El pròxim congrés del Bloc Nacionalista Valencià -un dels tres partits que formen Compromís- serà obert a la resta de la militància adherida a la coalició. Així s’ha aprovat en la reunió del Consell Nacional del Bloc, que s’ha celebrat avui a València. Els militants decidien sobre l’obertura del VIII Congrés del Bloc, que se celebrarà el juny de 2020. En declaracions als mitjans durant la celebració del Consell, el, diputat al congrés espanyol de Compromís, Joan Baldoví, i la coordinadora general del Bloc, Àgueda Micó, han negat que hi hagi divisió a la formació i han defensat l’obertura del VIII Congrés del Bloc a persones que no militen al partit per a consolidar el projecte de Compromís. Baldoví ha defensat que Compromís ‘ha demostrat que ha estat una eina útil en totes les administracions en les quals té representació’ i ha animat a encarar el futur enfortint les eines per a ‘posar en relleu problemes fonamentals i que durant molt de temps han estat amagats, com el finançament o les inversions en transports’ del País Valencià. Així, ha afirmat que Compromís ha fet ‘des de la humilitat i la virtut, que els problemes valencians siguin visibles i que formin part de l’agenda negociadora amb el PSOE’. En aquest sentit, ha assegurat que la coalició valenciana espera arribar a signar el pacte de govern amb els socialistes ‘perquè aquests problemes ancestrals se solucionin d’una vegada per sempre’. A més, ha valorat que la ‘potent’ eina que és Compromís, ha apuntat que el Bloc ‘ha d’enfortir aquesta eina que ens fa transversals, que ens fa arribar a grans capes de la societat i ens permet estar en les institucions i transformar per a bé aquest país’ i ha defensat que ‘allà on està Compromís ha millorat la vida dels valencians i les valencianes’. Preguntat per la negativa de set comarques a l’obertura del VIII Congrés del Bloc, a persones adherides directament a la coalició i que no formen part de la resta de partits, ha respost que ‘es trobarà la manera que tots estiguem còmodes’. En aquesta línia, ha assenyalat que en el seu moment el Bloc va ser una aliança de partits, i Compromís també ho és. I ha defensat que és sa que en les organitzacions hi hagi divergència. ‘El que és sa és que aquesta divergència també es recondueixi i que tots ens sentim còmodes en aquesta obertura’, ha asseverat. Així, ha afirmat que Compromís no renunciarà mai als valors identitaris però ha admès que hi ha tota una sèrie de problemes que són universals i comparteixen totes les persones. ‘Hem d’aconseguir arribar a solucionar tots els problemes que són comuns a tots els ciutadans que treballen a la comunitat’, ha afegit. ‘Consolidar Compromís’ Per la seva banda, Micó ha reivindicat un ‘espai de reflexió per a construir una base política i organitzativa del nostre projecte que pugui donar solució als problemes de la gent i que pugui representar a la majoria de valencians. I ha afegit que volen un congrés que signifiqui consolidar Compromís, que és el seu projecte de govern. En aquesta línia, ha negat qualsevol divisió perquè ‘tota la gent del Bloc té clar que les persones adherides directament a Compromís necessiten eines de participació’. ‘Tots i totes tenim clar que cal buscar i millorar orgànicament la nostra coalició electoral’, ha confirmat. No obstant això, ha explicat que és una decisió que ha de prendre el Consell Nacional, encara que s’ha mostrat segura que ‘si no és ara a través del propi congrés aconseguirem fer aquesta obertura del nostre projecte polític’.

Summary: El Bloc aprova d’obrir el seu pròxim congrés a la militància de Compromís


Un miler de persones, segons l’organització, s’han manifestat pels carrers de Vic (Osona) per exigir l’absolució del regidor de Capgirem Vic Joan Coma investigat per l’Audiència espanyola per un presumpte delicte de sedició. La manifestació ha sortit de la plaça de la Noguera i ha arribat fins a la Plaça Major encapçalada per una pancarta amb el lema ‘Per les llibertats ni un pas enrere’. El regidor ha explicat que entén que la seva investigació ‘no és una cosa personal sinó un atac a l’independentisme popular i les llibertats democràtiques’ i ha denunciat ‘l’atac antidemocràtic’ per part de l’Audiència espanyola. Ha afegit que ‘volen aconseguir als jutjats el que no aconsegueixen a les urnes’. Tot i aquesta imputació, ha dit que es mantindran en la línia, ja que ni l’Audiència ni el Tribunal Constitucional espanyol tenen ‘cap legitimitat’ per a ells. La manifestació ha comptat amb la participació del president de l’ANC, Jordi Sànchez, i el d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart. La marxa ha estat convocada pel Moviment 30/03, que deu el seu nom al dia en què Coma va rebre la imputació. Durant la marxa els participants han cantat consignes com ‘Si ens toquen a una ens toquen a totes’, ‘Tots som Coma’ o ‘Per les llibertats ni un pas enrere’. Per tancar la manifestació s’ha fet la lectura d’un manifest on s’ha denunciat l’actuació de l’Audiència espanyola i s’ha mostrat el suport a les persones que hagin o estiguin en un futur en la mateixa situació que el regidor de Vic, entre les que s’ha mencionat l’ex-president de la Generalitat, Artur Mas. Coma ha pujat a l’escenari i ha agraït el suport a les persones que han sortit al carrer i ha assenyalat que la participació en la manifestació demostra que si l’Audiència espanyola pretenia provocar-los por ha aconseguit l’efecte contrari. En declaracions a l’ACN, ha dit que el país viu moments històrics i ha augurat que serà ‘malauradament normal’ que l’Audiència continuï actuant com ho ha fet amb ell per tal de ‘reprimir la dissidència’. Tot i això, ha dit que ell com a regidor es deu ‘a la voluntat popular’ que l’ha portat a les institucions i que per això continuarà actuant en la mateixa direcció. El motiu de la imputació són les paraules que Coma va pronunciar en el marc d’un ple municipal a l’Ajuntament de Vic el 9 de desembre passat en el qual es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del parlament. Coma va apel·lar a la desobediència davant dels tribunals espanyols. És el primer cop que un càrrec electe és investigat per aquest delicte i se li poden arribar a demanar fins a vuit anys de presó.

Summary: Un miler de persones dóna suport al regidor investigat per l’Audiència espanyola en una manifestació a Vic


Jeremy Corbyn s’ha convertit avui en el cap dels laboristes britànics. La seva victòria, anunciada avui a Liverpool, era esperada després d’una esgotadora cursa electoral que ha posat a prova la unitat dels partit Laborista. Corbyn ha aconseguit el 61,8% del vots (313.000 vots) i el seu rival, Owen Smith, ha conseguit només el 38,2% dels suports (193.000 vots). JUST ANNOUNCED: @jeremycorbyn has been elected leader of the Labour Party #Lab16 pic.twitter.com/lAlTES1jYV — The Labour Party (@UKLabour) September 24, 2016

Summary: Jeremy Corbyn guanya les primàries dels laboristes britànics


Molts mesos abans que el referèndum unilateral sobre la independència (RUI) fos al centre del debat polític a Catalunya, un grup reduït de pensadors, politòlegs i analistes ja en parlava com una possibilitat. O com una necessitat. N’és un exemple Jordi Muñoz, doctor en ciència política per la Universitat Pompeu Fabra, que va exposar els arguments per a defensar un referèndum unilateral en el full de ruta cap a la independència en un article al diari Ara el desembre de l’any passat. Elisenda Paluzie, Antoni Abat Ninet, Hèctor López Bofill, Enric Vila i uns quants més han fet aportacions a aquest debat, fins que ha esdevingut mainstream. Muñoz opina que cal un instrument de validació democràtica per a culminar el procés d’independència, i que és el referèndum. Perquè el procés, diu ell, no pot culminar prenent de base el 48% de vots que van aplegar Junts pel Sí i la CUP el 27-S. —Com s’hauria de fer el RUI perquè fos efectiu? —No tinc una posició tancada sobre els detalls del procediment. Però defense que el marc del referèndum és el millor per a desblocar la situació actual. És el que convé més, perquè ajuda a plantejar la qüestió des d’un punt de vista del conflicte democràtic, que existeix, és real i hi ha un suport molt ampli de la societat catalana sobre el referèndum. Si a aquest referèndum s’hi dóna un nom o un altre o si va abans de la declaració que faça el parlament o després és una qüestió relativament secundària. El referèndum ha de ser tan net com siga possible i en les millors condicions perquè hi haja la màxima participació. —Si el RUI es convoca després d’una declaració d’independència, i no abans, pot fer que el no es mobilitzi més. —Em fa l’efecte que una declaració del parlament prèvia al referèndum tindria un paper més formal que no real. Però si aquest referèndum es fa contra les institucions i el marc jurídic estatal espanyol, que és la cosa més probable, el fet mateix de dur-lo a terme és un acte de sobirania per part de les institucions catalanes. I és important i productiu des del punt de vista del conflicte que aquest acte de sobirania es faça precisament per a donar la paraula al conjunt de la ciutadania. Per a poder arribar a aquest punt, les institucions catalanes han de prendre un seguit de mesures sobiranes. —Quan dieu mesures sobiranes us referiu a una DUI? —Sí… O simplement fer les coses que has de fer per preparar el referèndum, negligint el Tribunal Constitucional i el que diguen la constitució espanyola o el govern espanyol. El que no veig viable ni desitjable és que el parlament declare la independència, sol·licite l’ingrés a l’ONU, intente prendre amb els mossos el control de les duanes, etc. i després faça un referèndum. Açò no crec que tinga gaire sentit. —I fer el referèndum just després de la declaració d’independència… —La meua manera de pensar és que el moment important de decisió sobre la independència és el referèndum i que tot plegar ha de passar per ací. —Per què el full de ruta actual no és tan bona solució com un RUI? —Perquè no té tant consens; perquè fer una constitució sense saber si et vols constituir com un estat independent és bastant estrany i perquè quan votes una constitució votes moltes coses a part de la declaració d’independència. Declarar la independència és prou important perquè la gent puga votar-ho de la manera més neta possible. Però bé, tot es pot articular de moltes maneres. Sóc bastant agnòstic sobre el procediment. —Com es podria articular, per exemple? —Hi podria haver una constitució superbreu, que fos fonamentalment una declaració d’independència, que remetera a les noves corts constituents per a desenvolupar-la… —Això ja podria ser la llei de transitorietat…. —Sí, que també se’n podria dir constitució provisional. En tot cas, em sembla important trobar el procediment que aplegue més consens i que s’entenga fàcilment. —Que el parlament aprovi una llei que digui que deixa de ser vigent l’ordenament jurídic espanyol, i que a partir d’aquest acte, que ja és un acte de sobirania, es faci una validació del text amb un referèndum unilateral no seria gaire diferent de fer una DUI i validar-la en un referèndum, oi? —Depèn de les coses que passen durant el procés. El que em sembla important és tenir clar que la decisió es prendrà en referèndum, en què tots els vots comptaran igual i que hi haurà una pregunta clara, de manera què tothom sabrà què vota. Les coses que s’han de fer per arribar-hi, si s’han de vulnerar no sé quantes lleis, si les institucions catalanes han d’actuar com si no existís l’ordenament jurídic espanyol, són coses que s’han de fer de la millor manera possible. Però el referèndum ha de ser l’instrument democràtic de validació. —En el fons voleu dir que el resultat del 27-S no legitima per a avançar unilateralment cap a la independència. —No legitima per a culminar el procés de declaració de la independència. No vol dir que no legitime per a avançar, perquè hi ha un resultat molt important de l’independentisme, amb una majoria absoluta, un 48% de vots, i açò legitima les institucions catalanes a portar el conflicte democràtic un pas més enllà fins al punt en què efectivament es puga decidir d’una manera homologable sobre la qüestió. I açò legitima per a fer moltes coses, però no per a culminar el procés. —Per què no? Pel 48%? —Sempre he pensat que el 27-S no era el marc ideal per a prendre aquesta decisió. I més enllà d’açò també hi ha la qüestió del 48%, que és molt important. Vaig sentir a un periodista alemany la nit del 27-S que donava açò més o menys per liquidat perquè no s’havia arribat al 50%. No s’ha de menystenir el fet de no haver-hi arribat. Crec que açò no es pot fer sense una majoria absoluta dels vots, i estic d’acord que no podem comptar tots els qui no van votar Junts pel Sí i la CUP com a vots explícits pel no. Però açò expressa un defecte de procediment. La situació ideal és l’escocesa. No hi som, perquè l’estat espanyol no ha reaccionat com el britànic, però hauríem de treballar per a apropar-nos-hi al màxim. —Ja fa anys que s’ha cercat aquest model. —I és el que calia fer. Calia intentar-ho. Però hi ha un punt en què no pots acceptar un no per resposta indefinidament. —Ja som en aquest punt. —Però fóra bo que hi haguera el màxim de gent possible situada en aquest punt. —Voleu dir els que no són dins el 48%? —Sí. Seria bo per a la legitimitat del procediment que el màxim nombre de gent s’hi sentira còmoda. Hi ha una diferència en l’opinió pública entre el 48%, o al voltant del 50%, de gent que és partidària de la independència i el 75%-80% de gent que és partidària d’un referèndum. El que passa en aquesta franja del 25-30% és molt important i s’hi ha de parar especial atenció. La situació ideal és un pacte entre els partidaris de la independència i els que, sense ser-ho, veuen clar que açò s’ha de solucionar democràticament deixant que la ciutadania vote per a acordar el procediment. No crec que els implique reconèixer el poder de vet de l’estat espanyol sobre la possibilitat d’un referèndum. —Aquest 25%-30% de diferència entre els partidaris de la independència i els partidaris d’un referèndum el situem políticament a En Comú Podem? —Sí, majoritàriament. —Durant la campanya del 26-J no han defensat pas amb claredat un RUI. Com s’hi afegeixen, doncs? —No es tracta d’unir-los sota un mateix projecte, sinó d’arribar-hi a un acord procedimental. És un matís, però és important. No es tracta de compartir la finalitat, sinó d’arribar a un acord intern tan ampli com siga possible amb el procediment. Aniríem més forts i molt més ben preparats si aquest acord anara més enllà del 48%. I no parle de continguts o de finalitats, perquè cadascú té les seues. És cert que una part de les elits polítiques que representen aquest segment de defensors del referèndum però no de la independència té molts incentius per a desviar l’atenció, fer la viu-viu, perquè sap que el seu electorat és heterogeni respecte d’això i perquè sap que tenen unes altres prioritats. Em sembla que l’independentisme ha de ser prou persistent i hàbil perquè ningú no puga fugir d’estudi sobre aquesta qüestió. I si hi ha d’haver contradiccions dins aquest espai, que hi siguen. Però se’ls ha d’obrir la mà. —I l’independentisme és prou persistent? —Em fa l’efecte que no. Entre els independentistes hi ha gent que ja en venia de casa i gent que se n’ha fet pel camí. Cadascú ha tingut el seu ritme i per això cal entendre els ritmes de cadascú. Estic convençut que és inviable a curt termini o a mitjà termini un referèndum pactat amb l’estat. Però no crec que siga gaire productiu d’utilitzar açò com a únic argument, perquè es galvanitza l’espai al voltant d’aquesta posició una mica ambigua. Seria més intel·ligent de dir: ‘Molt bé, voleu tornar a demanar el referèndum en aquest nou parlament espanyol? Endavant, feu-ho, us hi acompanyem si cal. Però siguem clars, què passa quan tornem amb les mans buides?, quina solució trobarem? Penseu acceptar el no?’ Aquest és el debat que s’hauria de tenir amb els ‘comuns’. —I quan tornin amb les mans buides, poden dir que durant els quatre anys vinents ja es faran forts en l’oposició a Madrid i que després, si governen, el referèndum serà possible. És una espiral que pot no acabar mai. —Sí, i ací hi ha un punt en què l’ajornament sine die representa una vulneració de drets. El moviment independentista ja fa prou temps que és prou multitudinari i important políticament, electoralment, socialment, per a demanar una solució a les seves demandes en un termini raonable de temps. Plantejar aquesta contradicció aporta molta més tensió en aquest espai que dir tota l’estona ‘no és viable, us diran que no’. Se’ls ha de dir: ‘L’endemà que us diguen que no, què fem, què voleu fer, en parlem?’ —Com s’evita que el RUI torni a ser un 9-N? —El 9-N no era cap referèndum. Fins i tot ho van dir els convocants. I fer-ho diferent vol dir fer un referèndum. Vol dir que cal deixar clar, cap endins i cap enfora, que la votació és transcendent perquè genera una decisió. El càlcul de la gent, de si hi participa o no, és diferent quan els convides a participar en un acte d’expressió col·lectiva o els convides a participar en una decisió que tindrà conseqüències i que s’aplicarà. I en la mesura que el màxim nombre de gent se senta reconeguda en el procediment, açò els cridarà a participar. S’han de fer coses com donar espais i finançar una campanya del sí i una campanya del no amb fons públics, amb accés equitatiu als canals de comunicació, etc. Ha de quedar clar que el procediment és net i sense trampes. Açò és el que pots fer. —Però els dirigents unionistes poden cridar al boicot i que faci efecte. Fins a quin punt se sentirà interpel·lat tothom? —Hi ha haurà un sector que segur que ho voldrà boicotar, però s’ha de treballar perquè siga tan petit com siga possible. Ha de ser la prioritat en el procediment. —Perquè sigui vàlid i tingui legitimitat caldrà un mínim de participació. —Açò forma part d’un acord intern que s’hauria de prendre al parlament. Si no és que hi ha un agent internacional disposat a negociar aquestes condicions. Llavors, seríem en un escenari totalment diferent, com en el cas de Montenegro, en què de cop i volta algú en l’escena internacional et diu que si passa açò i açò altre ho reconeixerem. No som en aquest punt, i el lloc per a prendre la decisió sobre si hi ha d’haver una participació mínima, sobre com es compten els vots en blanc, sobre la pregunta, ha de ser el parlament. —I com es pot fer que no recaigui el pes de l’amenaça de l’estat espanyol en els funcionaris, en el referèndum? —Forma part dels obstacles pel fet de no trobar-nos en una situació com l’escocesa. Però tampoc no hi ha gaire diferència en aquest sentit amb declarar la independència al parlament o fer un referèndum sobre la constitució. Hi hauria xoc de legitimitats igualment, i hi haurà gent que haurà d’assumir riscs, sí. I si tot açò no va bé hi haurà gent que n’haurà de pagar les conseqüències jurídicament, perdent la feina, anant a la presó, sí. Pot passar. Forma part d’açò; l’alternativa és anar a casa i acceptar el no per resposta. No és un problema singular del RUI, és un problema de qualsevol procés que no es faça d’acord amb qui té actualment el control del territori, que és l’estat espanyol. Ara, es poden fer coses, l’independentisme té capacitat de generar recursos, de mobilitzar gent, de crear estructures que puguen protegir eventualment qui prenga més riscos, d’assegurar als funcionaris que vulguen participar que tindran les mateixes condicions laborals garantides, etc. Tot açò es pot fer, però arriba un punt en què cal tenir en compte que la independència és il·legal si mires la legislació espanyola. —Què us sembla que la CUP hagi assumit la idea del RUI, que l’hagi proposat i que ara sigui al centre del debat polític? —És que l’independentisme hauria d’haver tingut aquest debat el 28 de setembre, i no ara. Ha estat una equivocació. És un debat que s’ha de tenir. Pensar que amb el 48% del 27-S n’hi ha prou per declarar la independència, que hi ha prou legitimitat, és un error. I crec que ara anem tard, amb aquest debat.

Summary: Jordi Muñoz: ‘Pensar que amb el 48% n’hi ha prou per a declarar la independència és un error’


El govern balear ha decidit de demanar formalment al Ministeri de Foment espanyol que declari totes les rutes aèries entre les illes i la península com a obligació de servei públic oberta a totes les companyies que hi vulguin participar, sense cap restricció. També demanarà que s’estableixi un preu màxim de referència per evitar pujades dels preus dels bitllets amb què algunes companyies es beneficiïn de la pujada del descompte per a residents. La tarifa màxima s’hauria de fixar per a cada una de les rutes entre les illes i la península. En el cas de Madrid, per exemple, seria de 110 euros més taxes, per trajecte i sense descompte. Aplicant-hi el 75%, se’n pagarien 27,5 més taxes. És competència del govern espanyol d’aprovar-ho, però per fer-ho necessitaria l’autorització de Brussel·les. La Comissió dels Mercats i la Competència espanyola verificarà si la pujada del preu dels vols és real, tal com denuncia l’informe de les agències de viatges de Balears.

Summary: El govern balear demanarà a l’espanyol de fixar un preu màxim per a tots els vols entre les illes i la península


La cultura popular és una font de saviesa inesgotable, i bona prova d’això en són els refranys, les dites i les frases fetes. Es tracta de frases que han perviscut al llarg dels anys i que serveixen per alliçonar, explicar fets, entendre el nostre entorn o, fins i tot, fer mofa d’alguna situació. En aquest cas hem recollit uns quants refranyers que representen el cicle anual: Refranys de Sant Antoni: ‘Per Sant Antoni, un pas de dimoni’, ‘Sant Antoni es va enamorar d’un porc, sant Joan d’un be i jo de vostè’, ‘Per Sant Antoni fa un fred del dimoni’, ‘Sant Antoni del porquet és el primer sant del fred’… Refranys de Carnaval: ‘El dimarts de Carnestoltes és un dia divertit: ens escura les butxaques i ens fa anar contents al llit’, ‘Quan el pare fa Carnestoltes, els fills fan Quaresma’, ‘Amors de carnestoltes, casaments de revoltes’… Llegiu tot l’article aquí.

Summary: El refranyer, una bona eina per recórrer el cicle de l’any


La jutgessa del jutjat d’instrucció 17 de València, que investiga la construcció del circuit de la Fórmula 1 a València, ha processat l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps; l’ex-vice-president Vicente Rambla; l’ex-conseller d’Infrastructures Mario Flores, a més de diversos empresaris –entre els quals, el germà de Jaime Mayor Oreja– i càrrecs de l’ens gestor de la xarxa de transports i ports de la Generalitat. Sobre Camps, la jutgessa diu que va impulsar i permetre la construcció del circuit ‘amb l’única intenció de projectar la seva imatge’. A més, estima que l’ex-president va anar més enllà de les seves competències i de la legislació vigent. La instructora considera que Camps va fer ‘un ús indegut dels fons públics’ i que va alterar dades i dates d’expedients administratius per tal d’afavorir determinades empreses. En la interlocutòria de processament, la jutgessa escriu que la investigació ha revelat indicis ‘suficients, sòlids, raonables i consistents’ contra Camps per presumptes delictes de prevaricació, malversació, falsedat documental, suborn i tràfic d’influències. En total, són setze els processats, entre les quals també hi ha l’ex-secretari d’Esports i ex-secretari general del PP, David Serra, i Belén Reyero, assessora de l’ex-president de la Generalitat. La jutgessa ha arxivat la causa contra disset persones més.

Summary: Camps i Rambla, processats per la construcció del circuit de la Fórmula 1


El president de l’Obra Cultural Balear (OCB), Josep de Luís, ha demanat a la presidenta del govern, Francina Armengol, que doni més prestigi a l’ús català des de l’executiu. Armengol avui ha rebut els representants de l’OCB al Consolat de Mar. Segons que ha explicat De Luis, la legislatura anterior va ser ‘feble’ en l’impuls de la llengua catalana a les Illes i és per això que demanen més compromís al govern. ‘És important que des de Presidència es faci una declaració institucional o intervenció pública on es faci una crida a l’ús de les llengües oficials pròpies, tal com diu l’Estatut’, ha dit. El president de l’OCB també ha reivindicat el català com una font de cohesió entre els nouvinguts a les Illes i ha demanat de ‘no permetre que aquest element es fracturi’. ‘Hem posat a la disposició del Govern la nostra capacitat organitzativa per a reivindicar més quotes d’autogovern i millor finançament’, ha conclòs.

Summary: L’OCB demana a Armengol que el govern doni ‘més prestigi’ al català


La vice-presidenta de la Generalitat Mónica Oltra ha defensat la moció de censura contra Mariano Rajoy com una decisió que ‘triarà entre la corrupció i la democràcia’ i ha demanat de fer caure ‘el govern de la indecència. ‘Va d’enderrocar la vergonya que ens envaeix cada vegada que posem el telediari’, ha dit. Oltra s’ha expressat en aquests termes en un acte de celebració dels tres anys del govern del Botànic que ha organitzat Compromís a Alacant. Ha remarcat que els seus poden dir que sí a la moció perquè des del principi han posat sempre les mateixes condicions: ‘un govern per a les persones i que garantisca la igualtat financera entre els territoris’. ‘Això primer que cal fer amb un càncer és treure’n el tumor i després decidir-ne el tractament’, ha agregat Oltra, alhora que ha assenyalat que l’objectiu de la coalició ‘mai no va ser “assaltar el cel”, sempre ha estat millorar la vida de les persones ‘. També ha parlat de la posició de Ciutadans respecte a la moció de censura i ha dit que Albert Rivera, ‘ja que no distingeix la pluralitat, com a mínim ha de fer un esforç per distingir entre els espanyols corruptes i els honrats’. ‘Si Ciutadans no dóna suport a la moció de censura, serà còmplice d’utilitzar la bandera per amagar-hi darrere tota la brutícia de la corrupció’, ha considerat la vice-presidenta davant el mig miler de persones que han acudit a l’acte. ‘Les coses poden ser diferents’ Mentrestant, Baldoví ha criticat que en els dos anys de govern de Rajoy ‘no s’ha fet res per millorar la vida de les persones’. ‘I hem de dir que les coses poden ser diferents, que hi ha dos governs a la península ibèrica que canvien les coses: el de Portugal i el del País Valencià! Governem millor perquè sabem quina és la prioritat: les persones!’, ha exclamat. Per al parlamentari, el consell és exemple de ‘trellat, generositat i lleialtat’: ‘hem d’exportar el nostre model a Madrid, la protesta contra l’infrafinançament que afecta el benestar, a la igualtat, la que llasta la competitivitat i per això cal canviar un govern que fa olor de putrefacte ‘.

Summary: Oltra demana de fer caure ‘el govern de la indecència’ de Mariano Rajoy


Tal com van demostrar Gibraltar i Kossove fa ben poques setmanes, al si de la FIFA tenen cabuda algunes seleccions de territoris que no formen part de la llista de països reconeguts per les Nacions Unides. En concret, al màxim organisme del futbol mundial n’hi ha quasi una vintena de casos, ben diferenciats els uns dels altres, que van del País de Gal·les i Escòcia a Nova Caledònia i Tahití, passant per Taiwan, Hong Kong, Palestina i les Illes Fèroe. Són, en conjunt, un grapat d’excepcions, i la realitat és que queden fora de la FIFA i les seves competicions molts territoris i comunitats, no reconeguts internacionalment, amb tradició futbolística i selecció pròpia. Per a mirar de posar-hi remei s’han anat creant, els últims anys, algunes organitzacions i iniciatives amb la voluntat d’aplegar i de donar l’oportunitat a repúbliques amb poc o nul reconeixement, pobles sense estat, minories culturals i diàspores nacionals de competir entre si en el terreny internacional. De l’NF-Board a la ConIFA El futbol ‘oblidat per la FIFA’ es va començar a organitzar el 2003 amb la creació a Brussel·les de la Nouvelle Fédération-Board (NF-Board), una entitat ‘complementària’ concebuda com una mena de sala d’espera per a associacions i federacions de futbol abans de poder entrar al principal òrgan futbolístic del món: ‘El nostre principal desig és que aquesta sala d’espera esdevingui un espai obert on el futbol sigui un instrument d’unió, de distribució i de transmissió dels somnis de pobles, nacions i poblacions de territoris aïllats’, asseguraven inicialment. Amb aquesta premissa, l’NF-Board va aconseguir d’unir sota el seu paraigües mig centenar de seleccions, de tots els racons del planeta, amb algunes de les quals va organitzar fins a cinc mundials, anomenats sorneguerament Viva World Cup: el 2006 a Occitània, el 2008 a Sápmi, el 2009 a la Padània, el 2010 a Gozo i el 2012 al Kurdistan. Malgrat aquesta notable activitat esportiva, l’entitat va esclatar internament el 2013 arran de l’intercanvi d’acusacions entre directius per suposades malversacions de diners, que van acabar a la justícia belga. Va ser aleshores quan antics col·laboradors de l’NF-Board, recollint la voluntat de la majoria de federacions inscrites de continuar competint, van constituir a Suècia la Confederació d’Associacions de Futbol Independent (ConIFA), ‘la comunitat de futbol més important fora de la FIFA’. Entre la trentena de seleccions incloses hi ha el cas de Mònegue, un estat de l’ONU que ha preferit de no inscriure’s a la FIFA. També hi ha dependències com l’illa de Man, estats de facto com el Kurdistan Meridional i Somalilàndia, nacions com el Quebec, Grenlàndia i Occitània, i equips formats a la diàspora com el dels arameus, el dels armenis occidentals i els de les illes Chagos, el Darfur i el Tíbet. A més a més, és clar, de la majoria de repúbliques fantasma actuals, com Xipre del Nord, l’Artsakh (o Nagorno-Karabakh), Luhansk, el Transdnièster, Ossètia del Sud i Abkhàsia. És justament aquesta república que es va separar de facto de Geòrgia fa un quart de segle on avui té lloc l’acte inaugural de la segona Copa Mundial de Futbol de la ConIFA, després d’una primera edició a Sápmi el 2014. Una setmana de competició a la ‘república d’Abkhàsia’ A l’estadi del Dinamo de Sukhumi, la capital, hi jugaran durant tota la setmana vinent dotze seleccions arribades dels cinc continents. A més de l’amfitriona Abkhàsia, una república que vol aprofitar l’esdeveniment esportiu per a mostrar-se al món, hi ha l’equip de les illes Chagos, format pels descendents de la població expulsada fa cinquanta anys d’un paradisíac arxipèlag a l’oceà Índic sota bandera britànica reconvertit en una de les bases militars nord-americanes més importants del món (més informació). També hi participen les seleccions del Kurdistan Meridional, de la república turca de Xipre del Nord, la del Punjab i la de Sápmi. La Padània, representada per una nova associació de futbol desvinculada de la formació xenòfoba Lliga Nord, no compta enguany amb el seu jugador més famós, Enock Barwuah, germà de l’internacional italià Mario Ballotelli. També hi ha l’equip de la regió alpina de la Rècia, el de l’autoproclamada república de Somalilàndia (més informació) i el de l’Armènia Occidental. La llista es completa amb la selecció dels descendents de coreans al Japó, formada principalment per l’equip FC Korea, i amb la del poble gitano, integrada per jugadors del Brera FC, ‘el tercer equip de Milà’. Tot i la càrrega reivindicativa que hi ha en totes les seleccions, la direcció de la ConIFA insisteix en la seva ‘neutralitat’ política: ‘Sols reconeixem que el futbol es practica a tot el món, independentment de l’estatus polític de cada territori. (…) No jutgem si els nostres membres han de ser independents o no. Simplement els volem situar en el mapamundi i donar-los l’oportunitat de mostrar-se al món. Políticament som 100% neutrals i l’única cosa que fem és donar a conèixer els nostres membres. Cada jugador, en aquest sentit, és un ambaixador de la seva nació o poble.’ Per a donar la màxima visibilitat als equips i jugadors, l’organització emetrà tot el campionat en directe.

Summary: Abkhàsia inaugura el mundial de les ‘seleccions oblidades’ per la FIFA


Tres membres dels Comitès de Defensa de la República (CDR) s’han negat a recollir avui l’escrit d’acusació de la fiscalia pel blocatge que hi va haver el 23 de febrer del Tribunal Superior de Catalunya (TSJC), a Barcelona. Els tres joves, integrants dels CDR de Gràcia, Sabadell i Terrassa, han fet una conferència de premsa a Sabadell per justificar la seva decisió: argumenten que no reconeixen ‘ni el tribunal ni la fiscalia’. Alhora han remarcat que refusen l’acusació de desordes públics que se’ls imputa i per la qual els demanen fins a dos anys i mig de presó. Expliquen que esperaran que els detinguin, fet que calculen que pot passar d’aquí una o dues setmanes. ‘No facilitarem les coses a la justícia espanyola, si ens han de detenir, que ens duguin a la força’, ha dit Ivette Mañalich, membre del CDR del barri de Gràcia de Barcelona. Els tres joves formen part del grup de catorze persones que aquell dia van ser detinguts a les portes del TSJC, on es van encadenar. L’acció va comportar un dispositiu policial, en què els Mossos d’Esquadra van treure els protestants d’un en un i van traslladar-los a la comissaria de les Corts de Barcelona. ‘Vam ser detingudes de manera arbitrària i amb un clar objectiu polític, que era el de la repressió i l’estratègia de la por. Per això hem decidit de desobeir, perquè no reconeixem la injustícia espanyola i no permetrem que l’Estat faci ús de la violència institucional per aturar la lluita als carrers’, ha explicat Cesc Esteve, membre del CDR Sabadell.

Summary: Tres membres dels CDR planten la justícia i no recullen l’escrit d’acusació pel blocatge del TSJC


Els Estats Units han fet marxa enrere i no incrementaran els aranzels al cava i als vins d’alta graduació –de més de 14 graus. En paral·lel, l’administració Trump manté l’impost del 25% per a l’oli d’oliva, el formatge i la majoria de vins, en vigor des del 18 d’octubre. ‘L’Oficina del Representant del Comerç Exterior ha decidit de no incrementar per damunt del 25% la taxa d’aranzels addicionals que s’aplica actualment als productes no aeronàutics’, ha informat el Representant de Comerç dels EUA (USTR, en anglès), que sí que ha apujat del 10% al 15% els aranzels contra Airbus. L’amenaça del president nord-americà de taxar al 100% els productes agroalimentaris europeus com a represàlia per les subvencions de la UE a l’aeronàutica Airbus no s’han complert finalment. ‘Trump no posarà aranzels al cava i escumosos. Els EUA són un mercat molt important per als nostres cellers. És una molt bona notícia’, ha aplaudit en un missatge a les xarxes socials Vins el Cep, productors de Costers de l’Anoia. Ja a l’octubre, la Generalitat calculava que la nova taxa d’aranzels al 25% imposada als productes agroalimentaris catalans –formatge, oli i vi de baixa graduació– podia tenir un impacte de 26 milions d’euros a les exportacions. Trump no posarà aranzels al cava i escumosos 🍾🥂 EEUU és un mercat molt important pel nostre celler. És una molt bona notícia. #cava #growercava #winegrowers #winemakers #penedes pic.twitter.com/lPNk9zxxEJ — Vins El Cep (@VinsElCep) February 15, 2020 El sector de la carn també va veure com li apujaven els imposts d’entrada als Estats Units, com el del peix i marisc, en aquest cas per les exportacions de mol·luscs i marisc. Trump va decidir que això no era prou i al final de l’any passat va anunciar noves taxes al sector agroalimentari europeu de fins al 100% per a ‘recuperar’ els 7.500 milions d’euros avalats per l’Organització Mundial del Comerç pel ‘cas Airbus’. Els productors catalans, espanyols i europeus temien efectes catastròfics i es consideraven una ‘víctima col·lateral’ de la pugna entre els Estats Units i Europa. Finalment, l’administració Trump ha suavitzat les represàlies i ahir divendres l’USTR –en un informe de 20 pàgines– únicament anunciava que el 18 de març augmentaria els aranzels del 10% al 15% contra el fabricant Airbus.

Summary: Els EUA no imposaran finalment nous aranzels al cava i els vins d’alta graduació


Aquesta setmana, ha arribat a les llibreries Caminar, de Henry David Thoreau, publicat a Angle Editorial, dins la col·lecció ‘El far’. La traducció és de Marina Espasa, que també n’ha escrit la introducció. Enguany, se celebren els dos-cents anys del naixement de Thoreau (1817 – 1862) i, coincidint amb l’efemèride, es torna a publicar aquest petit assaig, que va néixer amb la voluntat de ser dit, perquè el va escriure per a una conferència. Llegiu-ne la introducció i el principi. Thoreau, autor de Walden o la vida als boscos, una obra de referència, troba en Caminar un text seminal de tot el que després vindrà. Com diu Marina Espasa en la introducció: ‘Caminar, en el sentit profund que li dóna l’escriptor nord-americà, és dirigir-nos als boscos salvatges que la mà de l’home encara no ha pogut domesticar i buscar-hi allò que hem perdut com a espècie a còpia de fer-nos cultes i civilitzats: l’instint, el pensament elevat, l’heroisme i la llibertat. Caminar, per a Thoreau, és una activitat reflexiva i espiritual, encara que sigui del tot física.’ I així el defineix la traductora: ‘Reformador social, naturalista, filòsof, científic: qualsevol d’aquestes etiquetes escauen a Henry D. Thoreau, però segurament la que més il·lusió li hauria fet, i la que les engloba totes i les eleva a una categoria superior, és la d’escriptor, perquè res del que va escriure no hauria transcendit si no hagués tingut l’estil, el to o l’atenció al detall que tenen les pàgines de Walden o Caminar.’ Hem demanat a l’editora d’Angle, Rosa Rey, per l’edició de Caminar i com encaixa en la col·lecció i el fons de l’editorial. Explica: ‘A la col·lecció d’El Far Thoreau és el número 33. La nostra intenció en començar la col·lecció era de publicar llibres clàssics, llibres d’autors clàssics i llibres de culte. Amb preferència si no s’havien traduït mai al català. Amb preferència si feien poques pàgines. Buscàvem fer en català aquells llibres en format petit que trobaves sobre el taulell a llibreries. Quan vam arrencar, el setembre del 2006, en català no ho feia ningú. Els dos primers títols van ser Les cartes de la monja portuguesa de Mariana Alcoforado traduït per Anna Casassas i Elogi de l’ombra de Junichiro Tanizaki traduït per Albert Nolla (un dels bestsellers de la col·lecció). Per què Thoreau? Evidentment, no podem obviar el bicentenari, i no podem fer-ho, sobretot, penso, per la manera com s’aguanten encara els seus textos ara i aquí. Caminar, traduït i prologat per Marina Espasa, és un text per ser declamat, una conferència, és el text d’un predicador. Però d’un predicador dels que avui (any 2017, món occidental) escoltem. Fa literatura i fa mística. És algú que parla de viure en cabanes, del transcendent, que caminar és el motor de la vida. Aquest home que va néixer ara fa 200 anys ens diu sorneguerament que els comerciants i artesans que són matí i tarda a les seves botigues li produeixen una gran admiració perquè encara no s’han suïcidat, que una pell colrada pel sol és molt més respectable que una de blanca, que les cases i la tala de boscos deformen el paisatge i el fan vulgar, que durant les caminades un connecta cap i cos, que hauríem de viure on volguéssim, que ens hauríem d’alimentar justament, que Hamlet és algú no civilitzat i salvatge, i que per això ens agrada… Oi que el repiularíem? Funciona. Sabem de què parla. Tots som urbanites encara que no visquem a ciutat. Sabem què vol dir estar domesticat. Moltes vegades és tal com ens sentim. I segurament, la majoria estem escarmentats d’espiritualitats religioses, però la Natura és una altra cosa, l’última esperança. Volem tornar-hi, ser-hi, no sabem ben bé com. Thoreau ens fa saber que és possible. Per això quan ara el llegim (l’escoltem) voldríem tenir-lo aquí, que ens fes un sermó d’aquests que trempen, demanar-li d’on trauria avui dia les seves quatre hores per caminar pels boscos. Duria el mòbil a sobre? Ho faria a primera hora del matí com aquests hàbits de la gent d’èxit? Algú també li demanaria si millor pujar a Collserola o Montjuïc, és clar, no tenim boscos a ciutat. Què hem de fer? Pot ser que l’ajuntament proposi uns camins verds cap als afores? Ui, no, això segur que no li agradaria a Thoureau. Però de política també voldria parlar, i tant! Què Thoreau, com ho veus això? Pots ser radical i formar part del sistema? Com canvies el sistema si no hi ets?… Bé, aquesta mena de coses. Marina Espasa, a la introducció, parla de com l’autor aconsegueix fer un text líric, literari, que a més, en un moment determinat «esdevé una crida a la transcendència: fins que un dia el sol brillarà més que mai, i tal vegada ens il·luminarà les ments i els cors, i encendrà la nostra vida amb la llum intensa del despertar. Thoureau sap com deixar-nos amb la sensació que ens hem elevat uns quants centímetres del terra mentre el llegíem… o l’escoltàvem.» A mi m’agrada comparar Thoreau amb aquell amic amb el qual quan surts de nit saps que acabaràs molt tard, que no callarà, que et fotrà l’esbroncada i t’emprenyaràs, que aplaudirà sorollosament quan diguis alguna cosa amb gràcia, sempre excessiu, que no pararà d’argumentar el seu punt de vista, però que en el fons del fons del fons del fons, saps que té raó i a més, t’encanta que així sigui.’

Summary: Thoreau, el caminar i el retorn a la natura com a forma de revolta


Una reportera de la cadena WDBJ-TV, associada a la CBS, i l’operador de càmera que l’acompanyava van ser assassinats ahir a trets per un home que s’hi ha acostat i els ha disparats mentre feien una connexió en directe a Roanoke, un poble de Virginia, als Estats Units. Les víctimes eren Alison Parker, de vint-i-quatre anys, i Adam Ward, de vint-i-set. L’assassí, que va acabar matant-se era un ex-company Vester Lee Flanagan, conegut professionalment per Bryce Williams, que havia estat acomiadat un any abans. Com sol passar en aquests casos la publicació del vídeo on es veia l’assassinat en directe i d’un altre filmat per l’assassí mateix ha suscitat una gran polèmica. Els familiars de les víctimes, la televisió on treballaven i les organitzacions professionals van demanar als mitjans que no ensenyaren les imatges. Gran part dels mitjans americans i europeus així ho van fer. Als Països Catalans i l’estat espanyol, però, la gran majoria dels mitjans les han penjades. YouTube, Facebook i Twitter han estat enmig de la polèmica per la facilitat amb la qual els vídeos es podien veure a les respectives plataformes. Algunes piulades que ensenyaven el vídeo amb la funció d’autoreproducció han rebut crítiques molt especials. Una pertanyia a Buzzfeed, que arran de les crítiques l’ha retirat. El mateix assassí va penjar al compte de Twitter un vídeo de com matava els seus ex-companys. El vídeo va ser blocat i retirat abans de cinc minuts però ja se n’havien fet milers de còpies que després tot d’usuaris han anat repiulant. El mateix vídeo va ser blocat per Facebook al cap de quinze minuts mentre que YouTube, segons una informació de Le Monde, ha hagut de dedicar un equip a retirar les versions dels dos vídeos que els usuaris anaven penjant ‘a un ritme de cada dos minuts’.

Summary: Polèmica pel vídeo de l’assassinat televisiu


La sentència del Tribunal de Luxemburg que reconeix la immunitat d’Oriol Junqueras conté també arguments sobre el reconeixement dels drets dels eurodiputats electes que afecten directament Carles Puigdemont i Toni Comín. Tots dos hi han reaccionat així. Encara queden jutges a Europa. Llibertat immediata per a @junqueras! El TJUE defensa els mateixos criteris que hem defensat contra el Parlament europeu i les autoritats espanyoles, que han intentat alterar el funcionament de la democràcia europea. @EuParlament @ourvoteseu — Carles Puigdemont (@KRLS) December 19, 2019 Avui no només és un gran dia per la causa de la llibertat de Catalunya, sinó també per la causa de la democràcia a Europa. El projecte autoritari de l'Estat espanyol ha sofert una duríssima derrota. Ha arribat l'hora de la política i d'abandonar l'estratègia de la repressió. — Toni Comín (@toni_comin) December 19, 2019 Aquests arguments del TJUE són doctrina, i evidencien que l’impediment al president i al conseller d’exercir d’eurodiputats és una greu irregularitat. Els advocats de tots dos tenen una desena de procediments oberts en diverses instàncies perquè els sigui reconeguda la immunitat. Amb la decisió de Luxemburg, qualsevol d’aquestes instàncies, inclòs el Parlament Europeu, podria prendre les decisions pertinents per a normalitzar la seva situació com a eurodiputats. El TJUE diu a la sentència d’avui: ‘El Tribunal de Justícia ha declarat en primer lloc que una persona que resulta elegida al Parlament Europeu adquireix la condició de membre d’aquesta institució pel fet i des del moment de la proclamació dels resultats electorals, de manera que gaudeix de les immunitats reconegudes per l’article 9 del Protocol.’ I afegeix: ‘Tot i que el procediment electoral i la proclamació dels resultats es regeixen en principi per la legislació dels estats membres, l’elecció dels membres del Parlament Europeu per sufragi universal directe, lliure i secret és expressió del principi constitucional de democràcia representativa.’ Encara més: ‘La condició de membre del Parlament Europeu resulta de la mera elecció de l’interessat i aquest adquireix tal condició arran de la proclamació oficial dels resultats que fan els estats membres.’ Així mateix, diu que segons la normativa europea els membres de les institucions de la UE ‘han de gaudir de les immunitats necessàries per al compliment de les missions que els són atribuïdes’. I encara més: el tribunal, deixant clar que les seves consideracions fixen doctrina per a tothom qui adquireixi la condició d’eurodiputat, sentencia: ‘Les persones que, com el senyor Junqueras Vies, són elegides membres del Parlament Europeu gaudeixen, des de la proclamació dels resultats, de la immunitat de desplaçament vinculada a la seva condició de membre del Parlament Europeu. Concretament, la finalitat d’aquesta immunitat és permetre’ls de desplaçar-se al Parlament Europeu i de participar en la sessió constitutiva de la nova legislatura.’ Això Junqueras no ho va poder fer perquè el Suprem li ho va prohibir, i Puigdemont i Comín tampoc perquè tant la justícia espanyola com el president de l’eurocambra d’aleshores, Antonio Tajani, els ho van impedir. També els ho van impedir el Tribunal de Luxemburg en aquell moment, el dia de la constitució del parlament, quan va refusar unes mesures cautelars amb uns arguments que eren oposats als que ha expressat avui (amb sentència, i no pas de manera provisional) el tribunal europeu. El TJUE diu expressament que els eurodiputats gaudeixen d’aquesta immunitat independentment de les ‘eventuals formalitats previstes pel dret intern’, és a dir, en aquest cas el jurament o promesa de la constitució espanyola. El Suprem va imposar aquest criteri a Junqueras com a condició per a deixar-lo anar a la constitució del Parlament Europeu i al mateix temps li prohibia d’anar a jurar la constitució (en canvi, li havia permès d’anar a jurar la constitució com a diputat a les corts espanyoles). En el cas de Puigdemont i Comín, també els imposava aquesta condició, amb la connivència de Tajani. L’advocat de tots dos, Gonzalo Boye, es va arribar a personar amb poders al congrés espanyol amb la intenció de fer el tràmit imposat de la promesa de la constitució, però no li ho van permetre. Ara la sentència de Luxemburg fixa un criteri que desautoritza clarament el Suprem espanyol i el Parlament Europeu. El nou president de la cambra, David Sassoli, va dir que actuaria amb conseqüència i d’acord amb la decisió de la justícia europea en aquest litigi. Ara caldrà veure si pren decisions el Parlament Europeu per a reconèixer la condició d’eurodiputats de Puigdemont i Comín. Són decisions que l’eurocambra pot prendre directament sense haver d’esperar la resolució al Tribunal de Luxemburg dels expedients del president i el conseller exiliats. Tots dos tenen pendent una euroordre sol·licitada pel jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena, que els vol extradir per sedició i malversació. El tribunal de Brussel·les va ajornar fins al 3 de febrer la vista sobre aquest cas, precisament per a tenir temps de saber quin criteri fixava el TJUE sobre la immunitat dels eurodiputats electes. D’acord amb la sentència d’avui, amb el criteri expressat pel tribunal, Llarena hauria de retirar l’euroordre.

Summary: La sentència de Luxemburg afecta directament els drets de Puigdemont i Comín com a eurodiputats


Junts per Catalunya fa avui una reunió de treball en ple blocatge de la investidura. Els diputats del grup han arribat passades les deu del matí a l’Hotel Marivaux, a Brussel·les, per trobar-se amb Carles Puigdemont. La majoria dels electes han arribat amb bus fins a l’hotel mentre que alguns, com Eduard Pujol, han arribat minuts més tard. La trobada es produeix pocs dies després que el jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena denegués a Jordi Sànchez la llibertat provisional i el permís de sortida puntual de la presó de Soto del Real per assistir com a candidat a la sessió d’investidura, inicialment prevista per dilluns. Per altra banda, des d’ERC pressionen perquè JxCat proposi un candidat per a una investidura ‘efectiva’. La secretària general del partit, Marta Rovira, va garantir dimarts que no especularan sobre el candidat i, en aquest sentit, va assegurar que pels republicans el nom ‘no serà un obstacle’ i que en tot cas ‘és a JxCat a qui li toca fer aquesta proposta’. També plana sobre la reunió la polèmica que van generar les paraules de Puigdemont el cap de setmana passat en què apostava perquè JxCat sigui un moviment polític estable. La previsió és que el grup comparegui en roda de premsa a la tarda per explicar els acords als quals han arribat després de reunir-se.

Summary: Puigdemont reuneix els diputats de JxCat a Brussel·les en ple blocatge de la investidura


Catalunya Sí que es Pot posa una condició per a donar suport al referèndum sense acord amb el govern espanyol: que tingui l’aval de la Comissió de Venècia, un òrgan del Consell d’Europa que emet opinions i informes sobre textos legals, i que ha fet recomanacions sobre referèndums. Joan Coscubiela deia la setmana passada: ‘Primer cal que el govern presenti una proposta, i després activar els mecanismes perquè la Comissió de Venècia pugui actuar.’ Però no és res que depengui del govern, ni del parlament, i per això el camí és molt més complex. El Consell d’Europa ha deixat clar a VilaWeb que ni el Parlament de Catalunya ni el govern de la Generalitat no poden adreçar cap petició a la Comissió de Venècia sobre el referèndum d’independència de Catalunya. I que són el govern espanyol, el congrés o el cap d’estat, Felipe VI, que ho haurien de fer, en nom de l’estat. Hi ha algunes altres vies per a fer la petició, però són tortuoses. D’entrada, els estatuts de la Comissió de Venècia preveuen la possibilitat que un estat demani l’opinió sobre un afer que afecti un estat diferent. Però tots dos hi han d’estar d’acord i, si no és així, ho haurà de resoldre el comitè de ministres del Consell d’Europa, on hi ha representats els ministres d’Afers Estrangers dels estats europeus. Una altra opció és que la petició la formulin organismes internacionals, com l’OSCE o la Unió Europea, o bé uns altres organismes del Consell d’Europa, com l’Assemblea de Parlamentaris i el Congrés d’Autoritats Locals i Regionals. L’Assemblea de Parlamentaris és integrada per representants de quaranta-set estats i presidida per Pedro Agramunt, del PP, que just ara és a la corda fluixa per l’escàndol d’una visita secreta a Síria. La pròxima sessió de l’Assemblea serà entre el 26 i el 30 de juny, i la següent no s’ha de fer fins al 9 d’octubre. Les fonts del Consell d’Europa consultades diuen que l’Assemblea podria demanar una opinió sobre un text legal, és a dir, sobre la llei que reguli el referèndum. Ho ha de fer aprovant una resolució o una recomanació. Però per a poder aprovar aquesta resolució o recomanació, cal que la moció que la defensa ‘sigui signada pel cap baix per vint representants de cinc països diferents. I el president de l’Assemblea (Pedro Agramunt, del PP) té la potestat de decidir si la moció se sotmet a votació, tal com indica el reglament de l’Assemblea de Parlamentaris del Consell d’Europa. Alguna de les comissions que hi ha a l’Assemblea Parlamentària també podria instar la Comissió de Venècia a emetre una opinió. En aquest cas, la que s’hi ajustaria més seria la Comissió d’Afers Polítics i Democràcia. Consta de vuitanta-set membres de diversos estats europeus, i la resolució s’hauria d’aprovar per una majoria simple en una votació que hauria de comptar amb un quòrum d’una tercera part dels membres, si no és que un nombre considerable dels membres demana expressament que hi siguin tots. D’una altra banda, el Congrés d’Autoritats Locals i Regionals l’integren 648 càrrecs electes d’assemblees locals i regionals de quaranta-set estats europeus. I les decisions que s’hi prenguin, adreçades a altres organismes del Consell d’Europa o a estats membres, han de ser aprovades per dues terceres parts dels assistents. Un terreny inexplorat El Consell d’Europa indica també que habitualment la Comissió de Venècia s’ha expressat sobre referèndums a posteriori, i també de manera genèrica, amb les recomanacions publicades el 2007. La situació que planteja Catalunya Sí que es Pot, de demanar una opinió a priori, no és la més habitual, tot i que hi ha casos en què sí que ha passat, com ara amb el referèndum a Montenegro (2006), el de Turquia (2017) i el de l’Azerbaitjan (2016). En tot cas, es tracta de demanar una opinió als experts que formen part de la Comissió sobre un text legal. La condició: que la petició la faci la institució pertinent. El cas català plantejava una altra incògnita sobre la iniciativa que proposa CSQP: entra en un altre terreny no explorat, que és el fet que la Comissió de Venècia s’hauria de pronunciar sobre les condicions que proposa un text legal (com la convocatòria del referèndum) que molt probablement seria impugnat i després suspès pel Tribunal Constitucional espanyol. La Comissió de Venècia es pronunciaria sobre un text legal suspès? La resposta que ha donat el Consell d’Europa a VilaWeb és que ‘en aquests casos suspenem la feina, i esperem que es pronunciï el Tribunal Constitucional’. En efecte, l’equip de treball de la Comissió que va emetre l’informe sobre la reforma polèmica de la llei del Tribunal Constitucional espanyol va haver d’esperar que es resolguessin (que es desestimessin) els recursos d’inconstitucionalitat que hi van presentar el govern català i el govern basc.

Summary: La Comissió de Venècia confirma que Catalunya no té poder per a demanar un aval al referèndum


El president de la Crida Nacional, Jordi Sànchez, ha avisat que els mesos vinents seran determinants per la vertebració de l’espai polític que pretén crear la Crida, a partir de la ‘reordenació’ del sobiranisme que se sent hereu de l’1-O’. En una carta als inscrits escrita de la presó dels Lledoners estant, i a la que ha tingut accés l’ACN, el president reconeix que la creació de la l’associació està sent molt més lenta del que estava planejat, encara que ha assegurat que ara és el temps de la Crida i que venen ‘setmanes intenses de treball’. Així, el president reivindica l’organització com l’eina al servei de la unitat per guanyar la independència. ‘No abandonem mai els nostres orígens: hem nascut per sumar persones i per teixir àmplies complicitats, només així podrem avançar’, manifesta. A la carta, que s’ha llegit en una reunió de treball de l’associació, Sànchez lamenta que des del primer congrés de la Crida la unitat de l’independentisme no és més forta, encara que també insisteix que l’organització s’ha mantingut ‘expectant i prudent’ per a no interferir en les campanyes electorals dels partits i no incrementar la fragmentació de l’independentisme. En aquest sentit, Sànchez ha assegurat que tant ell com el president Carles Puigdemont estan conjurats per ‘posar tot el que estigui a l’abast’ per a reordenar l’espai sobiranista amb màxima transversalitat i unitat. De fet, a la mateixa missiva avança que a la presó s’ha reunit amb diverses persones que volen vertebrar el corrent democristià al voltant de la Crida, encara que no detalla de quins perfils es tracta. Sí que relata, però, que els ha animat a fer-ho d’acord amb els estatuts perquè ho considera ‘una bona notícia’. El president de l’associació recorda a la carta que les setmanes vinents es constituirà formalment el consell de representants i en dos o tres mesos ja se celebrarà la primera assemblea general. Reunió de treball La carta de Sànchez s’ha llegit a porta tancada a una reunió de treball de la Crida al CCCB, on hi ha participat tant algunes de les territorials ja constituïdes de l’organització com representants de les tres corrents ideològiques –gent d’esquerres, socialdemòcrates o liberals- de la formació, així com de les sectorials del partit. En una atenció a mitjans posterior, el secretari general de l’espai, Toni Morral, en ser preguntat sobre la possibilitat de presentar-se a les pròximes eleccions ha recordat que des dels inicis de l’associació hi ha l’opció sobre la taula, encara que ha remarcat que, quan s’hagi de prendre la decisió, es farà en consulta a tots els socis.

Summary: Jordi Sànchez avisa que els mesos vinents seran ‘determinants’ per a vertebrar l’espai polític de la Crida


La mesa del congrés espanyol ha admès a tràmit aquest dilluns la moció de censura que els 84 diputats del PSOE van registrar el passat divendres contra Mariano Rajoy. I en una decisió gairebé exprès ja li han posat data, el ple de la cambra es reunirà el dijous i divendres per a decidir el futur polític del president espanyol. El PP volia que la moció fos el més ràpid possible perquè així no interfereixi en el ple del senat que ha de ratificar el pressupost de l’estat. Per a prosperar, la moció de censura haurà d’obtenir la majoria absoluta del congrés (176 diputats). El debat començarà amb la defensa de la moció de censura per part d’un els seus signants, i el candidat –que no cal que sigui diputat al congrés, com no ho és Pedro Sánchez- podrà intervenir sense limitació de temps per exposar el se programa de govern. Posteriorment, després d’una interrupció decretada per la presidenta del congrés, intervindran els representants dels grups parlamentaris durant trenta minuts i disposaran d’un altre torn de rèplica de deu minuts. Finalment convocarà una única votació. En cas de prosperar per majoria absoluta, la presidenta del Congrés espanyol, Ana Pastor, ho posarà ‘immediatament’ en coneixement del rei i del president del govern espanyol. El candidat alternatiu que ha impulsat la moció de censura queda investit de manera automàtica i no cal cap altra votació.

Summary: La moció de censura de Pedro Sánchez contra Rajoy començarà dijous


MADRID, 3 (EUROPA PRESS) Més de vint persones han desaparegut després que un pont que travessa un riu a l’estat de Maharashtra es desplomés com a conseqüència del fort cabal, segons han informat les autoritats locals, que han activat un pla de recerca per intentar localitzar les víctimes. El pont, que travessa el riu Savitri, forma part de la principal carretera que connecta les ciutats de Bombai i Goa. La infraestructura va caure aquest dimarts a última hora, quan hi circulaven un mínim de dos autobusos, segons fonts esmentades pel diari The Times of India. Al voltant de 80 efectius de rescat, entre els quals hi ha equips de busseig, s’han desplaçat a la zona per intentar trobar els desapareguts, si bé de moment tan sols han recuperat dos cossos. La forta pluja que cau en aquesta àrea complica aquestes tasques. El primer ministre indi, Narendra Modi, ha fet una crida al cap del govern de Maharashtra, Devendra Fadnavis, per oferir-li el seu suport, segons la cadena CNN. El dirigent regional ha confirmat a Facebook que Modi li ha ofert ‘tota l’ajuda’ necessària de l’executiu central i ha aclarit que el trànsit segueix obert gràcies a un pont paral·lel al que s’ha ensorrat.

Summary: Més de 20 desapareguts per l’ensorrament d’un pont a l’estat indi de Maharashtra


Avui s’ha celebrat al Parc Bit una jornada dedicada a l’Economia social en l’àmbit de la Unió Europea, amb motiu del reconeixement de les Illes com a ‘Regió Europea de l’Economia Social’ per part de la Comissió Europea. El conseller de Treball, Comerç i Indústria, Iago Negueruela, ha destacat durant la seva intervenció els bons resultats de la feina feta de manera conjunta entre les entitats que representen el sector de les empreses de l’economia social i el govern, amb l’objectiu de potenciar el sector. ‘Avui és un gran dia per a les Illes Balears, perquè es reconeix a les nostres illes com a Regió Europea d’Economia social’ ha dit Negueruela, que ha agraït a la Unió de Cooperatives del Treball Associat de les Illes Balears (UCTAIB) representada per la seva presidenta, Malena Riudavets, la iniciativa de sol·licitar el reconeixement de la UE com a Regió Europea de l’Economia Social. Aquest reconeixement s’ha fet patent amb la presència en la jornada de la cap de la Unitat de Tecnologies avançades, clústers i economia social a la Comissió Europea, Ulla Engelmann i del president de la Social Economy Europea, Juan Antonio Pedreño. Negueruela ha destacat el paper del govern: ‘Ha volgut impulsar l’Economia Social d’una manera efectiva i amb fets, no només per posar a les Illes a l’alçada d’altres comunitats, sinó, sobretot, perquè creiem en un tipus d’empreses de participació democràtica, que a les Balears té un potencial enorme’, ha afirmat. El conseller ha recordat mesures per a impulsar l’economia social en aquesta legislatura com la creació d’una Direcció General de Treball, Economía Social i Salut Laboral per a distingir la importància del sector; l’establiment del diàleg constant i fluid amb les organitzacions i la recuperació del Consell del Cooperativisme i de l’Economia Social, després de quatre sense haver estat convocada. Negueruela també ha recordat l’aprovació del Pla Director de l’Economia Social (2018-2022), amb un ampli consens, i que recull com a objectiu que l’economia social arribi al 5% del PIB mitjançant la creació de cooperatives i societats laborals, així com una inversió pública de gairebé quatre milions d’euros. Ha assenyalat que, per aconseguir aquest augment del PIB i fomentar l’economia social s’ha posat en marxa ‘diverses línies de subvenció i fórmules de finançament, perquè aquestes empreses comptin amb un suport econòmic fort i sostingut’. Un altre impuls va arribar amb l’aprovació de la Llei de Micooperatives el passat més de gener, amb el suport de tots els partits. Per al conseller Negueruela, totes aquestes polítiques públiques han estat servides per posar en valor una economia social i l’objectiu ara és consolidar aquesta aposta, clau per al desenvolupament econòmic social del territori.

Summary: La Comissió Europea reconeix les Illes com a Regió Europea de l’Economia Social


El Consell de Mallorca va aprovar abans de Nadal el canvi de data de la diada. Deixarà de celebrar-se institucionalment el 12 de setembre per fer-ho el 31 de desembre. Avui encara no hi haurà actes oficials, però amb la Festa de l’Estendard ja s’escalfen els motors per a l’any que ve. N’hem volgut parlar amb Miquel Ensenyat, president del Consell de Mallorca, i hem aprofitat per demanar-li sobre l’estat del sobiranisme a les Illes i la seva expectativa sobre una possible Catalunya independent. Ensenyat espera que aviat les Illes i Catalunya puguin crear, juntament amb la resta de Països Catalans, una federació amb respecte per a les sobiranies de cada territori. —Què ha motivat el canvi de data de la diada de Mallorca? —Darrere de l’acord del ple del Consell hi ha la feina de mesos d’una comissió integrada per representants dels partits polítics. I neix a partir de constatar que la diada del 12 de setembre no acabava d’aferrar. S’havia reduït a una diada amb uns actes exclusivament polítics i una festivitat pels funcionaris del Consell. No tenia arrelament. Se la van treure un poc de la màniga. Durant molts d’anys hi van invertir molts recursos, però no ha acabat mai d’arrelar. Per altra part, hi havia la festa del 31 de desembre, la Festa de l’Estendard, que és la festa civil més antiga d’Europa i declarada Bé d’Interès Cultural. En aquest sentit, té un arrelament i una tradició que el 12 de setembre no ha tingut mai. La feina de la comissió ha passat per consultar universitat, entitats, associacions, experts… per veure quina seria la data més idònia. I gairebé tothom ha coincidit a assenyalar el 31 de desembre. Al final, és una decisió política fonamentada en una argumentació històrica. —No tenia sentit mantenir el 12 de setembre? —La data del 12 de setembre es va cercar perquè era acabat l’estiu, després de la de Catalunya… i era la data del lliurament de la Carta de franqueses i privilegis del Regne de Mallorca —la primera constitució com a tal. El dia 31 sempre ha tingut uns emperòs que són el final d’any i ajunta celebració de Cap d’Any amb la diada. Sempre he dit que el rei En Jaume hauria pogut tenir una setmana de paciència! Abans d’entrar a la Madina Mayurqa haguera pogut esperar una setmana o deu dies… Vidrieres del Consell de Mallorca, obra de Faust Morell Bellet. A la sala de plens del Consell de Mallorca veuràs que les imatges i tota la iconografia fa referència als fets del 31 de desembre. Aquestes magnífiques vidrieres que hi ha d’en Faust Morell parlen de l’entrada del rei En Jaume a Madina Mayurqa i de la rendició del rei Abū Yahyà… Per tant, això que hem fet és retornar a la normalitat d’una cosa que havia estat sempre d’aquesta manera. El 31 de desembre i la Festa de l’Estendard sempre ha tingut una participació popular més elevada que en qualsevol dels actes que s’han fet el 12 de setembre. —Enguany encara no es fan actes institucionals perquè ja es van fer el setembre? —L’any que ve ja serà oficial el canvi. No hem preparat cap acte per la diada d’enguany. Es farà allò que s’ha fet els últims anys des de la societat civil i la Festa de l’Estendard. —Aquest canvi era una reivindicació sobiranista? —Bé, entorn del 31 de desembre hi ha el moviment sobiranista, però la diada és per a tots els mallorquins. Les diades han de ser de tothom. Allò que hem fet és tornar a la normalitat d’acord amb el sentit institucional i històric. Queda molta feina per fer. La consciència col·lectiva té encara molt recorregut per créixer. Cal recordar d’on venim i explorar cap a on volem anar com a poble. —S’avença en aquest sentit? —Hi ha un sector que està molt content amb la recuperació de la diada institucional pel 31 de desembre, però hi ha un sector majoritari que tant li és el dia 8 com el 80, el 12 o el 31. I en aquest sentit ens queda molta feina per fer i recórrer. Hem de treballar encara per a construir aquesta consciència col·lectiva de Mallorca com a poble. Molt conscient i orgullós d’allà on ve, però amb unes fites clares d’on vol anar. —El dret de decidir es podrà exercir en un horitzó clar? —A curt termini, no. Quan parlem del dret de decidir, parlem de moltes coses. Hi ha coses que per nosaltres són essencials i sobre les quals no tenim cap poder de decisió. Per exemple, no tenim cap control de la nostra porta d’entrada i sortida, que són els ports i aeroports. Hem de recordar contínuament que som una illa. La gent arriba per la mar o pel cel. Sobre això no tenim cap dret de decisió ara mateix. Imagina’t si parlem de coses encara més transcendentals com l’autodeterminació. Ens queda molt de camí per recórrer. Quan parlem del dret de decidir, ho hem de fer sobre les coses més bàsiques i de les coses més profundes com la decisió del futur polític d’un poble adult i madur. —Per avançar en aquesta direcció era imprescindible el canvi a les institucions per foragitar el PP. Com valoreu el primer any i mig? —El PP a Mallorca sempre havia ocupat un espai regionalista que en Bauzá va abandonar per situar-se en un espanyolisme ferotge. En Bauzá va causar una reacció sense precedents a Mallorca. Ningú no havia tret mai cent mil persones al carrer. I en Bauzá ho va aconseguir. És un mèrit que li hem de reconèixer. Supòs que el PP haurà vist el desgast que ha tingut en aquesta posició espanyolista i haurà après la lliçó. Mentrestant, nosaltres ens hem de situar en la perspectiva de ser molt ambiciosos. Hem de construir una societat integradora on tothom se senti bé. —Com influeix a Mallorca el procés d’independència del Principat? —Nosaltres sempre ens hem mirat Catalunya amb una certa nostàlgia. Vaig ser a Barcelona enguany per l’entrega del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes a la Maria Antònia Oliver. Dins del Palau de la Música, cantant els Segadors, tothom dret cridant independència… se’m va posar la pell de gallina. Quina càrrega emotiva més forta! També nostàlgia pensant quin dia serà aquell que veurem el Teatre Principal de Palma ple de gent dreta cridant independència. Segurament, els processos de Catalunya i les Illes són diferents. I a nosaltres ens queda molta feina i camí per recórrer per arribar en el punt actual de Catalunya. Però no vol dir que no hi arribem. Jo crec que les Illes també hi arribarem. Les circumstàncies que hi han conduït Catalunya hi conduiran també les Illes. —Aquests canvis no sempre són tan lents. Catalunya fa 10 anys tampoc no s’ho hauria imaginat… —Quan et parlava abans del nul poder de decisió que tenen actualment els mallorquins sobre ports, aeroports, càrrega fiscal… Hi ha tota una sèrie de qüestions que són comunes i que aquí encara no han despertat aquesta consciència col·lectiva com a Catalunya, però ja veurem què passa. Aquí també sabrem dir que ja n’hi ha prou. —I què espereu a Mallorca d’una Catalunya independent? —Esper moltes coses. El primer és que sigui com més aviat millor. Això és el primer. Després, crec que tenim uns lligams històrics, geogràfics i estratègics que ens han de fer mirar el món des d’una perspectiva comuna i conjunta. Això sempre, amb independència o sense. Però quan Catalunya sigui independent, encara més. —Si la constitució del futur estat de Catalunya inclou una menció clara de l’àmbit nacional complet, els Països Catalans, serà positiu o contraproduent pels mallorquins? —Alguns sectors de mallorquins potser ho veurien com a contraproduent o com una actitud invasiva, però per altra gent seria satisfactori. Jo crec que cal tenir sempre en compte la realitat de cada lloc. I també la seva sobirania. Si no fos així, Catalunya estaria traint els seus propis principis. A nosaltres ens agrada parlar d’una federació on cada part és sobirana per administrar les seves coses. Aquest és el camí conjunt del futur. A Mallorca no s’entendria canviar un centralisme de Madrid a Barcelona. Haurem d’establir una relació entre iguals. Això és important.

Summary: Miquel Ensenyat: ‘Les Illes també arribarem al punt on és ara Catalunya’


Julio Manrique (Barcelona, 1973) protagonitza la tragèdia Èdip, al teatre Romea fins el 10 de juny sota la direcció d’Oriol Broggi. La història, ben coneguda per a tothom. Matar el pare i anar-se’n al llit amb la mare. Voler fugir del mal presagi dels oracles per acabar-s’hi abocant irremeiablement. La història del rei de Tebes, Èdip, escrita per Sòfocles fa més de dos mil quatre-cents anys, encara avui s’explica i es coneix. La recerca de la identitat, continuar investigant per a descobrir qui és, malgrat descobrir-ho el porti a arrencar-se els ulls i a viure com un rodamon. Tenir-ho tot, i perdre-ho per descobrir els propis orígens. Una tragèdia que llança la pregunta sobre la identitat, una de les grans preguntes. —És la quarta vegada que et dirigeix l’Oriol Broggi i sembla que heu trobat la fórmula de l’èxit. —M’agrada treballar amb l’Oriol, ens entenem molt bé treballant junts; m’agrada molt perquè, entre d’altres coses, té un món i una manera de fer teatre propis, que es manifesten en la tria dels textos.És força diferent de les tries que jo faig com a director.Té un univers estètic i conceptual que no és el meu però que és molt atractiu permi. Com que és ‘una altra cosa’ per mi és molt enriquidor entrar al seu món irecórrer aquests personatges tan intensos que em proposa, com el Hamlet o l’Èdipmateix.O com les aventures d’Incendis o de L’orfe del Clan dels Zhao. —Parlàveu de personatges intensos. Èdip és presentada com la tragèdia per antonomàsia. Què exigeix en el terreny interpretatiu? —Sobretot s’ha de tenir clar que la història, els personatges, estan molt per sobre de tu. Són mites, personatges enormes, miralls molt grans on reflectir-se. Els temes són enormes, les passions són enormes i es desboquen. L’ànima d’aquests textos és molt gran, i, a més ens vénen de molt lluny. Han anat prenent formes diferents en el temps perquè continuem tornant-hi sempre. A cada època, aquests grans mites ens parlen d’una manera determinada. Com que són tan grans, crec que, com a actor, has de fer de transmissor, de tub, gairebé, de canal, de missatger. L’Oriol no pretén posar-se per sobre de les històries sinó que mira d’explicar-les bé. Sent una fascinació real per les històries que tria. I en aquest sentit ell també veu molt clar que hem de fer de transmissors, sense interferir-hi; estar al servei de la història. —També és un personatge exigent en l’àmbit físic. —Sí, és això que deia de col·locar-se com a canal: mentre vas explicant l’obra deixes que et colpegi, però sense perdre mai el control. És important mantenir les regnes del cavall tibades però alhora mantenir-te flexible perquè la història et vagi colpejant. Èdip mateix, cada cosa que li va passant l’aboca cada vegada més i més avall, en aquest pou sense fons de la identitat; un fons terrible que li costarà d’assumir. Sobretot és intentar ser flexible. —Per què una tragèdia com aquesta encara ara ens pot colpir? —Perquè és el viatge de la recerca de la identitat. De fet, crec que és una de les primeres grans obres que fa la pregunta amb una força enorme, amb la força del crit de qui s’ha arrencat els ulls: qui sóc? És una pregunta que llança a l’abisme. Tots en el nostre procés de creixement ens l’acabem fent. Hi estem avesats. I si no ens la fem, pitjor.Perquè significa viure d’esquenes a un mateix. Èdip no té més remei que fer-se-la. Sòfocles el posa en una situació en què els oracles li auguren una cosa terrible i ell s’espanta i mira de fugir-ne. Però com més ràpid fuig, empès per la por, més s’hi acosta. I al final no té més remei que enfrontar-se a qui realment és. I s’enfronta al monstre. Perquè allà baix, a sota el pou, hi ha un monstre que ell no volia mirar i al final no té més remei que fer-ho. I es treu els ulls perquè no pot suportar veure més. Però després d’això, quan s’ha convertit en un cec, quan no hi veu, és segurament quan comença a veure-hi clar. Quan ho perd tot, quan li cau la corona de rei de Tebes, quan l’heroi que creia que era descobreix que és un monstre… Passa això que hem mirat d’apuntar a l’epíleg, que és una reescriptura d’Èdip a Colonos feta per Wajdi Mouawad, l’autor d’Incendis. —Què hi voleu explicar? —L’epíleg proposa aquest Èdip tranquil, que se’n va a un teatre a descansar, a morir, i a deixar sobre l’escenari la seva història perquè la reculli algú altre i la continuï explicant. Tot això té una certa llum, la llum des de la ceguesa, des del punt d’haver assumit el dolor. I és a l’epíleg on agafem prestades i amb el seu permís les paraules de Wajdi Mouawad que diu que l’única cosa que ens quedarà quan ens hagin pres tantes coses és la nostra capacitat d’explicar històries, d’explicar les històries dels morts per donar una mica de llum als vius. —Precisament Wajdi Mouawad és un dels autors preferits de Broggi, dieu que a Èdip apareix al final de l’obra. Per què és un referent del vostre teatre? —Veig que explico massa coses! No passa res, suposo, perquè en aquesta obra la cosa important no són les sorpreses argumentals, tot i que la història d’Èdip és un thriller collonut: la manera com ell fa de detectiu de si mateix i va descobrint la veritat de mica en mica. I això posa molta tensió en l’obra, aquesta dosificació dels descobriments.. Pel que fa Wajdi Mouawad, és, segurament, l’autor contemporani que més s’ha inspirat en els grecs, que els ha fet més seus, i que ha reescrit la tragèdia clàssica convertint-la en material contemporani. Incendis s’inspira molt en Èdip rei de Sòfocles. Wajdi és molt fan de Sòfocles i l’ha muntat sencer: ha agafat i reescrit les sis obres que ens han arribat i les ha muntades totes. —Parlant d’Èdip, és inevitable de pensar en el complex que duu el seu nom. —Sí, els psicòlegs –i sobretot Freud, figura capital del segle XX– s’agafaven a mites per explicar coses. Electra, Medea i Èdip. I la història d’aquest noi que mata el seu pare i se’n va al llit amb la seva mare, per algú que començava a especular amb el món de l’inconscient i de la psicoanàlisi, era un mite perfecte per a exemplificar, crec jo, el procés de construcció de la pròpia identitat. Reconèixer el desig per la mare, sobretot des de la perspectiva masculina. És cert, segurament és la primera dona referent de qui t’enamores. I vas veient el pare com un rival a mesura que et fas gran i l’has de matar, l’has de destronar. Ell era el campió i ara ho has de ser tu; el campió en el sentit de ser ‘jo’ i no ser ‘fill d’algú’, en aquest sentit parlava de la mort del pare. Això és de Freud i no necessàriament nostre, però hi ha una frase molt moderna de Jocasta, de la versió original, que diu: ‘No et preocupis per això d’haver dormit amb la teva mare, que molts altres ho han somniat abans que tu.’ Això li ho diu quan comença a témer que sigui fill seu. Però continua insistint a deixar-ho estar. Ella lluita per la supervivència, la veritat és una cosa que no podran assumir, i ella diu que tothom té els seus fantasmes. —Al final de l’obra, en arribar al teatre, diuen una frase sobre què és el teatre… —’Un refugi dels homes per als homes on les paraules són amigues de les pedres’, que és una frase preciosa. —Exacte. I què és per a vós el teatre? —No puc superar aquesta frase perquè m’emociona molt dir-la, però és un lloc de trobada on ens expliquem històries els uns als altres. Perquè necessitem explicar-nos la vida per viure-la. —De fet, us hem vist sobretot en teatre, més que en televisió o cinema. Què té d’especial? —S’ha anat convertint en el meu mitjà habitual, tot i que també m’agrada molt la televisió i sobretot m’agrada molt el cinema. M’agrada molt el món audiovisual i em fascina molt. Però el teatre és viu. Passa aquí i ara. Potser és l”aquí i ara’. Potser aquesta cosa efímera que té, inevitable, aquesta intensitat que té la vida: l’instant és irrepetible. Potser té a veure amb això, que és efímer, és únic. Això que passa ara no tornarà a passar mai més. I més coses. Per exemple, al cine, el personatge més important potser és la càmera, que fa que els espectadors mirin les coses des d’un punt de vista o un altre. I aquí els plans els creem nosaltres, i amb el director que ha imaginat la posada en escena. Ets una mica més propietari de la cosa. —I dins el mateix món del teatre heu tocat tecles diverses: actor, director, dramaturg, fins i tot director artístic d’un teatre com és aquest, el Romea… Haver fet papers diferents del món del teatre ajuda a fer millor els altres? —Segurament. No ho tinc teoritzat. Vaig començar a fer de director perquè era actor i vaig conèixer aquest ofici d’explicar històries fent d’actor, i quan vaig començar a dirigir només tenia aquesta experiència. Després, quan he compaginat direcció i actuació crec que el fet d’haver dirigit m’ha estat útil per a entendre millor què volia el director i què veia la gent: què és realment això que fem. M’ha ajudat a prendre’n consciència del tot. —Heu dit unes quantes vegades que el teatre és explicar històries, però creieu que ha de tenir cap funció més? —Sobretot ha de fer sentir. És la millor manera d’influir i fer-ho des d’un lloc noble, honest, no manipulador. Ha de commoure, en el millor dels casos. En un sentit ampli. No necessàriament fent plorar, però ha de commoure, arribar-te a l’ànima. Això és la millor cosa que pot arribar a passar. No crec en el teatre pedagògic. No crec que nosaltres siguem ningú per a donar lliçons a ningú. No crec que sigui l’espai adequat, hi ha més espais a la societat per a fer això. No crec en els sermons, no m’agraden gaire. No m’agrada que me’ls facin si no els he anat a demanar. —Sovint es diu que el món de la cultura també hauria de prendre posició política. —Crec que el teatre s’hauria d’ocupar de coses més invisibles, més ambivalents i segurament més profundes que la política. Penso que hi ha coses més profundes que la política, i la política és importantíssima. La política és inevitable. Gairebé qualsevol acció que emprens pot ser vista des d’un punt de vista polític. Decidir de fer una obra o una altra, si vols llegir-ho així, té una certa dimensió política. Però no crec que el teatre sigui el lloc per a fer el debat polític. La televisió ja se n’ocupa. De fet estem envoltats d’opinadors que prenen partit i que discuteixen confrontant punts de vista polítics. Crec que el teatre ha de volar o submergir-se en un altra mena d’experiència, humana, molt rica, però que no es quedi només en el pla ideològic. Que no sigui ‘qui votes?’. M’és igual qui voti la gent que ve a veure l’obra, m’importen més unes altres coses. —Dieu que la política és inevitable a l’hora de triar un text o un altre i justament coincideix Èdip al Romea i Medea al Lliure de Montjuïc. —Segurament és una cosa que hi ha a l’aire; no les decidim d’una manera estratègica o conscient. És un clima, una agitació, una convulsió. La tragèdia és convulsa. Són forces enormes en oposició, és desgarro, és quejío, en terminologia flamenca. És un espai convuls i ara l’espai social és molt convuls. Hi ha posicions que sembla que no es trobaran mai, hi ha disbarats que no som capaços d’entendre, potser respon a això. —L’última vegada que us vam veure a la televisió va ser fent El crac. Què hi ha del Julio Manrique real? —Bé, era jo, la meva veu, la meva barba… però espero no ser tan monstruós . És una bretolada fantàstica que crec que acaba parlant de les batalles d’egos. L’esperit d’El crac és això. Joel Joan va començar rient-se d’ell mateix i em va convidar que participés en la segona temporada, a la gran broma cruel que explora una zona de les nostres ànimes que és aquest jo petit egocèntric que no en té mai prou d’afalacs. I d’això, ens en rèiem. —Dels tòpics sobre el teatre? —Sí, ell es volia riure de l’esnobisme. De la màscara. És clar que hi és, en el món del teatre. De vegades és un mecanisme de supervivència en certes situacions socials. Però jo no crec que hi sigui més en el teatre que en altres àmbits. Per exemple, en el de la política o en el del periodisme, per dir-te’n dos, on el nivell d’esnobisme o de màscara arriben a nivells molt alts. I a més, en aquests dos àmbits crec que amb un nivell de perillositat més alt que la ximpleria i les vanitats del món del teatre.

Summary: Julio Manrique: ‘La història d’Èdip és un “thriller” collonut’