A tots ens fa molta pena, menys al meu pare. Interrompem una cadena immemorial de pagesos. No coneixem antecedent de la família del meu pare que no s’hi hagi dedicat, a la pagesia. I els pares entenien que el millor futur que podíem tenir era poder-nos dedicar a unes altres coses. —Creieu que ha estat un judici just? —No. No ha estat un judici just. D’una acusació injusta no en pot sortir mai un judici just. S’han de recolzar en una violència que no ha existit. —Moment que resumiria aquesta injustícia? —El govern del meu país emmanillat en aquells calabossos de l’Audiència Nacional on passen narcotraficants i gihadistes. És la imatge que més em colpeix, m’indigna i m’ofèn. El tribunal s’ha volgut esforçar de manera hiperbòlica i han estat molt curosos en les formes. Però la realitat és que el procediment judicial ha estat ple de vulneracions de drets fonamentals. Sobretot en la instrucció: s’ha vulnerat el dret de tenir el jutge predeterminat per la llei. Que un mateix tema es jutgi en quatre tribunals és inaudit: el Tribunal Suprem, l’Audiència Nacional, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i el jutjat número 13 de Barcelona. Havia d’haver estat només un. —Què vol dir PL? —’Procesado libre’. És la targeta que jo duia dins el judici. I FA vol dir ‘Familiar y allegado’. —Carles Mundó no acaba a la presó perquè decideix de no continuar la carrera política? —És una interpretació versemblant, sí. Entenc que aquesta és una part de l’explicació, sí. I entenc que des del seu raonament pogués ser així. Però no ho sabrem mai del cert. Lluís Puig i Meritxell Serret van tenir la mateixa acusació que els tres del banc del darrere  i continuaven fent política. L’altra explicació és que potser no hi hem anat perquè no han trobat cap evidència. I podríem fer consideracions de per què. Pot ser que no la trobin perquè no ha fet res, o perquè va tenir la precaució que no es trobessin evidències. L’altre argument és: vau plegar perquè no us fiquessin a la presó. No comparteixo el plantejament. Que el fet de plegar potser ha estat un element perquè al març no tornéssim a la presó, no ho discuteixo. Perquè a mi també em sembla que això hi va influir. Però creure que la decisió de plegar era aconseguir aquest resultat no és correcte. El mes de desembre tots, els que van plegar i els que no, estàvem convençuts que ja no tornaríem a presó fins al judici. —Per què plegueu de la política? —Era una decisió que ja tenia pensada d’abans de començar la campanya electoral. Jo ja tenia molt clar que havia complert una etapa. M’he dedicat a la política puntualment. El meu estat natural no és dedicar-m’hi professionalment. Sé del cert i puc afirmar que ni a curt ni mitjà termini no vull tornar a la política institucional. La política no l’he deixada. He deixat els càrrecs. —Heu estat inhabilitat vint mesos. Després, us podríeu presentar a llistes. Ho heu pensat? —Sí, ho he pensat. I no ho faré. Per les mateixes raons que no agafo acta de diputat. Dit això, tinc quaranta-tres anys. D’aquí a quinze anys m’hi dedicaré? Ni idea. —Passem a la segona part del llibre. Afirmeu: ‘Teníem força per a fer un referèndum, però no per a fer la independència, ni per a evitar la repressió.’ Per tant el que ens fa falta és força? —Força que en la nostra societat són vots. O que si més no són vots. Vots i moltes més coses. Aquí no hi ha un botó que el prems i ja està. No hi ha solucions màgiques. Hem de fer moltíssimes coses alhora. No hi ha manual d’instruccions. Hem d’assumir la complexitat, que és l’expressió que he fet servir. —Citeu una frase d’Alex Salmond: ‘A Escòcia vam esperar seixanta anys per aconseguir el referèndum pactat.’ Aquí també falten seixanta anys? —No. Tant no. I donem valor a la feina feta, si us plau: en menys d’una dècada hem passat del 10% al 48% de vots independentistes. La moral de victòria l’hem de tenir. Passar del 10% al 48% és un èxit espectacular, descomunal. Dir que no ens en sortirem em deixa estupefacte. Quant tardarem? No ho sé. Seixanta anys estic convençut que no. Però no em feu dir, i no en tinc ni idea, quant. —Dieu que la via unilateral és poc pràctica. —La via unilateral s’ha d’aplicar en un context concret. I en el context on som –i això no vol dir rebutjar la via unilateral–, avui, no em sembla via guanyadora. Si ho fos, potser ja hauríem guanyat. Una cosa que no ens va ajudar és pensar que com que vam poder fer un referèndum, podrem fer una República. No teníem la força. Jo no dic que la via unilateral sigui una via que no s’hagi de considerar. Si arribem al 80%, no tinc cap dubte que la via unilateral serà reeixida. Ara, com passem del 48% a més del 50%? Com eixamples la base? —Unilateral és el Primer d’Octubre. I eixamples la base. —És clar que és unilateral, sí. Però no ens hi referim així. Ens hi definim més com un acte de desobediència. Unilateral és més la DUI. Jo no rebutjo la via unilateral com a concepte. Dic que avui no és una via guanyadora. I defenso accions que tu en diries unilaterals i jo en diré desobedients, com el referèndum del Primer d’Octubre. Me’n sento molt orgullós, del Primer d’Octubre. Aleshores érem ben conscients que molt probablement les conseqüències pràctiques del Primer d’Octubre fossin condemnes per desobediència. Jo n’era ben conscient. I em semblava un preu perfectament pagable. —Al final no ha estat desobediència, sinó sedició, i abans rebel·lió. —Correcte. —Amb això potser no hi comptàveu. —No. No hi comptàvem. O no hi comptàvem abans del referèndum. És després del discurs del rei, que tothom ja sabia que si el desenllaç era una DUI, la resposta jurídica seria molt semblant a la que va ser. —És amb el discurs del rei d’Espanya que veieu que no aniran només per desobediència i que aniran més a fons? —Sí. —Pregunta delicada: ‘Carles Mundó és qui aconsella a Junqueras no anar a l’exili. Quedar-se seran pocs anys. Marxar, més. Ho fa per contactes amb Rafel Català, ministre de Justícia.’ Em diuen això. És cert? —M’agrada que em facis aquesta pregunta perquè tinc l’oportunitat d’aclarir-ho. No he tingut mai aquesta conversa. Mai. És rotundament fals. Ho nego rotundament. I m’ofèn. Estic vacunat de les merdes, però aquesta em molesta especialment. És molt degradant. I sé perfectament d’on surt aquesta versió. Nego rotundament aquesta tesi. —Al llibre Tota la veritat surt el moment que us trobeu anant cap a l’exili, i al darrer instant, decidiu de quedar-vos. Moment molt intens. —És cert. La tesi dels fets és correcte, sí. En un moment avançat del cap de setmana del 27 d’octubre ens van dir d’anar cap a Brussel·les. Vam coincidir Raül Romeva, Jordi Turull, Josep Rull i jo en un punt del país. Maletes fetes i a punt de marxar. I els quatre que hi érem teníem dubtes raonables de prendre aquella decisió. La decisió de quedar-se, i crec que els que ens vam trobar la compartim, té molt a veure amb qüestions personals. D’entrada, tots teníem fills petits. —Frase: ‘Van fugir a l’exili, que era la via fàcil, i van deixar els altres penjats.’ —Jo no ho he dit mai. Al contrari. Si jo pensés que a l’exili estan de puta mare, me n’hi hauria anat. L’exili és una puta merda. I la presó, també. No hi ha una cosa millor i una de pitjor. Aquell dia, quan faig la maleta, com si fos una revelació, veig que si les coses van fatal, no tornaré a veure més els meus pares. Per això em va afectar moltíssim la mort del pare de Puigdemont, l’altre dia. Em va fer reviure com em feia un tip de plorar mentre jo feia la maleta. No els veuré més per edat i estat de salut. Sabia que no es bellugarien. No cal que entenguis l’argument, però gairebé prefereixo més llepar cinc anys a la presó, perquè tampoc no m’imaginava que ens n’hi passaríem dos-cents, que no vint a l’exili. I poder veure els pares, i anar a l’enterrament. I ho sento, però ho veig així. És molt fàcil predicar. —I aquell mateix dia, Carles Mundó es va casar. —Em vaig casar amb la maleta feta per marxar, al cotxe. Si les coses es compliquen gaire, vaig pensar, a la meva parella li resultaria molt millor ser casada. Hi vas amb la convicció que si les coses van bé tardaràs vint anys a tornar. I si no van bé, tornaràs al cap de tres setmanes a Torrejón de Ardoz emmanillat. —Hi teniu bona relació, amb Puigdemont? —Sí. I la bona relació permet de parlar amb tota franquesa. Pendent de la sentència, no podia viatjar. Ara que puc sortir, pujaré a veure’ls a tots. —Un dels temes del llibre és com fer que l’independentisme creixi. —El que explico és que amb l’estelada més gran no en convencerem cap més. És la meva visió. Ja els tenim tots. Perquè el 48% sigui més d’un 50% hem d’utilitzar arguments, raons i emocions que connectin amb nova gent. Com es fa? Crec que es fa de moltes maneres alhora. Uns els convenceràs si governes bé i veuen que al seu ajuntament els independentistes, amb qui mai no havia confiat, ostres, ho fan bé. —Què ha de fer ERC amb Sánchez? —El suport que va fer ERC el 28-A ha estat molt útil per a desgastar el PSOE. M’ha semblat un exemple de fer política. Però avui l’escenari és diferent. Només pot haver-hi un acord si hi ha raons per a fer-lo. Que impliquen si més no assumir explícitament que el conflicte és polític, que l’han de resoldre bilateralment dues parts, que s’ha d’establir una taula de partits, una pla de treball, i posar damunt la taula el conflicte que el PSOE nega. I això dins la lògica del possibilisme em sembla un avanç útil. —Res a afegir? —Són pocs, a Twitter. I trolls. Però em diuen traïdor, que els vas portar tu a l’escorxador. Aquest és el Santi Vila d’Esquerra Republicana. Home. Una mínima anàlisi del plantejament de l’un i altre, fa riure. Hi tinc una relació personal bona, amb en Santi. Però, políticament, estem molt allunyats. Jo amb el referèndum no sé si ho he fet bé o no. Però el tornaria a fer. Vaig treballar moltíssim i he tingut la sort de llepar molt poc. Per moltes raons, però bàsicament una. —Quina? —Tenia consciència del risc. M’estimo més passar per ximple que llepar. T’explicaré un aspecte més de la repressió. Durant el 2017 em van entrar al despatx de la conselleria, a la casa de Gurb i a la casa on dormia a Barcelona. —Què? —El febrer del 2017 em van entrar a la planta 7, la de la conselleria. Va sortir als diaris: van obrir tots els despatxos i calaixos. Tot regirat. Però no vam trobar a faltar res. El 10 de novembre de 2017, quan jo era Estremera, van entrar a casa meva de Gurb. Tot regirat. I no vam trobar a faltar res. I el 18 desembre, enmig de la campanya electoral del 21-D, van entrar a robar al pis on jo dormia a Barcelona, tot regirat. I no vaig trobar a faltar res. Segur que va ser un 2017 que vaig estar de molt mala sort. No en trec cap conclusió. No sé qui va entrar ni amb quina intenció. Puc afirmar que és casualitat? Sí. I que és molt estrany, també. Però si anaven a buscar res, no haurien trobat res. Vull dir això. És molt fàcil dir quatre fàstics. Podeu comprar El referèndum inevitable a la Botiga de VilaWeb

Summary: Carles Mundó: ‘M’estimo més passar per ximple que llepar’


BEIRUT, 6 (Reuters/EP) El Govern de Síria ha decretat un alto el foc de tres dies ‘en tot el territori’ que ha entrat en vigor aquest dimecres a la 1.00 (una hora menys als Països Catalans), segons ha confirmat una font militar. Damasc ha confirmat que, entre la 1.00 d’aquest dimecres i la mitjanit d’aquest divendres a dissabte, estarà en vigor en tot el país un ‘règim de calma’, un eufemisme amb el qual acostuma a al·ludir a aquesta mena de treves, aplicades sobretot en l’àmbit local i que no afecten grups terroristes com l’Estat Islàmic o el Front Al-Nusra. El president sirià, Bashar al-Assad, ha participat aquest dimecres en les pregàries amb motiu del final del ramadà en una mesquita d’Homs, al costat de diversos membres del seu Govern, segons les imatges difoses pels mitjans estatals, que donen compte dels escassos actes públics del mandatari.

Summary: El règim sirià anuncia una treva nacional de tres dies


El president Carles Puigdemont ha aterrat aquest matí a l’aeroport de Carcassona, procedent de Bèlgica. Ho ha fet acompanyat de la consellera Clara Ponsatí i del seu advocat, Gonzalo Boye, a més d’altres membres del seu equip. El moment de l’arribada, l’ha enregistrat L’Indépendant, tal com es veu en aquest vídeo: Des d’aquest municipi occità, el president anirà cap a Perpinyà, a poc més de cent quilòmetres, on avui al vespre assistirà al partit de la USAP, l’equip icònic de Catalunya Nord, que ha tingut tradicionalment un paper important de reforçament de la identitat catalana. El club també ha posat a la venda unes samarretes exclusives i un mocador amb els colors de l’estelada. A les set del vespre, és previst que el president sigui a l’estadi de l’equip nord-català, Aimé Giral, situat una mica més al nord del parc de les Exposicions, on demà es farà l’acte polític. Serà rebut per les autoritats del club i rebrà una placa d’honor al mur de les llegendes. També farà la sacada d’honor i posteriorment presenciarà el partit contra el Rouen Normadie, que començarà a les vuit del vespre. Puigdemont ha compartit una fotografia amb Ponsatí. ‘Hem entrat a Catalunya. Molt contents i emocionats de tornar a trepitjar terra catalana com a persones lliures, després de més de dos anys i tres mesos vivint a l’exili’, ha piulat. Hem entrat a Catalunya. Molt contents i emocionats de tornar a trepitjar terra catalana com a persones lliures, després de més de dos anys i tres mesos vivint a l'exili. Gràcies a tothom que ho ha fet possible. #nosurrender #LlibertatPresosPoliticsiexiliats pic.twitter.com/5yKKjspOim — Carles Puigdemont (@KRLS) February 28, 2020 Guia de l’acte a Perpinyà del Consell per la República: horaris, aparcaments, accessos… Demà a les nou del matí, abans que comenci oficialment l’acte, el batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, rebrà Puigdemont a l’ajuntament. El consistori s’ha posat a disposició de la Casa per la República per a fer tot allò que calgués en l’organització de l’acte. L’agost del 2018, Pujol va rebre Quim Torra a l’ajuntament amb un llaç groc a l’americana. Pujol va aprofitar la visita oficial del president de la Generalitat per lliurar-li la medalla d’honor de la Ciutat de Perpinyà. A les deu del matí, Puigdemont serà rebut al Consell Departamental dels Pirineus Orientals per la presidenta, Hermaline Malherbe-Laurent. Què podeu veure a Perpinyà? Descobriu-ne la història amb els seus edificis

Summary: El president Puigdemont arriba a l’aeroport de Carcassona per anar a Perpinyà


El president Carles Puigdemont, cap de llista de Junts per Catalunya, ha declarat avui que estava disposat a venir al Palau de la Generalitat ’si la voluntat dels catalans el 21-D és que torni a ser president’. En una conferència de premsa organitzada per l’agència ACN, Puigdemont ha demanat al bloc unionista que respecti el resultat de les eleccions i, malgrat l’amenaça d’empresonament, ha dit: ‘Demano que tothom respecti els resultats. I si la voluntat dels catalans és que torni a ser el president, jo seré al Palau. Què pesa més? Les manilles o els vots? En una democràcia, els vots. No poden emmanillar la polítia, és una indecència’. Puigdemont s’ha declarat disposat a córrer el risc de la detenció. ‘Pot implicar una detenció unes idees que et poden portar a la presidència de la Generalitat? Potser sí, potser val la pena córrer aquest risc, de sortir investit del parlament i automàticament ser detingut per les mateixes idees que t’han portat a tenir la confiança d’una cambra escollida democràticament per les regles del joc, aquesta vegada de l’estat espanyol. La contradicció és sagnant.’ ‘Arriscar-se a ser detingut per les idees que et poden portar a la presidència de la Generalitat és un risc que potser val la pena córrer’, ha afegit.

Summary: Puigdemont, disposat a córrer el risc de la detenció per a ser investit president


La primera tanda de consultes populars sobre el model d’estat es farà aquest diumenge, 31 de març, a Valldemossa, i durant el cap de setmana del 6 i 7 d’abril a deu municipis més: Artà, Alaró, Esporles, Llubí, Palma, Pollença, Porreres, Santa Margalida, Sencelles i Sineu. Josep de Luis, president de l’Obra Cultural Balear (OCB), entitat que aixopluga legalment les convocatòries, ha explicat que l’OCB portava ‘a la seva genètica el respecte als valors democràtics’ i ha denunciat que de les institucions de l’estat volguessin posar límits als drets de la ciutadania. L’entitat ha alertat de la deriva prohibicionista d’aquestes darreres setmanes: ‘Primer ens prohibeixen símbols, després ens prohibeixen expressar l’opinió i ara ja han començat a prohibir paraules com exili o presos polítics’, i ha fet un paral·lelisme entre tot això que vivim i la novel·la de George Orwell 1984. També ha explicat que des del moment que van veure que s’intentava limitar la llibertat, van posar l’OCB a disposició del grup impulsor de les consultes i van tramitar una comunicació genèrica que cobrís els 67 municipis de les Illes.

Summary: La primera tanda de consultes sobre el model d’estat es farà a onze municipis de Mallorca