El futbol com a excusa per a fer la volta al món i un cop d’ull a la història més recent, i a vegades costumista, de la humanitat. Això és ‘Atlas de una pasión esférica‘, el darrer llibre del periodista i escriptor Toni Padilla (Sabadell, 1977). Un romàntic del futbol, potser amb un punt malaltís, que transforma el seu amor per aquest joc en petites dosis de literatura reivindicativa. ‘A molts llocs encara em miren malament quan dic que sóc periodista esportiu. Suposo que el futbol és massa popular per a certes elits intel·lectuals’, afirma. Padilla va visitar la redacció de VilaWeb, on amb anterioritat havia deixat la seva petjada amb ‘Bon cop de cap‘, per a parlar del seu llibre, però també del Mundial de futbol, el Barça i el seu posicionament en la situació política de Catalunya, el futur del futbol europeu i, evidentment, una mica del seu estimat Sabadell. Club pel qual confessa haver increpat liniers i estar disposat a xiular a Lionel Messi. —Què és el futbol per a Toni Padilla? —En funció del dia que m’ho preguntis et diré una cosa diferent, però en clau de reflexió personal, és un element fonamental de la meva vida. M’ha ajudat a situar-me al món i fins i tot em serveix per a entendre les relacions amb la meva família. Una família que va passar-ho malament i no sempre estava unida. Potser l’únic moment d’unitat era quan anàvem a la Nova Creu Alta  a insultar al linier. Ho analitzes des de fora i és una imatge grotesca, però per mi tenia un valor molt bèstia, perquè de sobte la família encaixava. Per això entenc que el futbol és una realitat molt potent que permet explicar-ne moltes altres. Però el futbol en si només és un joc. És una cosa rodona, potser ni una pilota a molts llocs del món, i algú que juga. Una cosa molt senzilla i divertida, vaja. El problema és que el poder, la societat o els interessos econòmics se n’han aprofitat per a convertir-lo en un camp de batalla. —El futbol és innocent? —El joc no té cap culpa de res. En tot cas és culpable de ser tan exitós. D’arribar a tothom a qualsevol punta del món. Però el joc és innocent. És un esport que qualsevol pot entendre i practicar. Les barreres i les divisions les imposen certes persones o mentalitats.’Tu no pots jugar perquè ets negre‘, ‘això és un esport d’homes’, ‘els negres no poden jugar’, etc. Tot això no és culpa del futbol. Els perjudicis són de l’ésser humà, la pilota no pensa, només rodola. —I per què heu escrit un ‘Atlas‘ d’aquesta passió? —Et diré la veritat, el llibre l’he escrit perquè me’l va proposar l’editorial . —De totes maneres, en el terreny literari-futbolístic us sentiu molt còmode. —Moltíssim. En aquest llibre he intentat unir les meves dues grans passions: el futbol i la història. Jo estudiava història abans de ser periodista, però anava curt de pasta. Em van oferir un contracte de periodista i vaig haver de triar entre la carrera universitària i la vida professional. I aquí em tens. Suposo que estic saldant algun deute amb el passat . Al llibre intento que cada història reflecteixi una mica aquesta estima i gaudi que em produeix el futbol. I en certa manera també té un punt reivindicatiu. Una defensa per la passió per aquest esport, perquè encara ara ens hem de justificar. A molts llocs encara em miren malament quan dic que sóc periodista esportiu. Suposo que el futbol és massa popular per a certes elits intel·lectuals. —Com trieu les històries? —Vaig fer una llista d’una cinquantena d’històries després de trobar l’equilibri entre l’època, la geografia i els protagonistes: equips, futbolistes, entrenadors, afeccionats, etc. Hi ha històries conegudes, però també volia que el lector topés amb relats diferents. A més, he volgut donar una volta a les històries més conegudes, com ara ‘El partido de la Muerte‘, per tal de desmitificar-les. El partit entre els presoners ucraïnesos i els soldats de la Wehrmacht es va disputar, però els presos no van ser executats al terreny de joc com diu la llegenda. Alguns jugadors van ser afusellats més tard, però no pas tot l’equip. —Tenint en compte qui és Toni Padilla es fa estrany no llegir cap referència al Sabadell. —El llibre està pensat perquè pugui arribar al públic llatinoamericà. Sincerament penso que el Sabadell no és prou interessant. Com a concessió personal m’he dedicat el capítol d’Itàlia, on explico la història del meu segon equip: el Pisa. Crec que és un capítol que també explica una mica com sóc jo i perquè estimo una cosa tan refotudament imperfecta. El protagonista del relat és Romeo Anconetani, el president que va aconseguir l’últim ascens a la Serie A . Un personatge fosc i corrupte. M’estimo profundament Itàlia i el Pisa reflecteix una mica les contradiccions d’un país clarament imperfecte —I Maradona? —A mi Maradona no em sembla el millor jugador de la història, però sí que és el més especial. Un paio que en els moments claus sempre va oferir la seva millor versió. Alguna de les seves accions futbolístiques, com la mà de Déu, es van convertir en autèntics símbols: la revenja argentina per la derrota de les Malvines. Maradona té un punt fascinant. És un personatge ignorant i masclista, però que en moments puntuals s’ha il·luminat i ha dit frases brillats com ‘la pelota no se mancha.’ Dit això, crec que trencaria l’equilibri que té comentat abans i per això no hi apareix. A més, volia que el futbol fos l’excusa per poder escriure els relats. Di Stefano és el futbolista més conegut que apareix al llibre i bàsicament perquè li va passar una cosa bastant insòlita: un grup d’extrema esquerra el va segrestar durant una ronda del Madrid a Veneçuela. —Farem un petit viatge per tres històries del llibre perquè el lector en tingui un petit tast. La primera és ‘Ojos verdes y rizos africanos‘ i el protagonista Arthur Friedenreich, un jugador mestís que volia ser blanc. —És la història d’un jugador que en el Brasil de principis de segle aconsegueix trencar les barreres del racisme i juga de tu a tu amb els blancs. Per què? Com a ciutadà les elits el veien més negre que blanc, però amb la pilota als peus era tan bo que es van empassar els perjudicis. Ara bé, també és un relat amb contradiccions. Ell era fill d’una mare descendent d’esclaus africans i el seu pare era d’origen alemany, concretament d’una família molt liberal que havia abandonat el país després de la revolució de 1848. Arthur Friedenreich tenia tots els ingredients per haver esdevingut un símbol de la lluita contra el racisme, però va preferir viure com un blanc. Per això, en la revolta de Saõ Paulo dels anys trenta, ell es va posar al costat de les elits conservadores blanques. El relat també té un punt de desmitificació. Ell va ser el primer gran golejador del Brasil, però malgrat la llegenda que s’ha creat, no té el rècord històric de gols. Romario i Pelé en van fer més. D’altra banda, també desmenteixo que es maquillés la pell per a semblar més blanc. El que sí que feia era pentinar-se els rínxols cap enrere, com si fos un cantant de tango, per a dissimular-los. Arthur Friedenreich abans de disputar un partit —La següent és ‘Las invencibles de Preston’, el relat d’un equip femení que posa en escac i mat a la federació anglesa i la idea del futbol com a esport d’homes. —La lliga anglesa de futbol es va suspendre durant la Primera Guerra Mundial. Una fàbrica de Preston que feia munició per a les tropes va decidir crear un equip de futbol femení amb les treballadores. La idea era omplir el buit que havia deixat la lliga… I va reeixir. L’equip juga tan bé a futbol que els estadis estan plens a vessar. De fet, quan els homes tornen del front, el Dick, Kerr‘s Ladies F.C continua tenint èxit. Aquesta fama fa trontollar el negoci i els interessos dels equips masculins i la Federació d’Anglaterra (FA) decideix el 1921 prohibir que els equips femenins juguin als estadis de futbol. El Preston comença a fer rondes internacionals però a poc a poc va morint fins a desaparèixer als anys seixanta. La FA no va retirar la prohibició fins al 1971. La història reflexa com l’interès econòmic, el poder i el masclisme es conjuren per a protegir els seus interessos i com això té efectes fins als nostres dies. La lluita per la igualtat entre sexes continua i les competicions femenines encara són menyspreades per alguns sectors de la societat. ‘Las invencibles de Preston’ abans d’un partit —El darrer relat ens porta a la Samoa Americana. ‘El orgullo de una fa’afafine, també té relació amb l’equiparació de drets. —A Cada història hi he arribat d’una manera diferent. Aquesta en concret la vaig descobrir en el documentari ‘El pitjor equip del món’, que relata la història de la selecció de la Samoa Americana fins que guanyen el seu primer partit. A les imatges dels entrenaments em va cridar l’atenció un futbolista que feia uns moviments molt femenins. En el documentari li fan una petita entrevista a la cuina de casa seva i se’l veu també maquillant-se. Llavors vaig indagar una mica més sobre la història d’aquest lateral, Jaiyah Saelua, i descobreixo que històricament les dues Samoas han reconegut el tercer gènere. Se’ls coneix com a fa’afafine i socialment no hi ha cap estigma. Alguns han arribat a ser ministres. L’únic tabú que existeix és que no es poden casar entre ells. Ara bé, aquesta cultura del respecte sexual no existeix a la resta dels Estats Units. En un moment de la seva carrera Saelua es trasllada a Hawaii i allà és discriminat i menystingut per la seva condició. Pateix l’estigma social per vestir-se com una dona, però també l’esportiu: ‘Ets una dona i no saps jugar.’ I la veritat és que és un bon lateral, contundent. La FIFA va tenir molts maldecaps quan va ser convocat per primera vegada amb la selecció, perquè no sabia si l’havia de jugar a l’equip masculí o femení. Finalment el van inscriure com a home. —El llibre explica històries d’un futbol que desapareix. Com veieu la imposició del futbol negoci i els petrodòlars? —Existeix el món del petrodòlar, però també el model comandat pels afeccionats. Per cada exemple de futbol negoci en trobarem un de futbol popular. Per exemple, fa poc que Salamanca va viure un derbi entre els dos equips nascuts després de la desaparició de la Unión Deportiva: el Salmantino UDS, de propietat empresarial, i l’Unionistas de Salamanca, propietat dels afeccionats. Un model no extermina l’altre, però el problema és que el model negoci, seguint les pautes de l’economia, està augmentant la diferència entre els pobres i els rics. S’està creant un elitisme que fa pensar que en algun moment veurem una lliga tancada com la NBA, on només participaran els grans clubs d’Europa. A mi personalment no m’agrada. Jo posaria topalls de pressupost, traspassos i salaris, perquè les xifres que es mouen em semblen immorals. —Però ja existeixen alguns topalls com el fairplay financer. —Sí, però no ha pogut evitar, que el PSG pagui 222 milions per Neymar i després 180 per Kylian Mbappé. Es poden fer tripijocs per esquivar el control. El fairplay financer t’obliga a garantir uns ingressos equivalents a les teves despeses. Què passa? Què hi ha clubs que tenen a darrere a economies estatals que els utilitzen com una forma de posicionament mundial i poden trobar maneres de trencar qualsevol norma. Ara estem en un moment de dubte i no sabem cap on va el futbol. Però és possible que els pròxims anys, la Champions se la disputin sempre els mateixos quatre equips. Serà com una mena de cisma dins del futbol, perquè continuarà existint el futbol popular. Jo com a periodista escriure sobre un espectacle que no sentiré meu i continuaré vibrant amb el Sabadell, tot i que ara som l’equip de Segona B amb més empats. —Què et sembla el Manchester City de Guardiola? —Un grandíssim equip de futbol. Desitjo que a ell i a Ferran Soriano els hi vagin molt bé les coses, però no m’agrada gens el model del City. —El Barça forma part d’aquest futbol negoci? —El camí que ha d’emprendre el Barça l’han de decidir els socis. Entenc que la gran majoria vol mantenir el caràcter singular del club, però ‘el més que un club’ és incompatible amb guanyar cada any la Champions. A mi el Barça que es gasta 150 milions amb Dembélé, que s’oblida del Barça B, que accepta el patrocini de Catar… No m’agrada. Com a matèria periodística el Barça em sembla molt interessant, però el model no m’agrada. Crec que no val tot per guanyar, sobretot si abans has fet campanya per una sèrie de valors. Només cal repassar la història del club per veure que la histèria pels títols és una anomalia. El Barça ha acumulat moltes temporades de derrotes, decepcions i grisor. —No cal anar massa lluny. Fa quatre dies de Joan Gaspart i Enric Reina… —Sí, però hi ha generacions més joves que es pensen que és un desastre que el seu equip no passi de quarts de finals de la Champions. Em preocupa aquesta mentalitat de guanyar, guanyar i guanyar. A la vida generalment es perd. Et foten al carrer, et deixa la parella, suspens exàmens… S’ha de normalitzar la derrota, que no el derrotisme, i saber gaudir de les victòries que s’aconsegueixen. Però tampoc no vull donar lliçons, jo no sóc del Barça. —Per què ens costa tan dissociar futbol i Barça? —El Barça ha comès grans errors, com ara fer president a un personatge tan fosc com Sandro Rosell, però el club és on és gràcies als seus encerts futbolístics, però també per la capacitat que ha tingut de ser un símbol en moments puntuals. Que la gent confongui els conceptes de futbol i Barça és un mèrit del club, però sincerament penso que com a país tenim un problema molt greu. Aquest pes excessiu fa que assimili qualsevol altra realitat futbolística de Catalunya. La gent dóna per fet que jo sóc del Barça… jo sóc del Sabadell. Si el Barça juga a la Nova Creu Alta, jo seré un dels quatre pirats que xiularan a Messi. Jo sóc de l’equip de la meva ciutat, una cosa que en altres països és la més normal del món. Segurament tu no ets del Vic, oi? —No podria ser d’un equip que em va acceptar com a jugador… a Vic som més d’hoquei… — retiro la pregunta. —Us imagineu que un magnat compra el Sabadell? —El meu somni és veure un partit del Sabadell en una competició europea, tal com va fer el meu pare el 1970. Segurament tornaríem a perdre a primera ronda, però ningú em podria robar la il·lusió. Complir aquest somni amb un milionari al capdavant de l’equip… No sé si seria capaç de conviure amb la contradicció. Té un punt d’irracional. —Tornem al Barça. Què us sembla el posicionament del club en la situació política que viu Catalunya? —La junta directiva està patint per a trobar l’equilibri. De fet, el Barça té problemes per a posicionar-se per culpa del seu model d’èxit. Per això, en dies com el primer d’octubre el club ha de fer malabarismes: primer es demana la suspensió del partit, però finalment s’acaba jugant a porta tancada. Els està costant molt trobar el to del moment. Dins de la junta hi ha directius que són clarament partidaris d’una Catalunya independent, però no tots. Hi ha debat. —I Bartomeu? —A mi em consta que el president ho va passar francament malament el dia del referèndum. Ell volia fer un gest cap al país, però va topar amb la plantilla. Bona part de l’equip volia saltar a la gespa i jugar. Llavors és quan intenta acontentar a tothom amb aquell sí, però no. Partit a porta tancada… I aconsegueix tot el contrari, li plouen crítiques per tots els costats. També és veritat que és molt fàcil jutjar des de fora. Crec que només aquelles persones que es van jugar el coll per a defensar les urnes tenen dret a fer-ho. Qui no va moure un dit durant l’1-O és millor que s’abstingui de dir res. —Dieu que volia fer un gest amb el país. Per què no va ser més transparent i ho explicava? —Assenyalar el vestidor hagués suposat acabar de signar el divorci amb la plantilla. A més, poc després de la marxa de Neymar al PSG, fer quelcom així seria un suïcidi. El Barça és un club global i la institució més gran de Catalunya. Si l’equip no juga contra Las Palmas, Bartomeu s’hagués posat par l’afició a la butxaca, però l’altra part li hauria demanat explicacions: ‘Perquè regalem tres punts al Madrid?’ En un escenari tan complex, el Barça hagués rebut hòsties igualment. Quan et posiciones en un moment històric és inevitable no rebre crítiques. L’1-O va ser un dia de gestió complicada, però també és cert que aquesta directiva ha tingut tendència a generar incendis i polèmiques del no-res. La incapacitat per a comunicar és herència de l’època de Sandro Rosell, un personatge amb una personalitat molt forta i cap tolerància a la crítica. —Què hauríeu fet aquell dia? —Jo m’intento imaginar dintre d’aquest monstre i se’m fa difícil posar-me a la seva pell. M’imagino baixant al vestidor amb Javier Tebas  al telèfon cridant-me… I la plantilla amb la roba preparada per a jugar… Hauria intentat fer-ho el millor possible, però segurament hauria acabat parint un desastre… —Hauríeu suspès el partit? —Jo era partidari de no jugar. En l’article que vaig publicar al diari Ara vaig ser extremadament dur amb la directiva. Vaig titular que el Barça havia deixat de ser més que un club. Emocionalment va ser un dia molt intens i aquelles grades buides eren feridores. Ho reescriuria tot fil per randa? No ho sé. Crec que em va faltar un punt d’informació sobre les entranyes del club, i potser em va sobrar una mica d’opinió. —La independència de Catalunya significa una lliga catalana? —Sí, però això és una ruïna pel Barça. La idea d’una primera divisió catalana fa certa por al club i no interessa gens. Crec que només il·lusiona els equips petits que ara som a segona i de sobte podríem lluitar per entrar a Europa. De fet, es produeix una situació estranya. Bona part de la població vol la independència de Catalunya, però no volen que el seu equip abandoni la lliga espanyola. És un fet curiós. Crec que l’únic cas similar és l’afició del Celtic de Glasgow, a qui li semblaria bé que el seu equip jugués a la Premier League anglès. Cal tenir en compte que l’afició del Celtic se sent irlandesa, i per tant, ja se sent estrangera a Escòcia. El gruix dels afeccionats són fills o néts de la diàspora irlandesa. El club va néixer a Glasgow, però ho podria haver fet Boston. Però tornant al Barça, si el país avança cap a la independència, haurà de cercar solucions per mantenir el seu model. —Canviem de tema que ja hem parlat prou del Barça. —Forma part del meu dia a dia . —Tenim un Mundial a tocar. A qui considereu com a favorit? —Ara mateix, després de les eliminatòries, Brasil. I potser una mica Alemanya. Però poden canviar moltes coses. A més, un Mundial és un torneig molt esbojarrat i sempre hi ha sorpreses. —Per què? —Els jugadors brasilers els agrada ser favorits i històricament porten bé la pressió. Tite  ha aconseguit organitzar un grandíssim equip que juga com un bloc i l’ha dotat de personalitat. A més, tenen jugadors en punts claus que poden ser molt resolutius: Neymar, Coutinho, etc. Les eliminatòries de classificació a Sud Amèrica són una salvatjada i han passat gairebé per sobre de tots els rivals. I Alemanya? És la vigent campiona i és possiblement la selecció amb més fons d’armari. Low  pot triar gairebé entre una cinquantena de jugadors. Han fet tan bé la feina de formació que tenen excedent de futbolistes. De totes maneres, li falta un nom de referència. —És l’última oportunitat de Messi? —No puc descartar mai cap equip on jugui Leo Messi. Potser encara tindrà algun altre Mundial, però el de Rússia probablement serà l’últim com a estrella de la selecció. Si Dybala, Icardi i companyia fan un pas endavant, i ell es reformula, vés a saber què pot passar a Catar 2022. De totes maneres em costa de veure a Argentina a la final d’enguany. El Mundial de Messi era el de Brasil. Era l’oportunitat d’or: guanyar a Maracanà, a la pròrroga… I es va escapar. —Tothom té ganes de Mundial però ningú n’ha comprat els drets televisius. —Jaume Roures ja va dir fa uns dies que ell no presentarà cap oferta perquè va perdre massa diners amb el Mundial del Brasil. El model televisiu de l’estat espanyol és ruïnós. Qui compra els drets està obligat a donar en obert tots els partits d’Espanya i la final, que són tots els que donen audiència. Per tant, encara que la resta de torneig sigui de pagament, la inversió és pràcticament impossible de recuperar. Dels darrers mundials només es van cobrir costos l’any 2010. La victòria d’Espanya va fer que alguns patrocinadors, enmig de l’eufòria, col·loquessin anuncis a última hora. Veurem què passa enguany, però és ben possible que els drets no es comprin fins al dia abans.

Summary: Toni Padilla: ‘La lliga catalana serà la ruïna per al Barça’


Centenars d’universitaris es manifesten aquest pel centre de Barcelona per reclamar la rebaixa de les taxes. La mobilització ha començat a la plaça d’Universitat i està previst que arribi fins a les portes del parlament. La pancarta principal porta com a lema ‘Recuperem la universitat’. L’objectiu de la jornada reivindicativa és promoure la recollida de signatures de la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) que reclama una rebaixa del 30% del preu de les taxes. Els promotors porten prop de 40.000 suports. Al centre de la ciutat s’han ajuntat els estudiants que han provocat problemes de trànsit a l’avinguda Diagonal i també els que han tallat el servei de Ferrocarrils a la Universitat Autònoma. També hi ha pancartes dels estudiants de Girona.

Summary: Centenars d’universitaris es manifesten pel centre de Barcelona per reclamar la rebaixa de les taxes


Corinna zu Sayn-Wittgenstein, l’amiga de l’ex-monarca espanyol, Juan Carlos I, també apareix als ‘papers de Panamà’. Segons que acaba de publicar La Sexta, l’empresària alemanya va intentar de vendre accions a una societat de les Illes Verges Britàniques utilitzant una societat ubicada a Gibraltar com a empresa intermediària. Això esquitxa novament la casa reial espanyola, i especialment Juan Carlos I, ja que recentment s’ha descobert que la seva germana, Pilar de Borbó, va ser presidenta i administradora d’una societat de Panamà, Delantera Financiera SA, des de l’agost de 1974. Segons els documents de Mossack Fonseca, el seu marit, Luis Gómez-Acebo, va assumir els càrrecs de secretari-tresorer i administrador de la societat, constituïda el maig del 1969. A partir del març del 1993, ni l’un ni l’altre no van tornar a aparèixer mai com a administradors i va constar que l’intermediari del beneficiari anònim de la societat era el bufet d’advocats madrileny Gómez-Acebo & Pombo, fundat per Ignacio Gómez-Acebo, cunyat de Pilar de Borbó. Abans, el representant havia estat el londinenc Timothy Lloyd. El 1993, Lloyd va declarar que Pilar de Borbó era la propietària de Delantera Financiera SA. El fill de Pilar de Borbó, Bruno Alejandro Gómez-Acebo Borbó, va ser administrador i tresorer de l’empresa des del juliol del 2006 i fins que es va dissoldre, el juny del 2014.

Summary: Corinna, l’amiga Juan Carlos I, als ‘Papers de Panamà’


El degoteig d’infectats pel coronavirus és constant. Ahir mateix, catorze a tot el país (vuit al País Valencià, dos a les Illes i quatre al Principat). Tanmateix, les xifres no s’han desbocat i les expectatives en la fase de contenció són, de moment, moderadament optimistes. Sobre l’estat de l’epidèmia, els protocols a seguir, l’estacionalitat del virus i els antivirals que el van frenant en parlem amb Natàlia Rodríguez, investigadora d’ISGlobal i experta en malalties tropicals de l’Hospital Clínic.  L’última hora de tota la informació relacionada amb el coronavirus —Amb les xifres a la mà i dos mesos d’epidèmia, aquest coronavirus és més mortal que el de la grip A? —És molt difícil de dir perquè, si observem la mortalitat dels diversos països, podem tenir una mortalitat del 3,3 a la Xina, o una del 0,5 a Corea del Sud. I no se sap ben bé per què passa això. Si és pel coronavirus, per què els coreans tenen més casos més lleus, o realment perquè el sistema sanitari hi influeix molt. No és igual emmalaltir en un país que tingui un sistema sanitari feble, o a Singapur, que molts assenyalen com el millor del món. Segurament, la mortalitat depèn de moltes variables. Quina és la real? La que es repeteix en diversos països, de moment, és d’un 2%-3%. Però ara mateix sembla que té una mortalitat més alta que la grip. —Amb les dades que en tenim, podem pensar que l’augment de temperatures farà disminuir el nombre d’infeccions? O no hi té res a veure? —En principi, els virus respiratoris com aquest coronavirus, a l’hivern són més estables perquè les condicions d’humitat i temperatura fan que es reprodueixi millor. Això també passa amb el de la grip i esperem que sigui així amb el coronavirus. Però com que és un virus molt nou, encara no es pot afirmar. Hi ha fonts que assenyalen que països com Singapur, on ara mateix hi fa calor, hi ha força transmissió. Però per lògica, sí: el virus hauria de remetre amb temperatures més altes i augment d’humitat. —A quins pacients es fan les proves (PCR) per a detectar els casos? —Es fan tenint en compte tres supòsits: a la gent que vingui de zones de brot, és a dir, Itàlia, la Xina, l’Iran, Singapur, Hong Kong, el Japó i Corea del Sud; als qui hagin tingut contacte amb un pacient que tingui el coronavirus i sigui positiu; i a qualsevol persona que tingui una pneumònia d’origen desconegut, és a dir, ingressada amb una pneumònia que no és bacteriana, no és producte de la grip i és inclassificable. Aquestes són les premisses bàsiques. Després sempre hi ha casos que tu com a clínic creus que requereixen la prova. Però no es fa la prova com a regla general. —Experts com Oriol Mitjà diuen que s’haurien de fer proves a tothom qui tingués el mínim símptoma, com a mesura de prevenció. Diuen que és la millor manera d’evitar futurs casos. Per exemple, al Regne Unit han fet més de 18.000 tests i han contingut el nombre d’infectats a 115. Per què no s’aplica aquesta tàctica ací? —Primer de tot, vull dir que no sóc experta en salut pública. Però, pensant en aquest vessant, entenc que si no es fa a tothom, és per un balanç de despesa i benefici. És lògic això que diu Oriol Mitjà: estendre-ho i fer el màxim nombre de proves a tothom. Jo també faria la prova a tothom, tant de bo es pogués. I tant de bo hi hagués un test que durés un minut. Però també cal mesurar forces. Tu no tens personal infinit per a fer tests a tothom. Cada vegada que fas la prova hi esmerces una hora. El metge de guàrdia que fa la PCR, el metge de microbiologia que analitza la prova, els reactius, la infermera encarregada de la prova… Hi ha despeses indirectes molt elevades. Ara, que si s’han de fer, les autoritats ho faran i passaran a la fase següent. Crec que som en un compàs d’espera. —Dimarts a València van confirmar que un pacient mort el 13 de febrer tenia coronavirus. Això era abans que hi hagués un cas a Itàlia. Com s’explica? —Sembla que aquest senyor havia viatjat al Nepal i hauria pogut agafar la infecció allà. Països com el Nepal o Indonèsia no reporten casos, però pot ser perquè no en tenen capacitat. Això en seria una explicació. O que s’hagués infectat per alguna altra via durant la seva estada. La part positiva, entre cometes, és que sembla que es va infectar a fora i va poder generar alguns casos al seu voltant, però almenys, no és un cas perdut a escala epidemiològica. —Però pot ser que el coronavirus ja faci temps que és entre nosaltres, per dir-ho d’alguna manera. —Amb una certa mesura, segur que ja fa temps. Com detectes el cent per cent dels casos que vénen? No tothom que ha vingut de la Xina ha passat per l’hospital. A banda, hi ha un tant per cent d’asimptomàtics que tenen un paper en aquesta epidèmia, però no sabem quin. És molt difícil d’haver controlat tots els casos. Creiem que hi ha un filtratge de casos cap a la comunitat, però no estem en la situació de l’Iran o Itàlia perquè si no en tindríem molts més casos. —Quin temps de recuperació tenen els pacients? —Els que són lleus, una setmana. Però a molts la prova del PCR els surt positiva fins que no passa més temps. I fins que no tenen dos PCR negatius no poden sortir de la quarantena. La quarantena pot ser molt variable. Pot durar més o menys dues setmanes, però els casos s’analitzen individualment. —Amb quins símptomes ens hem d’alertar i quin protocol s’ha de seguir? —És problemàtic perquè aquest virus té un ventall molt ampli de símptomes. Poden anar des d’una infecció respiratòria banal, com pot ser un refredat, fins a una pneumònia, i en aquest cas podem tenir una mica de mal de coll, fins a tos o dificultats per a respirar. El 061 i el 112 atenen tothom que cregui que té símptomes i vol saber si és candidat a fer-se la prova, i llavors el derivaran o no segons la casuística. —Les embarassades són més vulnerables? —Contràriament a la grip A, que afectava molt les embarassades, segons que sembla aquest coronavirus no és més greu ni per a dones embarassades ni per a nens. —A la Xina experimenten amb un antiviral que s’havia utilitzat amb el virus de l’Ebola. Què en sabem d’aquests assaigs i com s’entén que un antiviral utilitzat per a una malaltia en concret, també pugui funcionar per a un altre virus? —El nostre protocol, tant el de l’ICS com el del ministeri, preveuen d’utilitzar per al coronavirus antivirals com el remdesivir, que s’utilitzava per a la SARS o la MERS; o el lopinavir i ritonavir, utilitzat per al VIH. Aquest inhibeix l’entrada del VIH a la cèl·lula, i fa això mateix amb el coronavirus, perquè així se’n limita la reproducció. Això és perquè hi ha antivírics que són generals, encara que els virus no siguin de la mateixa família. Igual que hi ha antibiòtics que són d’ampli espectre, també hi ha antivirals que ho són. —Però aquests antivirals no són definitius. —No. Per a saber si un fàrmac o un antiviral nou és efectiu, cal fer un assaig clínic, és a dir, un estudi amb un entorn molt concret i amb uns paràmetres dels pacients molt controlats. Així es pot demostrar l’efectivitat del nou producte. I això encara no ho podem tenir. Mentrestant, podem utilitzar aquest arsenal d’antivirals. Però serà molt difícil que innovem en laboratori a curt termini.

Summary: Natàlia Rodríguez: ‘El coronavirus hauria de remetre quan arribin temperatures més altes’


En l’actualitat democràtica en què sembla que el ciutadà és més lliure que mai, la censura sembla no tenir cabuda. No obstant, Instagram estableix un sistema de control exhaustiu per a fer possible que la xarxa sigui un espai segur. Però, com pot una comunitat digital tan gran garantir una convivència apropiada sense entrar en conflicte amb les llibertats individuals? El control basat en la moral compartida Andrea Mendiola, jurista especialitzada en gènere, considera que “en tractar-se d’una eina d’ús públic, hi ha certs comportaments que cal censurar perquè es pugui arribar a tota la comunitat. Des dels 13 anys ja pots tenir un compte a Instagram, sent menor d’edat. És a dir, ha d’existir una certa protecció.” Mendiola es refereix, sobretot, a temes relacionats amb el respecte cap al mateix espai personal o a béns protegits per a tota la humanitat, com pot ser la prohibició de comentaris d’enaltiment del terrorisme. És a dir, existeix una determinada censura basada en la moral compartida. Tot això amb l’objectiu d’assegurar la protecció d’aspectes fonamentals. No obstant això, què succeeix quan se censura sobre la base de la moral no compartida? Les xarxes socials s’han convertit en el paradís de la generació millenial, en l’espai on tot és possible. O gairebé tot. La censura basada en la moral no compartida es troba molt present. Un fet que provoca el desgrat i la indignació d’una significativa part dels usuaris, que no comprenen els criteris en els quals l’aplicació es basa per destriar entre el contingut apropiat i “inapropiat”. Instagram: la meva casa, les meves regles No es pot oblidar que Instagram és una empresa. Malgrat el seu indubtable caràcter públic, la censura que exerceix és de naturalesa privada. Sergio Magán, expert en Instagram, considera que els usuaris són “meres mercaderies dins de la xarxa social”. S’han d’acceptar les seves normes, ja que, al cap i a la fi, és “casa seva”, i si no s’hi està d’acord, millor anar-se’n a un altre lloc. Les restriccions que l’aplicació determina es basen en un determinat marc de valors que no és compartit per tothom. De fet, és possible traçar un paral·lelisme entre les actuacions d’Instagram i els tradicionals valors del conservadorisme estatunidenc. Qualsevol pot publicar fotos d’armes, ja que aquestes no són considerades com a contingut inapropiat. No obstant això, una dona no pot ensenyar els seus mugrons. Aquesta és una de les grans contradiccions que es deriven de les Community Guidelines. Existeixen més de 8’9 milions de publicacions sota l’etiqueta #guns (armes); mentre que l’etiqueta #nipples (mugrons) ha estat directament censurada. Aquesta doble moral entra en conflicte amb drets tan essencials com la llibertat d’expressió, regulada per l’article 20 de la Constitució espanyola, i, fins i tot, la igualtat de gènere. La llibertat d’expressió es veu amenaçada La censura afecta a l’usuari de manera que els continguts publicables es veuen reduïts considerablement. Instagram deixa clar que les restriccions tenen com a objectiu crear un espai de convivència. El problema és quan aquest proteccionisme xoca amb la llibertat de creació artística. A vegades els usuaris entenen que s’imposa un sistema de condemna sistemàtica d’acord amb les creences de la companyia. Instagram ha desenvolupat una gran infraestructura al voltant de la censura. Tant algoritmes com persones físiques es dediquen a detectar comentaris i imatges que poden “ferir la sensibilitat”. Tot i això, la censura és irregular i parcial, perquè no totes les publicacions s’eliminen automàticament, sinó que a partir de les denúncies d’altres usuaris, es fa una investigació posterior. D’entre tots els posts que es publiquen cada dia, no tots passen el tall de la censura. Arran de les crítiques rebudes durant tots aquests anys, l’aplicació ha implementat gradualment un nou sistema de censura menys agressiu, el blur o desenfocament. Enrique San Juan, director de Community Internet, admet que és una alternativa encertada, ja que s’avisarà a l’usuari que el contingut que vol previsualitzar conté materials sensibles que poden portar “sorpreses desagradables”. L’art, en perill Aquesta xarxa social és un aparador per molts artistes, una via per donar-se a conèixer. Però, com a conseqüència de la censura, algunes obres es veuen modificades o retirades de circulació. La il·lustradora barcelonina Sigrid Amores denuncia aquest fet: “No entenc com un dibuix on es veu un mugró femení se’l consideri pornografia i es censuri. A més, és un atemptat contra la llibertat de difusió.” Una altra artista que ha hagut de fer front a la censura és Cinta Tort: Molts experts han assenyalat que seria necessari fer una revisió de la política d’ús perquè com a conseqüència de la censura, molts artistes veuen limitada la seva obra. L’art és art, una forma d’expressió que hauria d’estar visibilitzada i no ocultada, per tal de poder respectat la llibertat de creació. Instagram: un sistema patriarcal Els pits de les dones han estat sexualitzats tota la vida. Quan es fa una censura al cos de la dona, s’està donant continuïtat a una violència sistèmica. No hi ha diferència visual entre els mugrons considerats femenins i masculins, però Instagram pensa que sí. Inclús, existeix una discriminació. Se censura una cosa tan natural com els mugrons femenins, però no passa el mateix amb els masculins. Un tractament desigual de gènere. Doncs, el què Instagram està dient és que les dones han de tapar el seu cos perquè se’l considera provocatiu. La jurista Andrea Mendiola assegura que “a la xarxa s’anima a les usuàries que ensenyin el cos, però ells et diuen com.” La clau per entendre això és diferenciar el paper de les dones com a subjecte i com a objecte. Per exemple, quan aquestes apareixen a la publicitat són un objecte, i per tant, està ben vist que es mostrin imatges sensuals a Instagram. No obstant això, quan una dona decideix empoderar-se i publicar lliurement els seus pits a la xarxa, passa a ser subjecte i se la invisibilitza. Hi ha comptes que reivindiquen la dona com a subjecte i la igualtat entre tots els éssers humans. Cada cop són més els usuaris que exigeixen una alternativa a l’actual sistema de censura. En paraules de l’expert digital Joan Barceló, “pot ser que una revisió de la censura, permeti una millor coexistència entre les restriccions, la llibertat d’expressió i la creació artística”. És necessari obrir els ulls a la realitat del segle XXI i donar pas a un escenari digital més inclusiu, obert i tolerant amb tothom. Instagram s’ha convertit en un element molt poderós dins de la societat. Per tant, té una gran responsabilitat de fer d’aquesta un espai millor. Un pas essencial per aconseguir aquest objectiu: deixar enrere el patriarcat.

Summary: Instagram, la xarxa social al servei del patriarcat


El ple del Parlament Europeu va rebre ahir el primer ministre grec, Alexis Tspiras, perquè donés explicacions sobre el resultat del referèndum i detallar la posició que prendria el seu executiu en els pròxims dies. La rebuda va causar una gran expectació i molts diputats el van rebre dempeus i situats en fila per donar-li la mà. Entre ells hi havia el líder de Podem, Pablo Iglesias. Però el polític madrileny va ser totalment menystingut per Tsipras. Com es veu en el vídeo Iglesias prova de saludar-lo afectuosament, però el mandatari grec no li correspon i dóna la mà a Jean-Luc Mélenchon, eurodiputat francès. Vegeu el vídeo de l’entrada de Tsipras a l’eurocambra i com passa per alt la salutació de Pablo Iglesias: Precisament Jean-Luc Mélenchon, que era al costat d’Iglesias, va piular al Twitter una foto de l’instant en què Tsipras el saluda i deixa Iglesias palplantat. Vegeu la fotografia: Au Parlement,@Pablo_Iglesias_ et moi avons accueilli @atsipras. Juntos acogimos a #Tsipras esta mañana. #TsiprasPE pic.twitter.com/WdmG5bc5Fq — Jean-Luc Mélenchon (@JLMelenchon) julio 8, 2015 Des d’ahir les xarxes en van plenes i molta gent ha fet befa de la situació. Per Twitter i Facebook circulen fotos i vídeos del moment precís en què Iglesias es queda sense la salutació. Un dels vídeos que ha tingut més èxit ha estat aquest:

Summary: Tsipras menysté Pablo Iglesias a l’Eurocambra i esvera la xarxa


Ciutadans va reformular la seva imatge institucional el 2017, un canvi que només ha fet que portar-li maldecaps. Rivera volia oferir una altra cara del partit i mostrar-se com la gran alternativa a la Moncloa. Tanmateix, les similituds de la nova iconografia amb el logotip de la consultora barcelonina Comuniza són innegables. L’empresa, de fet, es va oposar al registre de la marca de Ciutadans a l’Oficina Espanyola de Patents i Marques (OEPM), perquè ja en tenia un registre previ que li permetia fer-ne ús durant un període de deu anys, renovable indefinidament cada dècada. Doncs bé, l’OEPM ha denegat en primera i segona instància les sol·licituds de registre de les marques Ciudadanos, Ciutadans, Cidadáns, CS i Herritarrak. En la segona resolució, l’OEPM explica que hi ha ‘un alt risc d’associació del distintiu’. A més, assegura que la convivència de les imatges de Comuniza i Ciutadans ‘generaria un risc evident de confusió (associació) als consumidors.’ Aquesta resolució implica el final de la via administrativa dins l’OPEM i el partit d’Albert Rivera ha presentat una demanda a la sala del contenciós-administratiu al Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat de Madrid (TSJCM). ‘La història serà llarga’, afirma la consultora, que ja ha anunciat que es personarà en els cinc procediments oberts al tribunal. ‘Som conscients que serà un procediment judicial que requerirà uns quants anys’, afegeix. Comuniza considera que Ciutadans fa servir totes les vies legals possibles per a allargar el procés i, així, continuar fent ‘ús de la seva identitat visual’. ‘Continuarem defensant els nostres drets’, afirma.

Summary: La batalla legal de Ciutadans contra una consultora de Barcelona per la imatge del partit


Carson McCullers a Catalunya: Per què la recuperem? per Eugènia Broggi Carson McCullers és una de les escriptores nord-americanes més importants de tots els temps. En català, la seva obra ha estat traduïda a tongades i amb resultats desiguals; la majoria de títols estan descatalogats i unes quantes traduccions no han acabat d’envellir del tot bé. ‘El cor és un caçador solitari’ es va publicar per primera vegada a la col·lecció ‘El Balancí’ d’Edicions 62 l’any 1965, en traducció de Ramon Folch i Camarasa, i es va anar reeditant a diverses col·leccions fins arribar a l’edició de Labutxaca (2007). Per a la incorporació a L’Altra en donarem una traducció nova. ‘La balada del cafè trist’ va arribar l’any 1987, en traducció de Jordi Castelló i en edició de Columna; ni aleshores ni quan l’editorial el va recuperar el 1996, el volum no incloïa els sis relats que donem, avui, per primera vegada en català. ‘Reflexos en un ull daurat’, traduït per Vicenç Llorca (Columna 1991), també fa anys que ha quedat fora de l’abast dels lectors catalans. Finalment, els dos últims títols de Carson McCullers que s’han pogut llegir en català són ‘Frankie Addams’, en traducció de Jordi Martin Lloret (Empúries, 2006), i ‘Rellotge sense busques’, en traducció de Marta Ferrer i Antoni Berenguer (Edicions del Salobre, 2008). A L’Altra Editorial estem convençudes que Carson McCullers no és únicament una autora imprescindible, sinó una de les que tenen més possibilitats de convertir-se en escriptora de capçalera de qualsevol lector inquiet. És per això que vam demanar a Yannick Garcia, un dels joves traductors amb més talent i amb la llengua més neta, que traduís altra vegada l’esplèndida novel·la curta ‘La balada del cafè trist’ i, per primer cop, els sis relats que l’acompanyen. Tenim el propòsit de recuperar tota l’obra de Carson McCullers, retraduir-la quan calgui i resituar-la en el nostre mercat literari, de cara a les noves generacions de lectors i de cara a tots aquells que pel motiu que sigui encara no l’hagin descobert. Per això n’hem adquirit els drets d’edició en llengua catalana. Comencem per una de les grans ‘nouvelles’ del segle XX, ‘La balada del cafè trist’, descatalogada des de fa més de vint anys en català, i pels sis relats que l’acompanyen, que no havíem pogut llegir fins ara en la nostra llengua. Coincidint amb el centenari del naixement de l’autora (19 de febrer de 1917), recuperarem també ‘El cor és un caçador solitari’ (gener 2017), ‘Frankie Addams’ i ‘Reflexos en un ull daurat’, de manera que l’obra de Carson McCullers serà pràcticament tota disponible en català, i en traduccions actuals i confiables, al catàleg de L’Altra Editorial. I sobre ‘La balada del cafè trist’ l’editora ens diu: «’La balada del cafè trist i altres relats’ conté la novel·la breu que dóna títol al volum (publicada per primer cop al ‘Harper’s Bazaar’ l’agost del 1943) i sis contes (prèviament divulgats en diverses revistes entre el 1936 i el 1951): un compendi de la singular i subtil narrativa de Carson McCullers. La primera edició en volum, apareguda el 1951, comprenia també les altres tres novel·les publicades prèviament per l’autora (‘El cor és un caçador solitari’, ‘Reflexos en un ull daurat’ i ‘Frankie Addams’); però el 1954 ja va sortir (amb el títol ‘Seven’) una edició que recollia la ‘Balada’ i els sis contes, és a dir, el volum que avui donem íntegrament, per primera vegada, en català, en una traducció esplèndida de Yannick Garcia. ‘La balada del cafè trist’ és la història fascinant i terrible d’un triangle amorós. La protagonista, la senyoreta Amelia, que regenta el cafè que fa de punt de trobada d’un poble del sud dels Estats Units, és un dels personatges més inoblidables que ha donat la narrativa nord-americana dels últims cent anys. També ho són molts dels personatges que poblen els altres contes, com la petita protagonista de ‘Wunderkind’, una nena amb un do especial per a la música que de cop s’adona que no podrà ser una gran pianista, i que Carson McCullers va saber immortalitzar quan tot just tenia disset anys. El món punxant, desesperançat i profundament poètic de McCullers, el seu do per a retratar l’amor i la malenconia i la sensibilitat amb què endinsa els lectors en la silenciosa, secreta i sagrada intimitat dels seus personatges són a la base d’un art incomparable. Amb un sentit prodigiós del ritme i un domini impecable de la construcció narrativa, aquest volum justifica plenament la consideració de Carson McCullers com una escriptora autènticament imprescindible.» Llegiu-ne un fragment.

Summary: L’Altra Editorial es proposa de recuperar tota l’obra de Carson McCullers i comença per ‘La balada del cafè trist’


VALÈNCIA, 25 (EUROPA PRESS) El diputat d’EUPV, Ricardo Sixto, ha registrat este dimarts una Proposició No de Llei (PNL) en la qual demana que el Congrés dels Diputats inste el Govern a denegar la sol·licitud de renovació de la concessió administrativa de l’hotel Sidi Saler, i que procedisca a l’expropiació i enderrocament d’eixe espai per a recuperar l’entorn del Parc Natural de l’Albufera de València, on es troba situat. En un comunicat, el dirigent de la formació d’esquerres en la Cambra baixa ha manifestat que l’hotel és un “símbol de la desafortunada urbanització en el Parc Natural de l’Albufera” i un “enorme bloc de formigó que condiciona la recuperació d’una extensa àrea dunar del Parc”, ha postil·lat. D’esta manera, ha lamentat que la Demarcació de Costes de València haja redactat un informe favorable a la renovació per 30 anys de la concessió administrativa de l’hotel, tal com demanaven els seus actuals propietaris, i ha registrat una PNL per al seu debat en la Comissió d’Agricultura, Alimentació i Medi ambient, per a instar el Govern a denegar la sol·licitud de renovació, expropiar i derrocar l’hotel, que està tancat i sense ús des de fa quasi sis anys. “L’expedient favorable de la Demarcació de Costes necessita també del vistiplau del Ministeri d’Agricultura i Pesca, Alimentació i Medi ambient, així com comptar amb un informe mediambiental preceptiu de la Generalitat Valenciana, del com manca”, ha assegurat el diputat valencià, que ha afegit que este expedient “tampoc informa sobre potencials alternatives a la concessió administrativa”. A més, Sixto també ha recordat que per part de l’Ajuntament hi ha dos informes, un d’Urbanisme i un altre de Devesa-Albufera. El primer explica que l’hotel supera les altures màximes permeses en el Pla General d’Ordenació Urbana (PGOU) i que, per tant, “quedaria fora d’ordenació substantiva i no caldria atorgar una nova concessió”, mentre que el segon “descarta la reobertura de l’hotel ja que generaria danys mediambientals en la Devesa i l’Albufera i aniria en contra de la normativa de protecció del Parc Natural”, ha afirmat. Finalment, ha considerat que, en el cas que reòbriguen l’hotel, seria “normalitzar una activitat insostenible i incompatible amb els valors naturals de l’Albufera en terrenys del domini públic marítim-terrestre”, ha conclòs el representant d’EUPV.

Summary: EUPV presenta una iniciativa en el Congrés per a denegar la renovació de llicència a l’hotel Sidi Saler


El president del FC Barcelona, Josep Maria Bartomeu, va aprofitar una reunió de treball amb el departament de Justícia de la Generalitat a la presó dels Lledoners (Bages) per visitar els set presos polítics, una reunió que va tenir lloc ahir. Bartomeu va estar acompanyat pel vicepresident primer, Jordi Cardoner, i pel directiu Pau Vilanova. La trobada estava programada des de fa un temps per tancar un conveni entre la Fundació del FC Barcelona i departament de Justícia per ajudar a la millora del restabliment social dels presos. Aprofitant la visita a Lledoners, Bartomeu, Cardoner i Vilanova es van reunir amb Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Raül Romeva, Josep Rull i Jordi Turull, els set presos polítics a la presó dels Lledoners. Des del club blaugrana sempre s’ha apostat per trobar una solució a la crisi política a Catalunya basada en el diàleg, i la junta directiva blaugrana s’ha mostrat contrària a la presó preventiva per als polítics imputats pel procés.

Summary: El president del FC Barcelona, Josep Maria Bartomeu, visita els presos polítics als Lledoners


Des d’avui el nou càrrec de màxima confiança del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, és Clara Martínez Alberola, una valenciana fortament vinculada al Partit Popular que ha tingut un paper decisiu en l’estratègia espanyola contra l’independentisme a Brussel·les. Juncker l’ha presentada com la nova cap de gabinet, en substitució de l’alemany Martin Selmayr, amb qui va compartir fa un parell d’anys condecoracions a Espanya pels seus serveis: la gran creu de l’Orde d’Isabel la Catòlica, per a ella, i l’Orde espanyola de Carles III per a ell. Aquest tàndem de fidels a un Juncker que ha aprofundit l’actitud hostil envers el sobiranisme català, reforça el seu paper al cor de l’executiu comunitari i blinda una actitud intransigent envers Catalunya des de la Comissió. Clara Martínez Alberola ‘és espanyola però sobretot europea’, ha dit Juncker en la conferència de premsa on han anunciat el nomenament. Upon the retirement of Alexander Italianer, @JunckerEU reorganises his close team: @MartinSelmayr becomes the first ever german Secretary General, @ClaraMartinezAl the first female and first Spanish Head of Cabinet to the President. Richard Szostak becomes Deputy Head of Cabinet. pic.twitter.com/tCDBLz3Zwx — Margaritis Schinas (@MargSchinas) February 21, 2018 Alberola, formada a l’escola del Liceu Francès i llicenciada en dret per la Universitat de València, va entrar a la Comissió a començament dels anys noranta. Va ocupar diversos càrrecs institucionals fins que el 2005 va entrar a formar part a l’oficina del portuguès Jose Manuel Durao Barroso, aleshores president. I el 2012 va esdevenir una de les seves conselleres. Just l’any en què esclatava el procés d’independència a Catalunya. Aquella tardor, tant al govern espanyol com a la Comissió els va agafar d’imprevist l’èxit desbordant de la manifestació de la Diada i les conseqüències que se’n van derivar, amb l’avançament electoral al parlament i el plantejament per primera vegada d’una manera seriosa i plausible de la independència de Catalunya. La Comissió Barroso de llavors va tenir alguna fuita, com unes declaracions de la vice-presidenta Viviane Reding al Diario de Sevilla dient que no hi havia res en la legislació europea que digués que una Catalunya independent quedaria fora de la Unió Europea. Reding va córrer a rectificar, i Barroso va maldar per anar tancant portes, si més no discursivament. Martínez Alberola ja es movia aleshores entre bastidors; i ho feia després d’haver estat recomanada per l’ex-comissària i ex-ministra del PP Loyola de Palacio. Fil directe amb el PP, que el 2012 complia amb Rajoy el primer any de govern a la Moncloa. El seu ascens en la cadena de comandament de la presidència de la Comissió va en paral·lel a l’increment de la temperatura del procés català. El 2014, l’any de la votació del 9-N, va ser nomenada cap de gabinet adjunta de Jean-Claude Juncker. L’any següent, només quatre dies abans de les eleccions del 27-S, proposades i assumides com a plebiscit, hi va haver el cas més escandalós de pressió espanyola a les institucions europees per a perjudicar l’independentisme català: la manipulació de la traducció a l’espanyol d’una resposta del president Juncker sobre la independència de Catalunya va aixecar una enorme polseguera. La Comissió va dir que investigaria els fets, però no s’ha aclarit mai qui va ser el responsable d’una manipulació d’aquella magnitud. Hi ha un fet que sí que és evident: una de les persones més properes a Juncker ja era aleshores Martínez Alberola. I encara és més a prop seu. Les seves maniobres contra el procés no són visibles, però sí els efectes que tenen: tots els intents catalans de cercar suport a la Comissió eren tallats de soca-rel, començant per no atendre peticions d’entrevistes del govern català tant quan el presidia Artur Mas com Carles Puigdemont, que no va poder tancar mai una entrevista amb Juncker. I l’exemple més evident ha estat la posició de la Comissió envers el referèndum català i la manca de resposta de condemna de la violència policíaca i de la repressió espanyola contra els dirigents polítics catalans. Però Martínez Alberola és la clau de volta d’una estructura diplomàtica que va més enllà, i que és enorme. És la representació permanent d’Espanya davant la Unió Europea (Reper), que compta amb unes tres-centes persones. La dotació pressupostària era el 2016 de més de vint milions d’euros. I la seva funció l’explicava molt bé el diari El Mundo: ‘La Reper és decisiva perquè el govern  contraresti els missatges que el govern de Catalunya transmet en la capital comunitària . En el passat, la Reper ha estat amatent a pressionar les institucions i impedir visites oficials. I fins i tot ha enviat diplomàtics a conferències organitzades en centres de convencions o universitats perquè prenguessin la paraula durant els torns de preguntes i deixessin clara la posició d’Espanya sobre el tema català i el marc jurídic.’

Summary: Martínez Alberola, nova mà dreta de Juncker i peça clau d’Espanya contra l’independentisme a la UE


Un des arguments contra el procés català que no es cansa de repetir el ministre d’Afers Estrangers espanyol, José Manuel García-Margallo, és que pràcticament cap constitució de cap estat del món no reconeix el dret d’autodeterminació. Això mateix deia en un dels articles que va publicar no fa gaire a la premsa internacional exposant arguments contra la independència de Catalunya. Fou aquesta setmana passada, al diari mexicà Milenio, on Margallo va reciclar un article que ja havia publicat al diari ABC, titulat ‘Canviem de conversa‘. Hi deia: ‘Em trobo amb el deure i la responsabilitat de reiterar que la secessió és inviable. Ho és, en primer lloc, des d’un punt de vista legal. No hi ha cap constitució democràtica al món que reconegui el dret d’autodeterminació (tret de la d’Etiòpia i la de Saint Christopher i Nevis, dues illes antillanes que comparteixen estat).’ Doncs bé, justament en la constitució de Mèxic hi ha reconegut aquest dret. És en un dels punts de l’article 89, que indica les facultats i les obligacions del president del país, una de les quals té a veure amb la política exterior, en què es tindrà en compte ‘l’autodeterminació dels pobles’. Ho recordava quatre dies després el conseller d’Afers Exteriors de la Generalitat, Raül Romeva, en un article de resposta en aquest mateix diari, titulat ‘Catalunya, qüestió de democràcia‘. Romeva hi escrivia: ‘Cal recordar precisament aquí que l’article 89 de la constitució mexicana no només reconeix aquest dret, sinó que també és un dels principis que han guiat l’actuació internacional de Mèxic durant cent anys.’

Summary: Patinada de Margallo a la premsa mexicana, negant el dret d’autodeterminació que la constitució de Mèxic reconeix


Felipe VI no podia permetre’s una gala com la de l’any passat. Llavors el sopar d’inauguració del Mobile World Congres (MWC) es va fer al Palau de la Música, un emplaçament difícil d’aïllar de la cridòria del ‘poble’. De resultes d’allò, la xiulada i els crits dels manifestants que protestaven contra la presència del Borbó es van filtrar fins a la sala on es feia la vetllada. Enguany la casa reial espanyola volia tranquil·litat i per això va decidir de cercar refugi en un espai gestionat per un amic de la família, Miquel Roca, president del Patronat del Museu Nacional d’Art de Catalunya. La sala oval va ser l’indret triat per a l’àpat. Un lloc espectacular des d’on s’albira tota Barcelona, però sense ser-hi. Una metàfora d’allò que volia el monarca. Montjuïc ha estat durant hores –si no de grat, per força– un dels espais més tranquils de Barcelona. Però no pas els accessos. Als volts de les sis de la tarda, centenars de persones han ocupat les escales que condueixen al MNAC per a dir a Felipe VI, una altra vegada, que no és benvingut a Barcelona. Però la gentada no ha pogut passar el control de seguretat dels Mossos que protegia l’accés principal al museu. Tensió a les portes del MNAC per l’arribada del rei espanyol Els periodistes sí que hem tingut aquest ‘privilegi’. Ens han conduït pels accessos posteriors de l’edifici. Pel camí, només hi hem trobat mossos armats fins al capdamunt, agents de la guàrdia urbana i homenassos de dos metres enfundats en vestits negres, del servei de seguretat de la casa reial. Ni una parella passejant, ni un gos corrent per les zones verdes i ningú fent esport. Com si haguessin desallotjat tota la muntanya. Aquesta era la sensació que deixava el dispositiu que ha encerclat el museu i que ha fet l’estada de Felipe VI tan agradable com ha pogut. L’objectiu era que el Palau de la Música fos un malson comparat amb l’acte d’avui. I tal dit, tal fet. L’únic gest de desaprovació que ha rebut el monarca espanyol ha estat la plantada del president de la Generalitat, Quim Torra, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, en el conegut besamans. De fet, tots dos ja havien anunciat que ho farien, a diferència de la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, la batllessa de l’Hospitalet de Llobregat, Núria Marín, i l’amfitrió, Miquel Roca. Com a tal, Roca ha estat dels primers d’arribar a l’acte i de deixar-se veure al vestíbul d’entrada, on anava donant la benvinguda a tothom. Abans del sopar, en un espai reservat únicament als convidats, Torra i Colau sí que han saludat Felipe, segons que ha informat el servei de protocol de la casa reial. Fonts de presidència assenyalen que no han pogut evitar saludar-se: ‘Ha estat fred’. En tornant, han anat a asseure’s a les taules disposades a la sala oval mentre els periodistes ens amagaven en la foscor de les grades. D’allà estant intuíem la disposició de la taula presidencial amb les principals autoritats, entre les quals també hi havia el conseller Jordi Puigneró –amb una corbata groga ben vistent–, les ministres espanyoles Meritxell Batet, Nadia Calviño i Pedro Duque, el director general del GSMA, Mats Granryd, i el director del MWC, John Hoffman. Sense presos ni exiliats Els parlaments previs al sopar han estat l’únic reducte que no podia controlar Felipe VI, ni el MNAC, ni la casa reial. Tanmateix, ni Torra ni Colau no han volgut llançar cap missatge que pogués incomodar ningú. El president de la Generalitat, només de començar el discurs, ha recordat que fa dos anys el president Carles Puigdemont i alguns dels seus consellers van donar la benvinguda als presents, però que enguany ‘no podien ser aquí’. Res sobre els presos i els exiliats, que sí que va anomenar davant Pedro Sánchez quan va venir a Barcelona, el desembre passat. Al final del discurs, això sí, ha pronunciat una cita política amb un missatge entre línies: ‘Un país que ha fet de la seva voluntat d’existir un senyal d’identitat. Catalunya és un lloc on estimem la democràcia per sobre de tot. La defensa dels drets humans, civils i col·lectius ha estat una lluita constant en el passat, en el present i en el futur. No renunciarem als principis de Pau Casals.’ Colau, per una altra banda, ha dit que tant de bo el MWC continuï més anys a la ciutat. I ha fet un breu apunt polític: ‘En un món amenaçat pel creixement de la por i dels populismes d’extrema dreta, necessitem una nova oportunitat per a l’esperança i per als valors republicans: llibertat, igualtat i fraternitat. La tecnologia tindrà un paper crucial en el futur.’ I qui menys s’ha mossegat la llengua ha estat Felipe VI. Ha aprofitat que hi havia públic internacional per a recordar –si algú no ho sabia o en dubtava–, que Espanya és un estat plenament democràtic: ‘Espanya s’ha convertit, per dret propi, en una de les vint democràcies globals reconegudes internacionalment, i la nostra democràcia ha aconseguit, en termes reals, el màxim nivell de prosperitat i benestar del nostre país en tota la seva història.’ I encara ha afegit: ‘Espanya té unes institucions sòlides, de força política i econòmica i atreu més de vuitanta milions de visitants.’ També ha recordat els quaranta anys de la constitució espanyola i ha celebrat que suscités un ‘ampli consens’ quan va néixer: ‘Va tenir un èxit polític sense precedents en la història del país.’ En canvi, cap comentari sobre si el suscita ara, si cal actualitzar-la ni quins envits té. Després dels parlaments, la seguretat de la casa reial ens ha convidat amablement a sortir de la sala i a acabar les cròniques al vestíbul de l’entrada. No sabem què hi ha passat, a dins, però de segur que no s’hi ha sentit cap xiulet com en un altre temps.

Summary: El MNAC, refugi de Felipe VI, amb Miquel Roca d’amfitrió


L’últim butlletí monogràfic de la Direcció General per a la Immigració, del Departament de Benestar i Família, és dedicat a la situació laboral de la població estrangera que viu al Principat. S’hi analitzen el volum d’afiliats a la seguretat social, la desocupació registrada i els contractes signats a les oficines del SOC. L’informe es basa en uns quants indicadors, com ara l’Enquesta de Població Activa. Segons l’estudi, l’any passat hi havia 7.780.100 persones a Catalunya, de les quals 1.089.214 eren de nacionalitat estrangera. Això vol dir un 14,5% del total. Els col·lectius més nombrosos Entre els principals col·lectius estrangers que viuen a Catalunya i que són inscrits a la seguretat social, el més nombrós continua essent el marroquí. El 2014 n’hi havia 42.625, molt superior al dels xinesos (24.184), bolivians (18.285), paquistanesos (13.843), equatorians (14.091) i colombians (10.908). Tanmateix, aquests últims anys s’observen dinàmiques oposades. Per exemple, el nombre de marroquins ha baixat de 15.000 respecte del 2005 i cada any disminueix; i el d’equatorians, en nou anys s’ha reduït de 34.000. En el cantó oposat trobem el col·lectiu xinès, que no para de créixer i cada any aporta més inscrits a la seguretat social, tot i la crisi econòmica. Han augmentat sostingudament: si el 2005 n’hi havia 17.000, ara ja són més de 24.000. Autoritzacions de treball El total d’autoritzacions de treball concedides a estrangers ha disminuït d’ençà que va començar la crisi econòmica. Durant el 2013 se’n van concedir 34.623 en total, una sisena part de les 209.675 del 2005. Afiliació a la seguretat social La gràfica representa l’evolució recent dels afiliats a la seguretat social i fa palès que, des del 2007, quan començava la crisi, s’han perdut pràcticament 450.000 treballadors afiliats. Aquesta davallada ha afectat sobretot el col·lectiu estranger i, particularment, els treballadors extracomunitaris, que registren una disminució del 27,5% des de 2007. La situació varia entre nacionalitats: el 2015 el col·lectiu equatorià registra un 30% menys de treballadors afiliats que el 2013, mentre que el nombre de xinesos i paquistanesos ha crescut. Contractació laboral Les dades de contractació laboral sí que són lleugerament més positives per a la població estrangera. Després de cinc anys en què s’havien estancat, el 2014 hi va haver una millora: un total de 481.614 estrangers van ser contractats en alguna feina. De tota manera, encara són molt lluny aquells 840.494 contractats el 2007. Taxa de desocupació La taxa de desocupació indica el pes que té la població desocupada sobre el total de la població activa. Entre els estrangers, sempre ha estat pràcticament del doble. Actualment és d’un 34,2%, el doble que la població catalana (17,6%). Alta taxa d’activitat Entre la població activa, és a dir, el grup de més grans de setze anys, els immigrants residents al Principat tenen una taxa d’activitat del 76,1%, molt per sobre del 60,4% dels catalans. Tanmateix, cal tenir en compte que un 19% dels catalans tenen més de seixanta-quatre anys. Si no són tinguts en compte, la taxa d’activitat entre catalans i estrangers és la mateixa.

Summary: Totes les dades de la immigració a Catalunya


L’ex-batllessa de València i senadora del PP Rita Barberá ha reconegut avui que va rebre al seu despatx Iñaki Urdangarín i el seu soci Diego Torres, que li varen informar de la possibilitat d’organitzar la València Summit. Barberá ha declarat com a testimoni al judici del ‘cas Nóos’, que se celebra a Palma, i, a preguntes del fiscal Pedro Horrach s’ha desvinculat però de les negociacions, assenyalant que la seva responsabilitat va finalitzar després d’aquesta reunió. ‘Mai no he donat instrucció ni ordre ni recomanació ni signatura’, ha afirmat, indicant que la seva participació és ‘colateral’. Barberá ha explicat que va ser l’ex-president del Comitè Olímpic Internacional, José Antonio Samaranch, qui li va suggerir la possibilitat que València aprofités la celebració de la Copa del Amèrica per organitzar també unes cimeres sobre esdeveniments esportius. Segons que ha declarat l’ex-batllessa, Samaranch li va dir que Urdangarín seria la persona adequada per dur experts internacionals a la cimera. Barberá també ha remarcat que una de les coses que li varen semblar rellevants a la reunió és que Urdangarín i Torres varen presentar Nóos com una entitat sense ànim de lucre.

Summary: Rita Barberá reconeix que es va reunir amb Urdangarin, però es desvincula de Nóos


Membres del secretariat nacional i de la comissió internacional de l’ANC, els coordinadors d’unes quantes ANC a l’exterior, ex-tècnics de delegacions de la Generalitat i persones conegudes en la trama social catalana d’uns quants països han publicat el manifest ‘Per unes delegacions transparents, compromeses amb el país i fidels al mandat democràtic’ arran de l’anunci fet dijous pel conseller d’Acció Exterior Ernest Maragall de reobrir les delegacions de la Generalitat a l’exterior. D’ací a uns dies, el document s’obrirà perquè tothom s’hi pugui adherir. El manifest vol donar la benvinguda a la notícia de la reobertura i valorar que el desmantellament i l’acatament immediat al 155 per part d’alts càrrecs de la conselleria no va estar a l’altura d’una acció exterior republicana disposada a aplicar el mandat democràtic delprimer d’octubre. Però també defensa, tal com diu, la regeneració de la política catalana, la fi de la partitocràcia i la generalització de processos de primàries que facin aflorar el compromís de la societat civil. Sobre això, consideren que el procés de reobertura de les delegacions ha de ser transparent i que la selecció de les direccions polítiques ha de ser resultat d’un concurs públic basat en la valoració dels mèrits i la preparació dels candidats i no en la vella cultura política del nepotisme, el clientelisme o el favoritisme. Per últim, afirma que les delegacions, la comunitat catalana, l’ANC, els exiliats i el Consell de la República han de conformar un ‘front comú plural d’acció exterior republicana’. Els signants del manifest són aquests: Immaculada Cabotí i Figueras, coordinadora de l’ANC USA; Ivan Fox, coordinador de l’ANC Brussel·les; Elena Pinillos, coordinadora de l’ANC Luxemburg; Josep Pinyol, coordinador de l’ANC Netherlands; Ramon Renedo, coordinador de l’ANC Noruega; Diana Coromines i Calders, ex-tècnic de la Delegació de Dinamarca; Carles Suàrez, coordinador de l’ANC England; Abel Riu, ex-tècnic de la Delegació de Polònia; Anna Arqué Solsona, portaveu als PPCC de la International Commission of European Citizens (ICEC); Antoni Montserrat, secretari general de la Federació Internacional d’Entitats Catalanes (FIEC); Marc Gafarot, analista associat del Centre d’Anàlisi en Política Exterior i Seguretat Internacional de Catalunya (CAPESIC); Miquel Vila, analista associat del Centre d’Anàlisi en Política Exterior i Seguretat Internacional de Catalunya (CAPESIC); Adrià Alsina Leal, professor de Comunicació a la UVic, secretari nacional i membre de la Comissió Internacional de l’ANC; Hadar Ayxandri Sintorres, ex-secretari nacional de l’ANC; Jaume Bardolet Condom, secretari nacional i coordinador de la Comissió Internacional de l’ANC; Francesca Ferreres, ex-secretària nacional i ex-coordinadora de la Comissió Internacional de l’ANC; Eva Riera Carol, secretària nacional i membre de la Comissió Internacional de l’ANC; Mònica Guillen-Royo, investigadora de la Universitat d’Oslo i membre de la comunitat catalana a Noruega; Emília Rovira Alegre, copromotora del Casal Català de Noruega; Jofre Rocabert, investigador a la Universitat Politècnica de Zuric, ex-coordinador de l’ANC Suïssa; Stefanie Zanie, membre del Foreign Friends of Catalonia i portaveu de la comunitat catalana de Suïssa. I el manifest complet és aquest: Els sotasignats Donem la benvinguda a la notícia de reobertura de les Delegacions de la Generalitat de Catalunya a l’exterior. Valorem que el desmantellament de les delegacions i l’acatament immediat al 155 per part d’alts càrrecs de la conselleria, de manera general amb la connivència de la direcció de les Delegacions, no va estar a l’altura d’una acció exterior republicana disposada a aplicar el mandat democràtic del Primer d’Octubre. Defensem la regeneració de la política catalana, la fi de la partitocràcia i la generalització de processos de primàries que facin aflorar el compromís de la societat civil. En aquest marc, creiem que el procés de reobertura de les Delegacions ha de ser transparent, i que la selecció de totes i cadascuna de les direccions polítiques de les Delegacions ha de ser resultat d’un concurs públic, basat en la valoració dels mèrits i la preparació dels candidats i no en la vella cultura política del nepotisme, el clientelisme o el favoritisme. Fem notar que les delegacions, la comunitat catalana, l’ANC, els exiliats i el Consell de la República han de conformar un front comú plural d’acció exterior republicana, unint forces cadascú des del seu àmbit, al servei del mandat democràtic republicà del 1r d’Octubre i del 21 de Desembre. 16 de juny de 2018

Summary: Un manifest reclama que les delegacions de la Generalitat siguin fidels al mandat del primer d’octubre


L’ex-president del parlament Joan Rigol, l’ex-diputada socialista Marina Geli, l’actor i director teatral Joan Lluís Bozzo i la cuinera Ada Parellada concorreran com a independents a les llistes de JxCat a les eleccions espanyoles. Segons un comunicat de JxCat, Rigol tanca la candidatura per Barcelona que encapçala Jordi Sànchez, seguit per la ja ex-consellera de Cultura Laura Borràs, número dos. A la llista per Barcelona s’incorporen també com a independents el diputat de JxCat al parlament Francesc de Dalmases (6); la meteoròloga Míriam Santamaria (8); la cuinera Ada Parellada (11); l’ex-membre del secretariat de l’ANC Marcel Padrós (13); l’actor Joan Lluís Bozzo (30) i la dibuixant Pilarín Bayés (31), entre d’altres. A la candidatura de Girona, que encapçala l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, es presenta com a número 3 l’ex-diputada socialista Marina Geli, que ja va ser candidata d’JxCat a les eleccions del 21-D. El primer suplent de la llista és el politòleg Ramón Cotarelo. També s’incorpora com a independent la qual va ser portaveu del govern tripartit, Aurora Masip (3), a la candidatura per Tarragona que lidera Josep Rull. Hèctor López Bofill serà el candidat al senat espanyol. A la llista de Jordi Turull, candidat a la demarcació de Lleida, també té presència d’independents: Roser Borrell com a número 3 per al congrés espanyol, i l’enginyer Jordi Murgó com a número 3 a la llista del senat.

Summary: JxCat incorpora Joan Rigol, Marina Geli, Ada Parellada i Joan Lluís Bozzo a la llista del 28-A


Eixordadora xiulada a l’himne espanyol i al rei Felipe VI abans de començar la final de la copa del rei Barça-València, que enguany es juga a l’estadi Benito Villamarín de Sevilla. Aquest és el cinquè any consecutiu en què el Barça es classifica per a la final i també la cinquena xiulada consecutiva. En acabar l’himne, també s’han sentit crits de ‘Llibertat presos polítics’. Vegeu ací el vídeo del moment: VÍDEO. Forta xiulada dels aficionats del Barça a l'himne espanyol en la prèvia de la final de Copa. pic.twitter.com/2K168FXTFV — LaTdT (@LaTdT) May 25, 2019 Com l’any passat, la seguretat de l’estadi també ha requisat algunes samarretes perquè contenien simbologia relacionada amb la independència o la denúncia de la repressió. És el cas d’un noi que duia una samarreta dels ‘Revoltats d’Igualada’, que ha pogut acabar passant la samarreta a la seva motxilla, o d’una dona a qui n’han requisat una amb el lema ‘Llibertat presos polítics’ i ha hagut d’entrar a l’estadi en sostenidors. També és el cas de dos membres de la penya blaugrana El lobo, de Huelva, a qui han requisat la pancarta sense donar-los explicacions. Tot i això, es poden veure moltes estelades a l’estadi. Molts afeccionats també han denunciat que han estat encerclats per la policia perquè diuen estelades i havien fet càntics independentistes. ▶⚽🔵🔴 Requisada la pancarta de la penya blaugrana "El Lobo", en l'accés al Benito Villamarín ❌#CopaTV3 🏆 pic.twitter.com/zeX7wXrtmB — Esport3 (@esport3) May 25, 2019 ENCERCLATS a Sevilla per la Policia sense poder sortir només per càntics independentistes i estel.ladadas Feu-lo viral si us plau VERGONYA D'ESPANYA!!!! pic.twitter.com/7XiwI9kcud — Josep Lluis Berlanga 🎗 2.079.340 (@culebra1978) May 25, 2019 ▶🔵🔴👕❌Una aficionada blaugrana haurà de veure la final de la Copa del Rei en sostenidors perquè li han requisat la samarreta en l'accés a l'estadi 😅#CopaTV3🏆 pic.twitter.com/F6ZdAw9GwT — Esport3 (@esport3) May 25, 2019

Summary: La forta xiulada a l’himne espanyol en la final de Copa


L’activista hongkonguès Jason Y. NG, líder de la revolució dels Paraigües, s’ha reunit aquest tarda amb el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, a la presó dels Lledoners. A la sortida, ha assegurat que se li ‘trenca el cor’ en veure algú empresonat per defensar el dret a la llibertat d’expressió. ‘Crec que és molt desafortunat que algú hagi de pagar el preu de la llibertat personal per defensar una idea, per simplement encoratjar la ciutadania a exercir el seu propi dret a la llibertat d’expressió’, ha lamentat. Ha dit que és una pràctica que no només passa a Catalunya, pel que ha fet una crida a la comunitat internacional per solidaritzar-se en la lluita per la llibertat d’expressió. Jason Y. NG ha explicat que ha vist al líder d’Òmnium ‘de molt bon humor’. ‘Sembla que està molt bé i que està aprofitant el temps per a la reflexió personal i per a escriure llibres’, ha dit. ‘M’ha dit que els digui que es mantinguin esperançats i siguin pacients perquè la lluita per l’autodeterminació i la llibertat d’expressió és una marató, no un esprint’, ha afegit. Cuixart també l’ha encoratjat a què, malgrat que inicialment les coses no surtin bé, ‘tornar-ho a intentar i seguir endavant’ si es vol que ‘la gent mantingui l’esperança i la fe en lluitar per allò que creuen’. Jason Y. NG és advocat i periodista. Va ajudar a fundar l’associació internacional d’escriptors que promou la literatura i la llibertat d’expressió PEN International a Hong Kong, i en va ser president. Va ser un dels impulsors de la revolució dels Paraigües, nom popular amb què es coneixen les protestes de 2014 contra la Xina per demanar la retirada de la reforma electoral que eliminava el sufragi universal a Hong Kong. Jason Y. NG va ser un dels principals defensors dels mètodes de protesta pacífica basats en la desobediència civil.

Summary: El líder de les protestes a Hong Kong visita Cuixart als Lledoners i fa una crida a la comunitat internacional


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha dit que les conseqüències de l’acord ERC-PSOE podrien condicionar un avançament de les eleccions a Catalunya. ‘El que seria estrany és que hi hagués un soci que vol donar estabilitat al govern espanyol i, en canvi, vulgui generar inestabilitat al si del govern català’, ha dit en una entrevista a Rac1. Borràs ha assegurat, en una altra entrevista a RNE, que el president de la Generalitat, Quim Torra, participarà en la taula de negociació entre governs en funció dels ‘termes’ del pacte entre republicans i socialistes. Segons Borràs, no es pot anar a una ‘cita a cegues’ ni a ‘cronificar el conflicte’. Sánchez, pendent de la decisió d’ERC i de la reunió entre Torra i Aragonès Borràs ha dibuixat dos escenaris que poden portar a un avançament electoral. D’una banda, una inhabilitació de Torra sense una sentència ferma per la decisió de demà de la Junta electoral espanyola. I d’altra banda, la possibilitat que sempre hi ha dins d’un govern d’abocar a un avançament electoral quan hi ha ‘una fractura i una falta de confiança entre socis’. ‘Que això pugui passar no vol dir que hagi de passar. Haurem de veure en quins termes es produeix tot i de quina manera el que acaba passant condiciona aquest escenari electoral’, ha afegit. La CUP diu que facilitar la governabilitat a l’estat espanyol no aportarà solucions Si Torra és inhabilitat, possibilitat que Borràs consideraria ‘escàndol majúscul i una aberració democràtica’, s’hauria de sotmetre a la votació d’una qüestió de confiança dels representants dels ciutadans, ‘els únics que el poden apartar del seu càrrec’. Sobre la confiança entre Torra i Aragonès, que s’han reunit aquest matí, Borràs ha afirmat que la confiança entre els dos ‘està vigent’ però ha afegit que es veuran les conseqüències que pot tenir l’acord ERC-PSOE i ‘si es trenca la confiança en funció de les decisions que es prenguin’. A la reunió entre president i vice-president, Torra ha avisat Aragonès que el pacte ERC-PSOE no té el vist-i-plau del govern. Pel que fa al fet que l’acord ERC-PSOE preveu una consulta ciutadana sobre els acords assolits a la taula de negociació entre governs, Borràs ha considerat que no és bo referir-se a ‘qüestions simples amb eufemismes’ que, segons diu, pretenen complicar les coses. D’altra banda, Borràs ha parlat sobre la immunitat de Carles Puigdemont gràcies a la seva condició d’eurodiputat i l’acte a Perpinyà que el Consell per la República va anunciar. Segons que ha dit, la data concreta no està tancada, però la voluntat és fer-lo aviat. ‘Podria ser al gener’, ha dit.

Summary: Borràs diu que les conseqüències de l’acord ERC-PSOE podrien portar a un avançament electoral a Catalunya


Els Mossos d’Esquadra han detingut quatre joves acusats d’haver violat en grup una noia a Molins de Rei (Baix Llobregat) el 19 de maig proppassat. A més, la policia també investiga dos individus que podrien estar implicats en l’agressió. Segons ha avançat la Cadena Ser, els fets van tenir lloc als volts de les sis de la matinada a la discoteca Be Disco de Molins de Rei. En aquell moment, mitja dotzena de joves van abordar la noia, la van agafar i la van ficar dins del maleter d’un cotxe i la van violar. Després la van deixar a l’aparcament de l’estació de ferrocarrils a Sant Boi de Llobregat, a uns quinze quilòmetres de distància de la discoteca. Quatre agressions a la revetlla de Sant Joan D’altra banda, els Mossos també va rebre quatre denuncies per agressions sexuals durant la revetlla de Sant Joan. Diumenge, van detenir els dos suposats agressors d’una menor de quinze anys a Palamós (Baix Empordà). L’agressió va tenir lloc cap a les quatre de la matinada del dia de Sant Joan en un edifici en obres, a escassos metres de la zona de la platja on hi ha instal·lades on se celebrava la revetlla. Les primeres informacions apunten que víctima i agressor no es coneixien prèviament. El suposat autor material de la violació va atacar la noia i mentre la violava va arribar el segon detingut, que, segons recull la investigació, no hi va participar, però tampoc no va fer res per a aturar-la. Després de l’atac, els dos arrestats van marxar junts del lloc i la menor va poder avisar els Mossos d’Esquadra, que els van detenir poc després. Tots dos passen a disposició de la fiscalia de menors. Les altres denuncies durant la revetlla de Sant Joan es van fer a Barcelona, concretament als districtes de Sants, Ciutat Vella i a l’Eixample.

Summary: Quatre detinguts per la violació en grup d’una noia a Molins de Rei


David Rodríguez serà el nou coordinador d’Esquerra Unida del País Valencià, després d’imposar-se per només dos vots a l’altra candidata a ser-ho, Rosa Pérez. Rodríguez comptava amb el suport del Partit Comunista i ha aconseguit el suport de 31 dels delegats amb dret de vot. Rodríguez dirigirà ara la coalició, que ha travessat una llarga etapa d’interinitat des de la dimissió de Marga Sanz al mes de gener.

Summary: David Rodríguez, nou coordinador valencià d’Esquerra Unida, només per dos vots


‘La Comunitat de Madrid i Catalunya acaparen el 56% de casos de coronavirus’, ha assegurat aquest migdia Fernando Simón, director del centre espanyol d’alertes sanitàries. La dada és correcta, però matisable. Només la comunitat madrilenya té el 43% dels casos d’arreu de l’estat espanyol (4.871). El president espanyol, Pedro Sánchez, ha reiterat que el virus no entén de regions i fronteres, però sí que hi ha territoris més contagiats que d’altres. Però en una pandèmia la dada més importants, com en tot desastre, són els morts. En aquest cas al conjunt de l’estat n’hi ha més de 500. Novament Madrid és la zona més afectada amb 355 víctimes, una xifra que ronda el 70% del total. Aquesta tarda la Generalitat ha actualitzat les dades al Principat i, tot i que s’han duplicat les víctimes (41), la mortalitat continua molt per sota. Especialment reveladora és la xifra de víctimes mortals si la calculem per milió d’habitants. Mentre que a Madrid es dispara per sobre de les 53, al Principat ronda les 5,3. Les xifres encara són més baixes al País Valencià (2,3) i a les Illes Balears (0.87).

Summary: Madrid concentra el 70% de les morts per coronavirus


El coordinador nacional d’ERC, Pere Aragonès, ha assegurat avui que no tenen ‘res a pactar’ amb el PSC després de les pròximes eleccions catalanes. En una intervenció durant el 62è Congrés Regional d’ERC a Barcelona, ha retret als socialistes ‘que s’autoexcloguin dels grans consensos de país’ i del pressupost, no haver assistit a la comissió del 155 on van comparèixer els presos polítics i refusar l’autodeterminació. Ha afirmat que ERC ha d’obrir camí cap a la independència i ha alertat que no s’aconseguirà ‘paralitzant’, sinó ‘avançant’. Per això, ha demanat que a les eleccions l’independentisme superi per primera vegada el 50% dels vots i que, per tant, es pugui posar el resultat al damunt de la taula de negociació amb el govern espanyol. Així i tot, ha defensat que la formació fa de ‘ròtula’ quan cohesiona diferents espais polítics i ha apel·lat als grans consensos de país. Ha celebrat haver fet possible allò que els deien que era ‘impossible’, i ha mencionat a tall d’exemple la victòria a les eleccions municipals a Barcelona, ‘haver forçat’ el govern espanyol a reconèixer el conflicte polític entre Catalunya i Espanya i haver aconseguit un acord amb els comuns per a tirar endavant el pressupost. ‘Fer un pressupost amb formacions tan distants com l’antiga convergència de JxCat, l’espai hereu d’Iniciativa dels comuns era impossible, però ho hem fet possible’, ha reivindicat. En aquest punt, ha criticat el PSC per conservador i n’ha lamentat l’actitud de blocatge. ‘Diuen que no cal cap pressupost i que hauríem d’esperar al resultat de les eleccions que ha anunciat el president. Que perquè les escoles bressol tinguin 70 milions d’euros i la salut un increment de 900 milions, haurem d’esperar a veure què passa’, ha criticat. Aragonès els ha acusats de prioritzar la tàctica electoral en lloc dels interessos de la ciutadania.

Summary: ERC descarta acords amb el PSC després de les eleccions: ‘No hi tenim res a pactar’


La portaveu de la Generalitat, la consellera Meritxell Budó, ha anunciat que l’executiu treballa avui perquè demà es pugui presentar un acord de pressupost pel 2020 amb un pacte amb el grup dels comuns al parlament, per la qual cosa estan tancant els últims detalls. En una entrevista a Europa Press, Budó ha dit que confien que ‘en aquestes darreres hores’ es puguin aconseguir els ‘darrers objectius’ en què acaben de treballar per anunciar públicament l’acord demà. Budó espera que ‘aquest mateix mes de gener’ es puguin aprovar els comptes en el Consell Executiu de la Generalitat, per poder-los portar al parlament amb la finalitat que es tramitin. ‘La voluntat és que en aquestes darreres hores s’acabin de tancar tots els serrells que encara estem acabant de negociar’, ha reiterat. Pressupost ‘expansiu’ Ha destacat que és un pressupost ‘expansiu’, que ‘s’ajusta a les necessitats reals d’aquest 2020’ després de prorrogar-se els comptes des del 2017, per la qual cosa feia falta ajustar-se a les necessitats d’aquest nou any. Sobre la postura de JxCat davant el pressupost, Budó ha dit que ha estat una negociació ‘com a govern’ amb els comuns: ‘No són els pressupostos que ens haguessin agradat com a JxCat perquè, entre d’altres necessitats, entenem que Catalunya està patint un dèficit fiscal estructural de més de 16.000 milions d’euros’ Per a Budó, els comptes del 2020 ‘podrien reflectir un altre tipus de pressupostos si no existís aquest dèficit’. Governar per a executar el pressupost La consellera de la Presidència també s’ha referit al fet que la líder dels comuns al Parlament, Jéssica Albiach, digués divendres que l’acord del pressupost està ‘encarrilat’ però demanés alhora al govern un avançament electoral. Meritxell Budó ha agraït la implicació dels comuns en els comptes però no veu motius per a l’avançament electoral, precisament perquè s’haurà d’executar el pressupost que s’aprovi: ‘Encara hi ha recorregut per a fer complir el que aprovarem’. Així i tot, considera molt important ‘posar en valor el tarannà negociador i la voluntat d’acord del govern i del grup dels comuns’. ‘El que evidencia és una maduresa democràtica i una voluntat real de trobar el que ens uneix més del que el que ens separa a l’hora de donar resposta a la ciutadania’, ha valorat. ‘L’independentisme tornaria a guanyar’ Budó també ha dit que en aquests moments ‘no es dóna el marc necessari perquè hi hagi una convocatòria d’eleccions’. ‘Si en aquests moments hi hagués eleccions, l’independentisme tornaria a guanyar, i no hi ha cap motiu polític que ens evidenciï que hi hauria una modificació de majories parlamentàries, i per tant no considerem que siguin necessàries unes eleccions’.

Summary: El govern negocia amb els comuns els últims detalls del pressupost


El grup dels Verds/ALE iniciarà la setmana vinent el debat sobre si admet els eurodiputats de JxCat Carles Puigdemont i Toni Comín. Fonts de la coalició europarlamentària no concreten, però, quin dia exactament es prendrà aquesta decisió. De fet, fonts de la direcció del grup no veuen ‘clar’ que la setmana que ve s’adopti una decisió i recorden que valorar l’admissió ‘comporta temps’. ERC ja va donar el seu vistiplau a l’entrada dels eurodiputats de Junts al subgrup de l’Aliança Lliure Europea, però ara ha de decidir tot el grup i els ecologistes també han de donar el seu vistiplau. Els ecologistes i l’ALE conformen una agrupació parlamentària de coalició al Parlament Europeu on són la cinquena força política amb 74 eurodiputats. Després de guanyar les eleccions europees a Catalunya, Puigdemont i Comín van demanar al juny entrar al grup. En concret, van presentar una petició formal al subgrup de l’Aliança Lliure Europea (ALE), on hi ha ERC. Des de JxCat veuen l’ALE com ‘el seu lloc natural’ perquè és on s’integren els partits que defensen el dret a l’autodeterminació. A més d’ERC, el subgrup parlamentari de l’ALE també compta amb membres del BNG i l’SNP. ERC demana a Sassoli que mantingui Junqueras com a eurodiputat D’altra banda, l’eurodiputada d’ERC, Diana Riba, ha demanat al president del Parlament Europeu, en nom d’Oriol Junqueras, que faci valer la seva immunitat i li mantingui la condició d’eurodiputat, malgrat la decisió del Tribunal Suprem espanyol d’inhabilitar-lo com a tal arran de la condemna per sedició i malversació. En un correu electrònic enviat a David Sassoli, se li recorda que la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) estableix la immunitat de Junqueras i la seva condició d’eurodiputat des del 13 de juny. Per això es diu al president de l’eurocambra que és ‘fonamental que el Parlament Europeu protegeixi els drets dels seus membres i la seva pròpia independència i correcte funcionament’. Així, ERC l’urgeix que es negui a declarar buit l’escó de Junqueras; que en el ple d’Estrasburg de dilluns informi que és membre del Parlament Europeu i que per tant gaudeix d’immunitat; que demani a les autoritats espanyoles l’alliberament immediat de Junqueras perquè pugui seure a l’eurocambra; i que les informi de les obligacions que tenen en relació amb la llei de la Unió Europea i en particular amb les que tenen a veure amb la retirada de la immunitat, així com el seu deure de cooperar amb les institucions europees. Riba adjunta documents que amplien la petició que ja es va fer el 20 de desembre perquè el Parlament Europeu protegís la immunitat de Junqueras.

Summary: L’eurogrup dels Verds/ALE iniciarà la setmana vinent el debat sobre si accepten Puigdemont i Comín


L’estat espanyol se sotmet avui a l’avaluació de drets humans a la seu de les Nacions Unides a Ginebra, davant el Consell de Drets Humans. És l’Examen Periòdic Universal (EPU) que es fa cada cinc anys per avaluar el nivell de compliment dels drets humans als estats. La majoria dels cent disset estats que han demanat la paraula han fet recomanacions per a millorar la igualtat entre homes i dones, combatre la violència de gènere i el tràfic de persones, així com garantir els drets dels migrants i els refugiats i la igualtat efectiva del poble gitano. A banda, una quinzena d’estats han criticat Espanya per les restriccions en els drets de reunió i de llibertat d’expressió. Alemanya, Bèlgica, Costa Rica, Ghana, l’Irac, Irlanda, Islàndia, Itàlia, Luxemburg, Macedònia, Mèxic, Països Baixos, la República Txeca, Rússia, Suïssa i Veneçuela han demanat que es prenguessin mesures per a assegurar el respecte a la llibertat d’expressió i de reunió pacífica i s’han mostrat preocupats per l’ús excessiu de la violència per part de la policia espanyola. Bèlgica també ha demanat que es revisés el codi penal per garantir realment la llibertat d’expressió i els Estats Units han demanat que es treballi per salvaguardar la llibertat de premsa. El Japó ha demanat a Espanya que segueixi les recomanacions dels grups de treball de les Nacions Unides. Això inclou la del Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries que va demanar l’alliberament dels presos polítics. D’altra banda, Veneçuela ha demanat que es comenci un diàleg constructiu amb el poble de Catalunya i les seves institucions i el Canadà ha demanat que es revisin les lleis que persegueixen les crítiques a la monarquia espanyola i la llei de seguretat ciutadana (coneguda com a llei mordassa). Fernando Valenzuela Marzo, secretari d’estat d’Afers Estrangers espanyol, ha estat l’encarregat de respondre a les preguntes dels cent disset estats que han demanat la paraula. Ha tret pit de les mesures dels darrers anys en la lluita per la igualtat efectiva entre homes i dones i s’ha escudat de les crítiques per la repressió política enumerant els textos legals espanyols que han de garantir el dret de reunió i manifestació. Com a exemple, ha dit que fins i tot eren possibles les manifestacions espontànies i que la policia només podia actuar quan la protesta deixava de ser pacífica. ‘La intervenció de la policia, quan la manifestació perd el caràcter pacífic, ha de ser proporcional i ser precedida d’avisos perquè s’aturi la violència’. També ha defensat que la llibertat d’expressió estava garantida per la llei i ha negat que la llei mordassa afectés l’àmbit de la llibertat d’expressió. Abans d’arribar fins aquí, organismes i associacions internacionals van presentar davant l’Oficina de l’Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Drets Humans sengles informes –anomenats ‘informes a l’ombra’– en què denunciaven l’incompliment de drets humans a l’estat espanyol. Per a l’examen, 89 entitats han presentat reclamacions contra l’estat espanyol, tres vegades més que a l’examen del 2015 (27), i sis més que el del 2010 (13). Entre les que n’han presentades, hi ha Òmnium, l’ANC, l’Institut de Drets Humans de Catalunya (IDHC), International Trial Watch, EuroMed Rights, Fòrum Cívic Europeu, Amnistia Internacional i Front Line Defenders. Moltes han vist com les seves peticions arribaven fins a l’informe final, que és el que tenen sobre la taula els quaranta-set països avaluadors de fa setmanes. A l’apartat de drets civils i polítics es destaca que diverses organitzacions ‘lamenten’ que el primer d’octubre de 2017, quan es va fer el referèndum, la policia espanyola i la Guàrdia Civil van fer un ‘ús indegut i desproporcionat de la força contra ciutadans que s’havien reunit de manera pacífica en diverses localitats de Catalunya’. També es fa referència al cas de Jordi Cuixart i Jordi Sánchez i a la presó preventiva a què foren sotmesos abans de ser jutjats al Tribunal Suprem: ‘Algunes organitzacions van lamentar que s’haguessin mantingut a la presó preventiva des del 2017 els dirigents socials Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, acusats dels delictes de rebel·lió i sedició, malgrat que diversos procediments especials havien expressat la preocupació i sol·licitat l’alliberament de tots dos’, diu el report. També parla d’aspectes com ara la manca de llibertat d’expressió i reunió pacífica denunciada per algunes entitats i la discriminació de què poden ser objecte els parlants del català per partits polítics i mitjans de comunicació. Els quaranta-set estats avaluadors també tenen un altre informe sobre la taula, que té un valor especial perquè recull denúncies de l’ONU, en què es fa una menció especial sobre la vulneració de drets a Catalunya. A l’apartat de drets civils i polítics, s’hi explica que el comitè de drets humans va palesar la preocupació per l’ús de la força policíaca en protestes ciutadanes; que l’alt comissionat i alguns relators especials sobre la violència de la policia de l’1-O demanaven una investigació exhaustiva, independent i imparcial; i que el Grup de Treball sobre la Detenció Arbitrària va demanar el mes de maig la llibertat immediata dels presoners, un veredicte de gran transcendència que no ha estat atès pel govern espanyol. Amb aquests elements sobre la taula, cent disset estats poden formular preguntes al representat espanyol. Les entitats catalanes i denunciants confien que n’hi hagi força que facin preguntes directes sobre la llibertat d’expressió, el referèndum i els presoners polítics. Primeres preguntes Alguns estats ja van presentar les preguntes per escrit amb antelació. S’hi destaquen Bèlgica i l’Iran. El primer fa cinc preguntes encapçalades amb una demanda sobre quin seguiment es fa de les resolucions del Grup de Detencions Arbitràries vinculat a l’ONU, que, com hem recordat, demanaven l’alliberament immediat dels presos polítics quan eren en presó provisional i sense sentència. L’Iran furga en la manca de llibertat d’expressió i ho relaciona amb els fets del referèndum de l’1-O: ‘Les autoritats espanyoles es proposen de fer nous passos per a millorar la situació de llibertat d’expressió i associació, principalment en el context del referèndum de l’octubre del 2017?’. Suècia farà preguntes sobre la llei mordassa. Demanarà a l’estat espanyol que expliqui com ho fa per no infringir el dret de llibertat d’expressió i reunió, especialment pel que afecta periodistes i societat civil. Alemanya també tractarà d’un aspecte espinós: demanarà a l’estat espanyol si té previst de modificar la llei d’amnistia ‘perquè es puguin imputar possibles delictes comesos des del període fins al 1976’. L’investigador de l’Institut de Drets Humans de Catalunya (IDHC), Karlos Castilla, explica a VilaWeb que són sessions molt diplomàtiques: ‘L’EPU és un instrument polític, un diàleg entre estats i és molt pla. Els estats tenen dues opcions: dir què els sembla bé o malament de l’estat que s’avalua, o directament optar per una posició més laxa i fer recomanacions’. Tanmateix, és molt important que dels 192 estats que poden formular preguntes –l’ONU la formen 193 estats, però Espanya no pot preguntar-se–, 117 hagin demanat la paraula demà. De tots, únicament els quaranta-set que formen el Consell dels Drets Humans votaran el text final, que no s’espera que es publiqui definitivament fins al juny.

Summary: Els EUA, el Japó, Mèxic i Alemanya renyen Espanya a l’ONU per la manca de respecte a la llibertat d’expressió i de manifestació


El Consell de Ministres espanyol ha aprovat per decret la mesura anunciada dijous pel president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que permetrà als titulars dels plans d’estalvi retirar els seus diners sense límit a partir del 2025, sempre que les aportacions tinguin una antiguitat de, com a mínim, 10 anys. D’aquesta manera, els titulars de plans de pensions podran recuperar el 2025 aquelles aportacions que hagin fet abans del 2015, i la resta a mesura que compleixin els 10 anys corresponents. Amb aquest sistema, el govern espanyol incentiva l’estalvi privat de cara a la jubilació i no modifica el sistema de pensions públiques. La mesura incorpora també una rebaixa en les comissions de gestió d’aquests fons, que segons el govern espanyol, encara són massa elevades. La comissió mitjana de gestió es redueix de l’1,50% a l’1,25%, mentre que la comissió de dipòsit passa del 0,25% al 0,20%. Aquest decret implica, d’una banda, una revisió a la baixa de les comissions màximes de gestió en funció de la política d’inversió del fons. De l’altra, eleva la seva liquiditat permetent que els estalviadors puguin retirar els diners de les seves aportacions dels últims deu anys sense límit a partir del 2025. El decret diferencia les comissions de gestió segons tres tipus de fons de pensions. S’aplica un màxim del 0,85% per a fons de renda fixa, fet que suposa una disminució de 65 punts bàsics sota el límit actual. Estableix un topall de l’1,30% per a fons mixtos, 20 punts bàsics menys. I de l’1,50% per a fons de renda variable, el mateix límit que fins ara. Segons l’executiu espanyol, amb aquests nous percentatges, la comissió mitjana caurà de l’1,50% a l’1,25%, una baixada de comissions màximes que se suma a la que ja es va fer el 2014, que va suposar una caiguda del 30%.

Summary: El govern espanyol incentiva els plans de pensions privats