A Madrid hi ha hagut un desembarcament de catalans aquests últims dies. Es percep de seguida, sobretot si et mous pels carrers de la vora de la plaça de les Salesas, on hi ha els edificis del Tribunal Suprem espanyol i, una mica més amunt, el de la sinistra Audiència espanyola, més a tocar del carrer Génova i sota l’ombra de la gran bandera de la plaça de Colón. Però també ha vingut gent d’altres països per seguir de ben a prop el judici que avui ha començat contra els presos polítics catalans. Malgrat la negativa del tribunal que presideix Manuel Marchena a acceptar observadors internacionals a la sala, n’hi ha molts que han vingut igualment. Dues diputades del partit alemany Die Linke al Bundestag, sopaven ahir en un hotel situat a deu minuts a peu del Suprem. I parlaven amb indignació i perplexitat del menyspreu amb què el tribunal ha tractat els observadors internacionals. Zaklin Nastic i Sylvia Gabelmann explicaven que havien fet tasques d’observació en processos electorals en altres països, fins i tot a Turquia. I ho havien pogut fer, havien pogut seguir directament els judicis que volien monitorar. En aquest cas, la justícia espanyola els ho ha negat. Van demanar les acreditacions per a assistir a les sessions de la vista oral al Suprem i els les van denegar. I cap més paraula. Tanmateix, han anat igualment fins a Madrid, per poder parlar amb les autoritats catalanes que també hi han anat i per fer-se veure, per deixar clar que denuncien aquesta obstrucció. I avisen que pensen tornar a final d’aquest mes o a començament del vinent, acompanyades de més diputats, alemanys i d’altres països. Totes dues impulsen un grup de treball al Bundestag sobre Catalunya, semblant al que funciona de fa un temps al parlament britànic. Nastic és, a més, membre de la comissió de drets humans del parlament alemany, on malda perquè s’hi aprovi una declaració de protecció dels presos polítics i els exiliats catalans, per les vulneracions de drets fonamentals de què són víctima. Die Linke ha donat suport clar a l’exercici del dret d’autodeterminació de Catalunya, però els principals partits del país han tingut una actitud més tèbia, si no freda, sobre la repressió contra l’independentisme. I volen aprofitar el judici per convèncer-los de fer pinya. La informació que recullin aquests dies de judici, la volen fer servir per ajudar a denunciar-lo a Alemanya.

Summary: La lluita de dues diputades alemanyes per a denunciar el judici al seu país


Autor: Joan Maluquer, president de l’Associació Heptàgon d’Iniciatives Culturals La crua realitat de l’Alguer Dilluns 21 de novembre passat, Raphael Minder publicà el reportatge «Italy’s Last Bastion of Catalan Language Struggles to Keep It Alive» (‘El darrer baluard de la llengua catalana a Itàlia lluita perquè es mantingui viva’) al diari The New York Times. Aquest reportatge ha comportat la reacció del síndic de l’Alguer Mario Bruno, que al cap de dos dies va proposar «que totes les associacions que defensen el català i que treballen per la seva normalització facin servir el Palau Serra, un edifici històric del centre, i que aquest edifici sigui el centre de difusió i promoció del català a l’Alguer»—segons que reportava Vilaweb. El reportatge és estremidor, amb opinions de la periodista Sara Alivesi («la gent té unes altres preocupacions i no valora fins a quin punt la llengua és realment l’únic tret diferencial de la nostra ciutat»), el delegat de la Generalitat de Catalunya Joan Elies Adell («el sistema educatiu italià ha transmès la idea que no és útil i pot aportar confusió ensenyar una llengua com que aquesta al mateix temps que l’italià»), el lingüista Francesc Ballone («durant una època era políticament correcte dir que es volien impulsar llengües, però ara aquest període s’ha acabat»), la cantant Clàudia Crabuzza («com molta gent de la meva generació, tenia avis que parlaven català, però la transmissió familiar de la llengua es va trencar quan els meus pares em van parlar en italià») i de l’octogenari Gavino Monte («amb els meus cinc néts només parlo alguerès»), aquest darrer l’única aportació esperançadora. Al llarg del reportatge, Raphael Minder va tocant aspectes importants com la legislació, l’ús de la llengua, els mitjans de comunicació o l’escola. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Un Alguer desolador a The New York Times


JxCat i ERC batallen per l‘hegemonia i l‘estratègia independentista a peu d’urna en cada elecció, i diumenge es pot tancar un cicle. Les europees faran visible d’una manera nítida els suports a Oriol Junqueras i Carles Puigdemont, i marcaran de manera decisiva el lideratge polític del moviment. Però no hi ha direcció sense base i, pel que fa a l’extensió del poder territorial, són molt rellevants els resultats de les eleccions municipals, on totes dues formacions pugnen per enfortir-se a tot arreu. ERC aspira a guanyar-les per primera vegada des del 1979, però JxCat no li ho vol posar fàcil. El 2015, ERC ja s’hi acostà. Es va quedar a 159.000 paperetes de CiU, que es va mantenir en el primer lloc en vots (669.781) i en regidors (3.336). ERC va ser la segona candidatura en regidors (2.380) i la tercera en vots (510.080), darrere el PSC. CiU va pair de manera agredolça aquells resultats. Havia guanyat les eleccions, però perdia Barcelona en mans d’Ada Colau. L’interès mediàtic que desperta Barcelona ho pot enlluernar tot. ERC ho sap molt bé. Aquesta vegada, la victòria d’Ernest Maragall a la capital catalana pot esdevenir la icona de l’ascens electoral d’aquests últims anys, a partir de la qual ERC podria provar novament d’aconseguir la presidència de la Generalitat quan Quim Torra convoqui eleccions. El somni d’ocupar les dues bandes de la plaça de Sant Jaume: CiU hi va ser entre el 2011 i el 2015. Però el mapa electoral continua canviant. N’és un indicador el nombre de llistes presentades. ERC podrà ser votada a 807 municipis, un centenar més que el 2015. JxCat opta a la batllia a 809, tot i que fa quatre anys va registrar 850 candidatures, aleshores amb les sigles de CiU. Pere Aragonès amb els batlles Annabel Moreno (Arenys de Mar), Isaac Peraire (Prats de Lluçanès), Maite Aymerich (Sant Vicenç dels Horts) i l’ex-batlle de Sabadell Juli Fernàndez. Fotografia: ACN. Les quatre grans ciutats El 26-M arriba com la segona volta del 28-A. ERC confia que els resultats de les espanyoles es repliquin diumenge als col·legis electorals i JxCat encreua els dits perquè el vot europeu per a Puigdemont porti l’electorat a votar per la mateixa força a les municipals, unes eleccions en què tradicionalment s’ha imposat la confiança en el candidat i les dinàmiques locals. A Barcelona, les enquestes han reflectit un frec a frec entre Maragall i Colau que es podria decantar per l’ex-conseller d’Afers Exteriors. Els pactes de govern no seran senzills si el ple es fragmenta tant com indiquen els sondatges, i aquí JxCat, amb Elsa Artadi, pot tenir un paper clau. No hi haurà cap moviment sense conseqüències. El color de les aliances a Barcelona i als ajuntaments més importants del país pot esblaimar o reforçar les relacions dels dos socis del govern de la Generalitat, després d’una campanya d’enfrontaments continus. A Girona, la batllessa Marta Madrenas podria mantenir-se a la batllia, però és una incògnita els suports que sumarà Guanyem Girona. Madrenas intenta mobilitzar l’electorat avisant que, si poden, pactaran amb ERC i el PSC. Fa quatre anys, CiU va obtenir-hi deu regidors, i ERC, quatre, igual que la CUP i el PSC. El 28-A, ERC va ser primera força, seguida de JxCat, a només tres punts. Caldrà veure si ERC trasllada al ple municipal aquesta tendència a l’alça o si, al contrari, Guanyem també fa forat en el seu electorat potencial. La pugna entre els dos socis de govern s’ha traslladat igualment a Lleida, on pot trontollar la batllia del socialista Fèlix Larrosa, qui l’estiu passat va rellevar Àngel Ros. JxCat, que va ser segona força el 2015 amb les sigles de CiU, aspira ara a aconseguir-la amb l’ex-diputat al congrés espanyol Toni Postius. Però ERC també treballa perquè el seu cap de cartell, Miquel Pueyo, lideri un canvi a la ciutat, amb l’embranzida dels resultats de les espanyoles i ERC com a primera força a la ciutat, seguida del PSC. A Tarragona, el socialista Josep Fèlix Ballesteros pretén governar en solitari i els dos partits independentistes intenten guanyar pes al ple. Ara bé, és ERC qui podria obtenir millors resultats si se segueix la tendència del 28-A, quan ja va ser segona força. No era un creixement menor: havia estat la cinquena feia tres anys. Ernest Maragall i Elsa Artadi, quan seien a la taula del consell executiu. Ara es mesuren les forces a Barcelona. Fotografia: ACN. Què decanta el vot a les municipals? Les lògiques que expliquen l’opció de vot són diferents en funció de les eleccions i caldrà veure si diumenge, amb l’efecte del 28-A, s’imposa la lògica del contagi, del contrapès o una dinàmica pròpia. Quins elements defineixen els vots a les municipals? Segons l’observatori de política municipal que elabora Feedback per a l’Associació Catalana de Municipis, a les poblacions de més de 50.000 habitants els factors més decisius són –per aquest ordre– la feina del grup a l’ajuntament durant la legislatura anterior i la confiança personal en el candidat, a més de l’orientació política pel que fa a la relació entre Catalunya i Espanya. En canvi, pesen menys la voluntat de canvi a l’ajuntament, la identificació ideològica amb el partit o la defensa d’un interès local concret. Per tant, els batlles parteixen en teoria amb una fortalesa difícil de contrarestar per a l’oposició si han tingut mandats més o menys plàcids, sobretot si, a més, han governat amb majories folgades. JxCat arriba a les municipals arrossegant la crisi interna amb el PDECat, el ball de sigles amb la constitució de la Crida Nacional per la República, ara en hibernació, i entomant les conseqüències de l’ascens electoral d’ERC a totes les institucions. Les dues forces, a més, concorren als comicis colpejades per la repressió de l’estat espanyol després de l’1-O, amb l’impacte de desenes de batlles investigats i l’arxivament lent i progressiu de la majoria de les causes. CiU va aconseguir 429 batllies després de les últimes municipals, el segon cop que superava el PSC en vots i regidors des del restabliment de la democràcia. Aquest llistó sembla ara difícil de repetir, si s’avaluen els resultats del 28-A. Quan ERC guanya en municipis governats per JxCat L’estira-i-arronsa independentista també s’ha traslladat a alguns dels principals municipis en què governa JxCat. Aquestes darreres eleccions espanyoles, ERC va guanyar en nuclis emblemàtics de la força municipal convergent com són Sant Cugat del Vallès, Vic, Igualada, Figueres i la Seu d’Urgell; ciutats on els relleus generacionals que va culminar CiU entre el 2007 i el 2011 van convertir la federació en la primera força municipalista. El mapa que explica el creixement d’ERC municipi a municipi A Sant Cugat del Vallès, Carmela Fortuny va rellevar Mercè Conesa a la batllia l’any passat, i el 28-A va veure com ERC obtenia el 26,75% dels vots i tornava a ser primera força, mentre que JxCat, amb deu punts menys, perdia suport. Per entendre l’evolució de l’electorat i avaluar l’impacte de la tendència s’ha de mirar enrere: CiU hi va obtenir el 40,08% dels vots en les espanyoles del 2011, amb uns resultats històrics per a la federació arreu de Catalunya. JxCat ha governat aquest mandat amb onze regidors, i ERC, amb tres. Més ajustada ha estat l’aritmètica a Figueres, on Jordi Masquef ocupa la batllia sobre la base de set regidors des del novembre, quan Marta Felip va deixar el càrrec. ERC és la segona força i la CUP ja li va proposar un pacte, amb el PSC i Compromís d’Esquerres, per a canviar la batllia. Provaran de bastir ara un pacte d’esquerres? El 28-A, ERC hi va guanyar amb el 26,08% dels vots i JxCat va ser la tercera, amb un 14,59%. Més difícil sembla que això pugui passar a Banyoles, que ha tingut batlles d’ERC i de CiU aquestes darreres dècades. Miquel Noguer, de JxCat, és batlle des del 2007 i ara es presenta a la reelecció. També aquí ERC va guanyar el 28-A i ha exercit com a principal partit de l’oposició al ple davant de la majoria. A Vilafranca del Penedès, Pere Regull és batlle des del 2009, després d’una moció de censura avalada per ERC i la CUP que va desbancar els socialistes. Amb el bagatge pactista amb el PSC, ara es torna a presentar. En les dues últimes eleccions espanyoles, hi va guanyar ERC, i en les darreres catalanes, JxCat. Anna Erra i Quim Torra, al mercat del Ram de Vic. Fotografia: ACN. CiU ha governat a Vic des del 1979. Però, per primera vegada, ERC va guanyar-hi el 28-A. La batllessa de JxCat, Anna Erra, pretén mantenir-se a la sala de comandaments de l’ajuntament, però ERC també s’ha fixat com a fita d’entrar-hi, malgrat les dificultats. Salvant les distàncies, l’aritmètica no és gaire diferent d’Olot, on Josep M. Corominas ha tancat el mandat gràcies a un pacte amb el PSC. Però Corominas no repeteix. S’hi presenta Pep Berga i ERC hi va guanyar en les dues darreres espanyoles. També canvia el candidat de JxCat a la Seu d’Urgell. Albert Batalla no repeteix (intenta rellevar-lo a la batllia el pediatre Jordi Fàbrega) i JxCat va quedar a més de deu punts de distància d’ERC en les darreres espanyoles, les segones que ERC quedava primera. També hi ha un canvi de candidat de JxCat a Valls, on Dolors Farré cerca de rellevar el batlle Albert Batet, un dels homes de confiança de Carles Puigdemont i portaveu de JxCat al Parlament de Catalunya. Aquí la governabilitat sembla novament forçada als pactes, després d’un mandat en què Batet ha governat amb nou regidors i gràcies a un pacte amb el partit d’Oriol Junqueras, després d’una dècada a la batllia. ERC aconseguirà de guanyar regidors després de l’ascens espectacular que ha tingut en les eleccions espanyoles aquests tres últims anys? El 21-D, JxCat va quedar davant d’ERC amb sis punts més. A Vilanova i la Geltrú, tampoc no ha optat a la reelecció la batllessa Neus Lloveras. CiU hi ha governat durant dues dècades i ara JxCat renova la llista, encapçalada per Blanca Albà. ERC va quedar primera el 28-A, i el 21-D, per davant de JxCat. Les batllies més consolidades de JxCat Hi ha més municipis governats per JxCat on ERC va guanyar per primera vegada el 28-A. Però la majoria amb què han governat batlles de JxCat, que ara opten a la reelecció, dificulta molt que hi pugui haver relleus. És el cas d’Igualada, amb Marc Castells, i una folgada majoria absoluta d’onze regidors de vint-i-un. Històricament, a Igualada hi ha hagut batlles de CiU i del PSC, però mai d’ERC. A Ripoll, el batlle i també diputat de JxCat Jordi Munell ha governat amb una àmplia majoria absoluta d’onze diputats, davant els quatre d’ERC. Amb algunes diferències, la situació es repeteix a Puigcerdà amb Albert Piñieira, que va accedir al càrrec el 2015, després de cinc mandats amb ERC amb el timó de l’executiu, i ha governat amb onze regidors dels catorze. A Mollerussa, Marc Solsona també va veure com ERC s’imposava el 28-A, però fins ara ha gestionat el consistori amb una àmplia majoria absoluta d’onze regidors, davant els tres d’ERC. Després de setze anys, l’històric convergent Josep Poblet deixa la batllia de Vila-seca amb majoria absoluta. També la presidència de la Diputació de Tarragona, que ha exercit durant dotze anys. Aspira a rellevar-lo Pere Segura, de la candidatura Vila-seca Segura-Junts. El pes municipal d’ERC Gabriel Rufián i Juli Fernández, en la campanya electoral del 28-A. Fotografia: ACN. Fa quatre anys, ERC va obtenir 259 batllies i ha governat en més de tres-cents municipis. Una de les més importants ha estat la de Sabadell, amb Juli Fernàndez. Hi va arribar per un pacte amb la Crida per Sabadell (encapçalada per la CUP) que incloïa fer un relleu a mig mandat amb Maties Serracant. ERC i la Crida han compartit la gestió d’un municipi sacsejat pels casos de corrupció en què es va implicar el socialista Manuel Bustos. ERC també es va enfortir el 2015 a les batllies de Cambrils (Camí Mendoza), Salt (Jordi Viñas), Sant Vicenç dels Horts (Maite Aymerich), el Masnou (Jaume Oliveras), Vilassar de Mar (Damià del Clot), Amposta (Adam Tomàs), Manlleu (Àlex Garrido), Balaguer (Jordi Ignasi Vidal, que ara pugna per la reelecció amb el candidat de JxCat), Santa Coloma de Farners (Joan Martí), la Bisbal d’Empordà (Lluís Sais), Solsona (David Rodríguez), Montblanc (Pep Andreu), Falset (Jaume Domènech) i Moià (Dionís Guiteras). És una incògnita si l’ascens d‘ERC a l‘àrea metropolitana en les eleccions espanyoles es replicarà ara a les municipals amb l’obtenció de regidors en ciutats fins ara gairebé impenetrables, com Santa Coloma de Gramenet. El PSC es mantindrà en els seus baluards, però ERC podria començar a guanyar votants en municipis on JxCat encara ho té més difícil per a créixer, tenint en compte que va quedar lluny del podi, sovint com a setena força, per darrere de Vox. És el cas de l’Hospitalet de Llobregat, Cornellà, Viladecans, el Prat de Llobregat i Sant Adrià de Besòs. A Badalona, a més, ERC es presenta en coalició amb Guanyem Badalona, amb el propòsit que Dolors Sabater torni a la batllia en compte de Xavier García Albiol, del PP. Diumenge, la batalla per l’hegemonia independentista entre JxCat i ERC també es dirimirà decisivament als municipis.

Summary: JxCat i ERC: la disputa per l’hegemonia a peu de carrer


Després de més d’un any de desconnexió, en què el grup s’ha oxigenat amb experiències solidàries a Melilla, el Senegal, Palestina i els camps de refugiats grecs, Txarango torna als escenaris. És segurament el grup català que arrossega més gent. Ara publica el tercer àlbum, El cor de la terra, un títol amb doble significat. Per una banda, vol dir entendre la música com el batec de la terra i dels seus pobles: ‘Un llenguatge ancestral que tothom entén.’ Per una altra, el disc és com un cor musical. Perquè aquest treball compta amb les col·laboracions de Pau Donés, Macaco i els australians The Cat Empire. Durant aquests darrers temps, Txarango ha cercat un sentit que vagi més enllà dels escenaris. S’ha convertit en una cooperativa de treball i destina els beneficis a finançar projectes: ‘La idea és crear xarxa, col·lectivitzar el nostre projecte i apostar per gent que creiem que estan en projectes transformadors.’ Ens ho expliquen amb profunditat, parlen de política sense pèls a la llengua i repassen els viatges que aquests últims mesos els han fet créixer. —A final del 2015, en una entrevista de VilaWeb, dèieu que necessitàveu aturar-vos perquè la ressaca del segon disc no caigués sobre el tercer. Ho heu aconseguit? —Alguer Miquel: En el terreny emocional, hem fet un canvi de xip perquè vàrem canviar la dinàmica i hem fet una colla de viatges que ens han portat a un altre lloc. Hem tingut temps per a triar, què volíem fer i què no, què volíem posar i què no… Aquest projecte neix de la voluntat de generar la nostra pròpia feina i de sentir-nos lliures. Ens dediquem a això perquè ens fa feliços i nosaltres decidim com ens hi dediquem i quan ens hi dediquem. Havíem agafat una dinàmica molt bèstia perquè el projecte creixia molt. Aquest any d’aturada ens ha servit per a tenir cura del projecte, agafar aire, consentir-nos, cuidar-nos com a grup i no tenir la sensació d’autoexploració. —Perpo si no heu parat. Heu estat al Senegal (per conèixer el Centre Cultural de Caparan que apadrineu), tres vegades a camps de refugiats a Grècia i en una caravana a Melilla. —Sergi Carbonell: La idea era carregar piles i preparar el disc amb calma. Però passa que ja teníem preparada la tornada a l’Àfrica per a inaugurar el Centre Cultural de Caparan, que hem pogut finançar amb l’ajuda de molta gent que ha vingut als nostres concerts. I ens hem trobat amb un seguit de circumstàncies que han fet que tot plegat fos molt més intens que no teníem programat. Començant pel Senegal, perquè no hi havíem de tocar i vàrem acabar fent-hi concerts, com també a Gàmbia. Però tots aquests viatges han acabat donant forma i influint el disc i el grup. —Àlex Pujols: No ha estat un any tan tranquil com teníem previst, però sí molt més enriquidor que no semblava de primer. —A. M.: Jo me n’enduc la reafirmació del fet que el meu poble són tots els pobles i que la gent viu molt focalitzada en el seu entorn proper i se sent part d’una comunitat. Tenim un llenguatge universal, que és el de l’alegria, i nosaltres hi participem des de la música. Al final, hem après que als llocs més malmesos hi neix la vida i hi ha manifestacions brutals de bellesa i de vida. Me n’emporto mil imatges. —Com ara quines? —À. P.: Quan vàrem arribar al poble del Senegal per a inaugurar el centre cultural ens van fer una rebuda espectacular. Érem a 5.000 quilòmetres de casa i ens vàrem trobar amb una gent que havia fet seva la nostra música. Va ser el primer viatge on vàrem aprendre el llenguatge de la música. Ens va rebre tot el poble amb una pancarta que hi deia: ‘Benvinguts, Txarango, al món dels somnis.’ Tothom cantant, tocant instruments i ballant. S’havien fet samarretes amb el nom de Txarango, algunes noies portaven trenes al cap amb la paraula ‘Somriu’ … Va ser genial. —S. C.: Jo recordo un concert que vàrem fer a Palestina. Va venir un noi que havia estat empresonat per Israel. Ens va explicar que feia cinc anys que no ballava. El recordo plorant amb el seu germà i gaudint d’aquell moment. Són moments molt bèsties i emocionants, i acabes formant part d’aquestes històries. —A. M.: A Grècia, a Idomeni, vaig conèixer la Rodin quan encara no tenia nom. Va néixer en una tenda de campanya i els seus pares no volien posar-li nom en un camp de refugiats. Després d’aquest primer viatge els vaig perdre la pista, perquè les altres que hi vam anar ja no hi eren. I fa un mes em van cercar per internet i em van escriure. Em van explicar que havien arribat a Alemanya, evidentment pagant diners a totes les màfies, que estaven bé i que a la nena li havien posat Rodin. És clar, que algú que has conegut en un lloc així, amb qui has compartit espai, al cap d’un any et busqui per dir-te que està bé, és bestial. —S. C.: Bé, de fet al Senegal hi ha un nen que es diu Ivan pel nostre saxofonista. Visitàvem el dispensari del poble, acabava de néixer un nen i com que els va fer gràcia l’Ivan, que té un aspecte semblant a les màscares de ball del poble, li van posar el seu nom. La música treballa en el terreny de l'intangible i nosaltres aboquem un llenguatge emocional. —El so del tercer disc és inconfusiblement Txarango. Però, què hi trobem de nou? —A. M.: Hi parlem de viatges viscuts com a grup. Per exemple, hi ha una cançó que neix a Palestina i que parla de l’alegria com a forma de resistència. O una altra en què parlem de l’Àfrica que hem viscut i que vol ser un cant al continent. El disc és com un quadern de viatges. En els altres discs partíem de dues preguntes: què volem fer i què volem ser. I ho projectàvem en les lletres. On hem crescut ha estat en tot allò que envolta el projecte. Què volem desencadenar i què volem ser com a projecte. —I què voleu ser? —A. M.: Moltes coses. Aquest últim any hem après quin és el llenguatge que practiquem. La música treballa en el terreny de l’intangible i nosaltres aboquem un llenguatge emocional. Hem de ser conscients de què tenim entre les mans i què pot desencadenar. I la força que té això que fem es necessita en llocs on potser, per sentit comú, no hi ha d’haver música. Què hi fa la música, en un lloc violentat, en una societat trencada o en un espai de tristesa? I què pot desencadenar tot això? Hem de ser-ne conscients i ens ha fet créixer. Tenim una arma, que és la música, i que podem apuntar en dues direccions: com a arma de participació i d’incidència, i també com a refugi d’evasió i protecció del món. —Canteu per construir un món millor? —A. M.: Sí, treballar per construir-lo o per generar petits espais de bellesa i d’alegria. I que tot pugui sumar en la construcció, no només de mons, sinó de moments i de canvis. Hem tocat en llocs on hem fet aixecar persones que feia molt temps que estaven malament. En el fons nosaltres hem pres consciència de què fem i de què pot arribar a ser el nostre projecte. Nosaltres som aquí per a canviar el món, i si no podem, almenys fer les revolucions possibles. O per a fer el bé i per a acompanyar la gent que ho fa i que ho sap fer millor que nosaltres. Per això hem col·lectivitzat el disc. —Donareu la meitat dels drets que generin les cançons d’El cor de la terra a catorze col·lectius i entitats. Amb quina intenció? —S. C.: La idea és crear xarxa, col·lectivitzar el nostre projecte i apostar per gent que estan en projectes transformadors, que volen construir futurs diferents. I creiem que tenim la responsabilitat de fer-los partícips del nostre projecte. Però sobretot volem que siguin coneguts i per això hem fet el llançament del disc d’aquesta manera tan especial, publicant dues cançons cada dia i vinculant bé cada cançó amb cada col·lectiu i poder explicar quina tasca fa. —I us heu constituït com a cooperativa de treball. —A. M.: Sí, som una cooperativa sense ànim de lucre. Tots els diners que fa el grup, a part del nostre sou per a viure, serveixen per als projectes que desenvolupem. Enregistrar els discs en primera instància, però tot serveix per a desencadenar projectes. En el fons, tots els diners de Txarango serveixen perquè passin coses. Som cada vegada més conscients que hi ha una responsabilitat i que la nostra participació té una incidència. —S. C.: Tant de bo en aquest sentit puguem ser un mirall de més grups en la forma de constituir-se. Per exemple, aquest any hem decidit de controlar el procés de fabricació de les samarretes i que siguin fabricades aquí. —A. M.: És que la gent que es fa a la mar a Bangladeix fuig de les samarretes de tres euros. I no podíem tenir un discurs polititzat i després fabricar unes samarretes que no saps d’on vénen. Catalunya és un país classista i racista —Heu estat de les cares visibles de la campanya ‘Casa nostra, casa vostra’. Heu rebut crítiques? —A. M.: I tant! Moltíssimes. Catalunya és un país classista i racista. Només has de mirar qui guanya les eleccions. A mi la dreta catalana m’ha trinxat anant i venint. —S. C.: Cada vegada que alcen la veu vol dir que fem les coses bé. I et reafirmes. —Però la societat ha respost de manera exemplar. —A. M.: És clar, perquè hi ha molta gent bona. Calia que un equip de persones desencadenés el canvi de xip. La gent aquí no sabia com podia ajudar. Calia crear aquest coixí social i que els polítics veiessin que en aquest àmbit s’hi juguen més d’un vot. —I és un problema de competència o incompetència? —A. M.: D’incompetència, claríssimament. Els catalans ens pensem que ho fem tot bé i tenim aquesta espècie de personalitat generada per haver perdut tantes batalles. Però la personalitat es genera quan tu pots donar la mà. I Catalunya és un país racista igual que tots els països europeus. I avui dia si vols ser diferent, has d’ajudar. Tenim un govern que té l’oportunitat de donar els primers DNI de la República Catalana. Agafes, portes la gent i ja està. —Però la tramitació de l’asil és estatal. —A. M.: I vulneren un dels drets fonamentals. —Per tant, què es pot fer des d’aquí? —S. C.: Desobediència. La desconnexió quan comença? —A. M.: Qui es vol creure el projecte d’aquesta gent? Són incapaços de fer la independència. —S. C.: Es passen el dia parlant de desconnexió, de trencament amb Espanya, de desobediència… Però no tan sols han de fer-ho amb el que els interessa, sinó amb un tema tan flagrant com aquest. —A. M.: Si tu ets un país que vol donar la cara i no t’atreveixes a portar la gent aquí, és que no en tens voluntat. Però passa que els partits d’aquí no volen barrejar-se amb la qüestió dels refugiats i arriscar-se a perdre vots. Si tu tens diners per a això, lloga un terreny a Grècia, construeix un barri de Catalunya, construeix una escola i treu els nens d’entorns militaritzats dels camps. Pots fer deu mil coses. El que no poden fer és fer-nos responsables als ciutadans de la seva incompetència. O acollim la gent o rebrem molt fort perquè el projecte europeu s’enfonsa. Jo sento vergonya profunda de Catalunya. I encara més quan veig l’orgull que genera el fet de ser català. No sé per què la gent se sent tan especial i tan diferent. Polititzar les accions pot ser més potent que polititzar una tornada —La música és la vostra manera de fer política? —A. M.: Polititzem les accions del grup des de fa temps. On toquem? Per què toquem? On anem? Per què hi anem? Per a qui és, a part de nosaltres? Tot això ha estat una feina. —Costa trobar grups musicals que es comprometin tant políticament. —S. C.: És que si no et mulles ja fas política. És un autoengany molt gran. Això vol dir que tu només sedes la gent. Generes vaselina per al sistema i vol dir que tot està bé. Això a nosaltres ens sembla terrible. Però bé, així és com va. —À. P.: És que polititzar les accions pot ser més potent que polititzar una tornada.

Summary: Txarango: ‘Som aquí per a canviar el món, i si no podem, almenys fer les revolucions possibles’


Els dirigents espanyols d’UGT, Josep Maria Álvarez, i de CCOO, Unai Sordo, han demanat al president en funcions, Pedro Sánchez, que comenci a negociar amb Podem com més aviat millor per tancar un acord programàtic, després del fracàs del govern de coalició, i evitar que es repeteixin les eleccions espanyoles. ‘Això ja és aigua passada i cal superar la desconfiança’, ha dit Sordo. Durant la reunió que han mantingut a la Moncloa, han dit a Sánchez que calia aprofitar el resultat electoral per bastir una majoria progressista i emprendre mesures i reformes socials i econòmiques amb un govern estable. Els dos dirigents sindicals no consideren la possibilitat de repetir les eleccions i demanen a Podem i PSOE que es posin d’acord perquè, si no, el 2019 haurà estat un any perdut. ‘L’esquerra ha de pensar que els dies passen i que en l’últim segon tot és més difícil’, ha dit Álvarez. Segons que han explicat, Sánchez no els ha demanat res, tampoc que fessin de mediadors amb Podem, i tampoc no han parlat de quina fórmula s’hauria de cercar per tancar l’acord amb Podem. En canvi, els presidents de la patronal espanyola han demanat a Sánchez un govern ‘estable i moderat i que tanqui un pacte amb partits que ‘posin al centre les polítiques d’empresa’. ‘Tots sabem quins partits estan més en disposició de fer això i quins no’, ha dit el president de CEPYME, Gerardo Cuerva. ‘Necessitem un govern moderat, amb rigor pressupostari i que treballi amb ortodòxia econòmica’, ha dit Antonio Garamendi, president de la CEOE. Calvo critica Echenique Per la seva banda, la vice-presidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, ha titllat de ‘exabrupte’ el comentari d’ahir del secretari d’organització de Podem, Pablo Echenique. ‘No són constructius, no ajuden a res’, ha dit en declaracions als periodistes. Echenique va reaccionar ahir a la tarda a les declaracions de Sánchez, en què deia que la desconfiança entre el PSOE i Podem era ‘recíproca’, assegurant que era una excusa per a cercar un acord amb Ciutadans o bé forçar la repetició de les eleccions espanyoles. Desconfianza en quien le hizo presidente y con quien pactó los presupuestos más sociales de la democracia. La enésima excusa para seguir buscando el acuerdo con Rivera o llevarnos a elecciones. Sánchez debería hacer los deberes, trabajarse los apoyos y dejar de buscar excusas. pic.twitter.com/esE8m0watT — ᴘᴀʙʟᴏ ᴇᴄʜᴇɴɪQᴜᴇ 🇪🇸 (@pnique) August 7, 2019

Summary: CCOO i UGT apressen PSOE i Podem a tancar un acord programàtic i evitar eleccions


El binomi Agustí Villaronga (director cinematogràfic) i Isona Passola (productora, responsable de Massa d’Or) ha tornat a activar l’engranatge per adaptar una novel·la clàssica i indiscutible de la literatura catalana: Incerta glòria de Joan Sales. El film s’estrena aquest divendres als cinemes. Ja van treballar plegats en El mar, de Blai Bonet, i després en Pa negre, d’Emili Teixidor, que fou un èxit aclaparador. El resultat d’Incerta glòria és un film de gairebé un parell d’hores, ple de moments d’alt voltatge, que se situa al front d’Aragó l’any 1937, quan la guerra encara no s’havia perdut però ja s’albirava la derrota. L’equip de ‘Incerta glòria’. D’esquerra a dreta: Núria Prims, Oriol Pla, Agustí Villaronga, Bruna Cusí, Marcel Borràs, Fernando Esteso i Isona Passola. Un batalló del bàndol de la República és al poble d’Olivel tot esperant de ser mobilitzat per entrar en la batalla. És allí on es troben dos amics de Barcelona, de l’òrbita anarquista, en Lluís Sales i en Juli Soleràs. Són tan amics que es consideren gairebé germans. L’un, en Lluís, ple de rigor i compromís. L’altre, en Juli, excèntric, provocador, d’una intel·ligència poderosa, però que és capaç d’arribar a ser macabre. La guerra els trinxa inquietuds, amistat i valors, i se’ls emporta la joventut i els ideals. Res no tornarà a ser igual. A Olivel, en Lluís s’enamora perdudament de la carlana, la senyora del poble, una dona d’origen humil que havia fet de minyona a casa d’en Carlan, amb qui va tenir dos fills il·legítims. Quan en Lluís, que ha estudiat per advocat, se n’enamora, ella se n’aprofita per aconseguir que falsifiqui la seva partida matrimonial. D’aquesta manera, la carlana pretén convertir-se, juntament amb els seus fills, en hereva de totes les possessions del senyor, que durant tot l’any vivia a Barcelona, però que arran de la guerra es va refugiar a Olivel i fou executat per una patrulla anarquista. En Lluís és casat amb la Trini, amb qui té un fill, en Lluïset. La Trini és geòloga i d’ideologia anarquista, filla d’anarquistes i lliurepensadors, tot i que amb la guerra decideix de batejar-se per trobar consol en el cristianisme. La Trini estima en Lluís. I en Soleràs estima la Trini. Per això està a prop d’ella durant aquests primers anys de guerra, procurant llet en pols per al nen, escrivint-li cartes, visitant-la clandestinament de tant el tant a Barcelona. El film, basat en la novel·la de Joan Sales, s’ha concentrat en la història emocional dels personatges i ha defugit pròpiament el conflicte bèl·lic. Tampoc no ha volgut entrar en el rerefons metafísic, religiós i filosòfic que conté la novel·la. Ho va explicar ahir el director, Agustí Villaronga, en una conferència de premsa: ‘La novel·la de Joan Sales és molt extensa, amb tot el rerefons bel·licista i amb moltes disquisicions metafísiques, religioses, filosòfiques. Vaig decidir de treure tant l’una cosa com l’altra, perquè vaig pensar que podia ser un fre, i em vaig concentrar en la part emocional de la història.’ I afegeix: ‘Si entràvem en el conflicte bèl·lic, havíem de fer-ho molt bé, no s’hi valia a ensenyar una batalleta, perquè el públic té aquest conflicte interioritzat. I, de fet, vaig decidir de no posar-hi la guerra, perquè la pel·lícula no tracta d’un conflicte d’ideologies, que hi és també, sinó sobretot de la manera com la guerra afecta la gent, especialment com afecta la gent jove. Per això penso que la part bèl·lica no cal que hi sigui. Allò que em va atraure de la novel·la van ser els personatges, tan extrems i diferents l’un de l’altre.’ La part emocional de la història la sostenen quatre personatges: la carlana, protagonitzada per Núria Prim, actriu rescatada per Villaronga, que feia molts anys que no es posava davant la càmera, i que fa una interpretació esplèndida, amb un joc de mirades de gran potència, amb una contenció intensa. En segon lloc, en Lluís, protagonitzat per Marcel Borràs, el bon noi esgarriat, que fa com una mena de baix continu en el film. L’altre protagonista masculí, en Soleràs, és Oriol Pla, que sap tibar fins a l’histrionisme, segurament el personatge més atractiu de la història (juntament amb la carlana). I finalment la Trini, la càndida jove plena de convicció, d’ideals i lucidesa, encarnada per Bruna Cusí, que s’estrena en aquest film. Aquests papers principals van acompanyats d’uns secundaris de luxe. Hi ha aragonesos (o d’origen aragonès), alguns de sorprenents, com ara Fernando Esteso. Els altres: Luisa Gavasa, Terele Pávez i Juan Diego. Agustí Villaronga al recinte de l’Hospital Sant Pau de Barcelona, un dels escenaris de la pel·lícula. Els actors van parlar ahir d’Agustí Villaronga. Van dir que té un ull molt fi, que és un director molt precís, que sap què cerca, que acompanya els actors, que els dóna eines. I que és discret, entranyable, afectuós amb tot l’equip. La productora Isona Passola i el director Agustí Villaronga ja han fet cinc films plegats. Es respecten i s’estimen. Sembla casual que nasquessin el mateix dia, del mateix mes i del mateix any, però potser hi ha alguna raó generacional que els fa treballar bé plegats. Villaronga diu meravelles de Passola: ‘Lluitadora; estima el que fa; té una mentalitat de productora petita, tot i que no ho és, per tenir cura del detall; té un gran respecte pel director tot i que el sap marcar. A mi em va rescatar d’un moment greu, perquè feia molts anys que no treballava. I anava amb el cap baix. Però la pel·lícula El mar ens va empènyer cap a una relació molt sòlida.’ I Passola, al seu torn, diu: ‘El vaig anar a buscar perquè pensava que era el bo. Va ser una intuïció. Llavors ell em va dir que estava desenganyat del cine, i jo li vaig dir: “Tira, tira!” D’aquí va néixer una amistat molt forta. Certament és el bo, pel talent que té i també perquè és molt bona persona. Jo, que ja tinc una edat, valoro molt envoltar-me de bones persones. I tenim discussions, és clar, perquè respecto el que fa, però no callo. Hi ha una gran confiança mútua.’

Summary: Agustí Villaronga: ‘Aquesta pel·lícula parla de com la guerra afecta la gent, sobretot els joves’


Un tió és, per definició, un tros de soca gruixuda per a ser cremat, és el tronc capfoguer sobre el qual s’apilen els altres. També se’n pot dir tronc, tronca, soca, rabassa i conco del foc, entre més. Com el tió ha esdevingut un element imprescindible de Nadal: de cremar-lo a caçar-lo El tió és el protagonista d’un dels rituals nadalencs més vius i alhora més antics que conservem. El ritual és més o menys igual a tot arreu. Dies abans de Nadal, apareix aquest tronc de les maneres més diverses: n’hi ha que cauen del cel, altres apareixen dins el llit dels infants, altres al mig d’un camí esperant una família adoptiva. Una vegada és a casa, comença el període d’engreix amb les dietes més variades: palla, garrofes, galetes, mandarines, rosegons de pa, pells de taronja, tot s’hi val perquè, quan arribi el dia, retorni tot allò que ha menjat cagant obsequis. El moment màgic arriba el dia de fer-lo cagar. Avui es fan cagades col·lectives a les festes de Nadal d’escoles i associacions dies abans de la festivitat i a les llars acostumen a fer-lo cagar la nit de Nadal o la mateixa diada, cada família ho fa segons les seves necessitats i costums. Abans de fer cagar el tió, és costum d’atansar-se al pessebre a cantar unes nadales, altres escalfen els bastons o els mullen perquè diuen que així cagarà millor. Arribat el moment, la mainada, armada amb els bastons, comença a picar el tió amb força, tot cantant una cançoneta al·lusiva a l’acció. D’aquestes cançons o cantarelles, n’hi ha moltíssimes variants segons el territori, procedències familiars, etc. Una vegada ben colpejat, s’aixeca la manta que el tapa: allà hi ha els obsequis que haurà cagat. És tradició que cagui, entre més, les postres, el dinar de Nadal, neules i torrons. El tió és un ritual d’origen rural, significa l’abundància, un tronc vell i sec regala de les seves entranyes llaminadures i llepolies. És l’auguri del renéixer de la natura després de l’estació hivernal. Amb el temps i la desaparició del foc a terra de les llars, també ha desaparegut el costum de cremar-lo després de la cagada. Les cendres que en quedaven es feien servir com a elements de protecció contra el llamp, les cuques, etc., a les cases i als camps. Actualment, els tions s’han urbanitzat i humanitzat, convertint-se en uns elements simpàtics de l’imaginari nadalenc. Cofats amb barretina i amb una cara dibuixada amb un somriure més que evident, ens anuncia, tot reposant en un racó de la llar, que arriba el Nadal.

Summary: Per què fem cagar el tió?


Els Amics de les Arts va acomiadar anit Eduard Costa, que a partir d’ara farà música amb un projecte en solitari de nom l’Últim indi, amb un concert simfònic al Palau de la Música. Visiblement emocionat, Costa va dir que marxava molt feliç sabent que els altres tres integrants continuarien tocant amb els Amics de les arts i va agrair el suport del públic durant els 13 anys de vida del grup. ‘Us porto al cor perquè heu fet possible un somni’, va dir. En acabat, Costa es va fondre en una abraçada amb la resta de membres del grup, Dani Alegret, Joan Enric Barceló i Ferran Piqué. Vegeu ací el comiat: Emocionant final i comiat de l’Edu d’Els Amics de les Arts pic.twitter.com/mLKRuZULho — PRIMERA FILA (@PrimeraFilaCat) November 23, 2018 Els Amics de les Arts van estar acompanyats per quaranta-quatre músics joves i de la trentena de membres del Cor de Noies de l’Orfeó Català. L’espectacle, un projecte que fa més de dos anys que s’està gestant i tenia el nom de Symphonic Project, va constar de dos grans blocs, un en què han prescindit dels instruments de pop rock i la veu dels Amics de les Arts ha sonat sense guitarres, pianos ni baixos, i un altre que ha combinat el so simfònic amb el propi de la banda. El concert va començar amb una peça inèdita purament instrumental. En tot el concert, cada un dels ‘amics’ tenia associat un motiu musical, escrit a partir de les lletres de cada nom. Una estructura que van presentar al començament de l’espectacle, de més de dues hores i en què van repassar peces dels cinc àlbums de la seva discografia. La banda va fer sonar temes populars com ‘L’home que dobla en Bruce Willis’, ’30 dies sense cap accident’ i continuant amb ‘Les coses’ per començar la segona part fins a completar un repertori compost per setze peces amb l’absoluta complicitat del públic, en què també hi van inclure cançons com ‘L’Arquitecte’ -que feia 6 anys que no interpretaven-, ‘El vent tallant’ o ‘Els bons fotògrafs’. L'apoteosi, com no, arriba amb JEAN-LUC (que avui, simfònicament, esdevé "Marxa en mi major. Allegro. Opus 19"). Mocadors enlaire, salts i cants conjunts amb el públic. Fi de la primera part. pic.twitter.com/Bb9v6NfJ6A — Ismael Martín (@ismartin_amoros) November 23, 2018 El concert va posar punt final amb quasi una raresa, ‘La taula petita’, una peça que Els Amics han interpretat en poquíssimes ocasions en directe i que va tenir l’aire de comiat, seguit d’un ‘bis’ del ‘Ja no ens passa’.

Summary: Els Amics de les Arts acomiaden Eduard Costa amb un emotiu concert simfònic


El comitè executiu permanent de Ciutadans ha aprovat avui de no pactar amb el PSOE després de les eleccions espanyoles del 28 d’abril. El secretari general del partit, José Manuel Villegas, ha explicat en la conferència de premsa posterior a la reunió de l’executiva que ‘s’ha ratificat el criteri de que Ciutadans no pactarà ni amb el PSOE ni amb Pedro Sánchez‘ per configurar un futur govern espanyol. El número dos de Cs ha argumentat que el president del govern espanyol ‘se n’ha d’anar a l’oposició’ pels seus ‘intents de pactar amb els separatistes’ i després de governar gràcies al suport de l’independentisme. ‘Cap vot que vagi a Cs servirà perquè Sánchez segueixi com a president del govern , ha insistit Villegas. Ciutadans va arribar a un acord de govern amb el PSOE després de les eleccions espanyoles del 20 de desembre del 2015. Sánchez va sotmetre’s a la investidura, però el fet que Podem hi votés en contra va fer fracassar el pacte entre els socialistes i Cs. Després de la repetició de les eleccions el juny del 2016, Cs va decidir de donar suport al PP i a la investidura de Mariano Rajoy. La negativa de Cs a pactar amb el PSOE després de les eleccions espanyoles esvaeix dubtes sobre les aliances post-electorals. El partit d’Albert Rivera aposta per reeditar al congrés espanyol el tripartit de dretes d’Andalusia amb el PP i Vox.

Summary: L’executiva de Ciutadans aprova de no pactar amb el PSOE després de les eleccions espanyoles


‘Avui ha estat la vegada que han vingut més càmeres de televisió. Ha estat realment increïble. Tots els càmeres que corrien per la ciutat ara són aquí’, ha dit el responsable del Club de Premsa de Brussel·les, la capital europea. El lloc exacte de la compareixença de Carles Puigdemont havia estat anunciada, per raons de seguretat, només una hora abans. Ara s’ha retransmès en directe per televisions de tot el món. A dos-cents metres del Consell d’Europa l’afer intern català ha esclatat al cor del continent en quatre llengües. El president de la República ha anunciat que era a la capital europea perquè a Espanya no se sentia del tot segur. Diu que ha marxat d’Espanya per seguretat. Al president Puigdemont l’han acompanyat dues banderes, l’europea i la catalana, situades, precisament, al costat d’un membre de seguretat català. Se’n reconeix un altre, també a dos metres de distància. Si t’hi fixes bé, no paren de mirar els assitents als ulls. Escruten qualsevol indici de violència. No ajuda el fet que a les parets hi pengin dotze fotografies de ‘violència extrema subsahariana’, que és precisament allò que deuen voler evitar. Tinc la sensació que em miren massa. M’acabo traient la gorra. Aquesta seu aviat es fa molt petita, amb tanta càmera, tant de focus i tanta gent, i el president trigarà uns minuts llargs a poder travessar el núvol de càmeres i fotògrafs. Hi haurà crits demanant silenci i que la gent s’assegui. Hi haurà alguna empenta entre periodistes, i un moment de caos. Però finalment Puigdemont s’obre pas, i darrere ell arriben els set consellers. El govern a l’exili retransmès per mitjà d’un senyal d’internet que ara cau, ara s’aixeca, i finalment aguanta. Metàfora. Mentre Puigdemont parla veig que tots els consellers duen l’agulla oficial amb l’escut de la Generalitat, i que el president és l’únic que duu corbata. Hi ha, avui sí, quines coses, una majoria de dones a la taula. Són quatre: Meritxell Serret, Clara Ponsatí, Meritxell Borràs i Dolors Bassa. I només hi ha tres homes: Quim Forn, Toni Comín i el president. El quart home, Lluís Puig, s’ha quedat fora de la taula, i de la foto, per manca d’espai. És el conseller de cultura. Metàfora. Sigui com sigui, impressiona molt el contrast de les cares dels consellers i la cara del president. Ell és tot energia. Sembla com si tota la llum i tota la força se les hagués quedat ell. Els consellers, en canvi, avui que anuncien el govern a l’exili, tenen cares d’hora greu. Clara Ponsatí n’és l’excepció. La del president, en canvi, és directament de ‘som-hi’, sobretot quan anuncia als seus conciutadans ‘que això serà llarg’. Un detall sorprenent és que tots els micròfons que hi ha són attrezzo. Estan tots col·locats per vendre marca, però no els entra el so per manca d’espai. Per tant, el discurs del president els arriba per un altaveu. Es pot resumir en cinc punts: No cerquem asil, sinó estar segurs i ser lliures, lluny d’Espanya; som gent pacífica, i no volem violència per arribar a la independència; serà un camí llarg; anem a les eleccions del 155; som aquí perquè Europa reaccioni. Interessant són les preguntes que fan els cinc mitjans, afortunats, que les han pogut fer. Cinc preguntes limitades per la qüestió de l’agenda del president. Pregunten Euronews, BBC, Sky News, TV3, i la televisió belga. Això ha causat una gran tensió per part de la menystinguda premsa espanyola, indignada no per no haver pogut preguntar sinó per no haver sentit el castellà pràcticament. Vergüenza, deien després de la conferència, que s’ha fet en quatre llengües: català, castellà, anglès i, sobretot, francès. Molt de francès. Mentre el so de les càmeres fotogràfiques es dispara, (taca-taca-taca-taca-ta) la premsa lliure pregunta: Heu vingut a cercar asil? Que diríeu a la gent que creu que heu d’anar a la presó? Quant de temps us quedareu aquí? Per què heu marxat de Catalunya? Què diríeu a la gent que us acusa d’haver causat el caos i haver marxat després? Esteu preparats per anar a la presó? Com heu arribat fins aquí? Escapant-vos? Fareu la feina d’un govern però a Brussel·les? Fins quan us quedareu? Aquests són els dubtes que Puigdemont ha hagut de resoldre. Tot plegat ha durat una mitja hora. En el moment de sortir, sento clarament com el president Puigdemont fa aquesta pregunta a un dels seus homes: on són els de seguretat? Un altre cop, el president i els set consellers hauran de travessar un núvol de fotògrafs i càmeres. És, diria, allò que cercaven. Que l’afer intern esclatés al cor d’Europa. Uns minuts després, Aleix Sarri fa un off the record amb més premsa internacional. Han trobat un raconet. Veig la cara dels periodistes quan Sarri els recomana que es llegeixin els càrrecs contra el govern, en què s’inclouen els repics d’atuells, les cassolades, com a forma de violència. Ara sí, les cares són un autèntic poema. Més tard, uns membres dels departaments de premsa de la delegació catalana a Brussel·les fan tant com poden per contenir la fúria de la premsa espanyola, que vol saber moltes més coses. Unes coses que encara que les sabessin, diria, tampoc comunicarien: on va el president, on s’està el president, i fins quan. Són unes preguntes que, tot i que són lògiques i oportunes, des del dia 27 d’octubre entren, també, en el terreny de la seguretat. Fora, al carrer, un flamenc amb una estelada parla amb una televisió alemanya sobre el primer d’octubre. Una noia negra parla amb un periodista japonès sobre Puigdemont. La premsa espanyola entrevista gent que porta la ‘rojigualda’. I el president català, periodista de professió, s’ha fet una altra vegada fonedís, però ara amb part de la feina feta.

Summary: L’afer intern esclata al cor d’Europa


Qui va enregistrar les converses entre el ministre de l’Interior en funcions, Jorge Fernández Díaz, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya, Daniel de Alfonso? És la gran pregunta que es fa tothom. Diversos mitjans de Madrid, sobretot eldiario.es, han apuntat que l’enregistrament de la trobada tindria relació amb l’anomenada guerra de comissaris: una lluita en el si de la policia espanyola per a controlar-la. De moment, les filtracions han paralitzat la cerimònia de comiat de l’actual cap de la Direcció Adjunta Operativa (DAO) –segon càrrec en importància dins la jerarquia policíaca– que s’havia de produir dimecres i ha endarrerit el nomenament del seu relleu. Per entendre aquesta guerra ens hem de remuntar als primers mesos del govern de Rajoy. Els nomenaments i la gestació del conflicte Una de les primeres decisions de Fernández Díaz com a ministre d’Interior va ser nomenar la nova cúpula de la policia. El comissari Eugenio Pino, antic cap dels antiavalots durant l’època de José María Aznar, es va convertir en el nou director de la DAO. Pino, d’acord amb Fernández Díaz, va organitzar un grup policíac secret amb membres de la Unitat d’Afers Interns (UAI) i la Unitat de Planificació Estratègica i Coordinació (UPEC) per a combatre les preocupacions polítiques del govern espanyol. El moviment independentista català –tant partits polítics com entitats sobiranistes– es van convertir en el principal blanc de les investigacions. Marcelino Martín Blas, el comissari escollit pel ministre de l’Interior per dirigir la UAI, és qui tutelava els passos del grup secret. Que alguns han definit com a ‘policia patriòtica’. La UAI sempre ha treballat amb discreció i la llei li permet, si així ho desitja qui la controla, fer-ho amb total secretisme i opacitat. Des del 2012 va ser l’últim any que la direcció va facilitar els sindicats policíacs el nombre d’agents (160) que treballaven a la UAI. Martín Blas, conjuntament amb José Luis Olivera –actual director del centre d’Intel·ligència Contra el Crim Organitzat i el Terrorisme i principal candidat a dirigir la DAO–, va venir a Barcelona l’octubre del 2012. Els policies van intentar convèncer amb ‘noves proves’ els fiscals Fernández Bermejo i Sánchez Ulled de reactivar la investigació del cas Palau. Olivera els coneixia de la seva època a la Unitat de Delictes Econòmics i Fiscal (UDEF). La seva intenció era que els fiscals sol·licitessin el jutge del cas un escorcoll d’urgència a la seu de CDC per tal d’influir en el resultat de les eleccions el Parlament de Catalunya d’aquell novembre. Ambdós comissaris van ser condecorats pel ministre de l’Interior el 2013 per les seves labors; a més d’una medalla, van rebre una pensió vitalícia. En les investigacions contra l’independentisme català també hi col·laborava el comissari José Villarejo. Un perfil publicat el diari El Mundo el definia com ‘el comissari més obscur’ de la DAO. ‘És un comissari, però no té comissaria. És un comandament policíac, però no té càrrec orgànic dintre de l’estament. José Villarejo és un policia veterà que es troba de “serveis especials”. Adscrit a la Direcció Ajunta Operativa, però realment no depèn de ningú. Fa i desfà. Des del segle passat, apareix relacionat amb assumptes d’allò més escabrosos, i tots amb vinculacions polítiques’, explicava l’article. El comissari va rebre el 2014 una condecoració de les mans de Fernández Díaz pels seus serveis a l’estat, especialment per les maniobres fetes a Catalunya. Villarejo és la peça de la discòrdia; el detonant de la guerra en el si de la policia espanyola. La ruptura i la guerra La UAI investigava des de 2012 l’anomenada operació Emperador: blanqueig de capital per part de la màfia xinesa. Durant el procés es van elaborar diversos informes i en alguns d’ells es mencionava el fill de Villarejo. Finalment no se’l va imputar, però el comissari, segons que van relatar fonts policíaques, va jurar venjança contra el director de la UAI: Martín Blas. De totes maneres, l’operació Emperador no era l’únic argument del comissari en ‘serveis especials’ per carregar contra el cap de la UAI. El nom del mateix José Villarejo apareixia en el cas Nicolay, que investiga les aventures del cèlebre ‘Petit Nicolàs‘. En aquell moment, dins del cos era vox populi que Martín Blas aspirava a substituir al capdavant de la DAO a Eugenio Pino quan es retirés. Villarejo va acusar a Martín Blas de ‘fabricar proves’ en contra d’ell per tal de ‘coaccionar-lo’ i evitar així que el comissari revelés l’existència de ‘gestions secretes per a la direcció del PP’. Segons Villarejo, el cap de la UAI, investigava pel partit de Rajoy les proves que Bárcenas encara no havia entregat al Jutge Ruz, facilitant així la defensa del PP. Les proves fabricades, al parer de Villarejo, són les que l’implicaven en el cas Nicolay. S’havia declarat la guerra. Fernández Díaz i Pino van pactar el cessament de Martín Blas l’abril de 2015. El comissari va ser substituït per Francisco Migueláñez al capdavant de la UAI i va ser recol·locat el consell assessor de la policia. Un cementiri d’elefants en paraules de fonts policíaques. La seva destitució, però, no va acabar amb les hostilitats. Aquest any, Martín Blas va respondre sol·licitant la detenció de Villarejo i les imputacions de Pino i la seva mà dreta, José Ángel Fuentes Gago: l’home que va propiciar les trobades entre Fernández Díaz i Daniel de Alfonso. Martín Blas els acusava de ser darrere d’un altre cas d’enregistraments polèmics relacionats amb el cas Nicolay. Unes cintes de 2014 en les quals el cap de la UAI parla amb dos agents del Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI) sobre l’operació. El pròxim 27 de juny Villarejo haurà de declarar acusat d’enregistrament il·legal al jutjat d’Instrucció número dos de Madrid. El relleu a la cúpula de la policia espanyola El comissari Eugenio Pino es va jubilar aquest dimecres i el seu càrrec com a director de la DAO ha quedat vacant. Automàticament, mentre no es formi nou govern, la llei preveu que la direcció l’ocupi el subdirector de recursos humans de la policia. No obstant això, Fernández Díaz s’ha negat a què això passi i ha decidit que el nou cap del DAO sigui José Luis Olivera. L’escàndol de l’enregistrament de les converses entre el ministre de l’Interior i Daniel de Alfonso n’ha endarrerit el nomenament. Pino, per la seva part, s’ha quedat sense cerimònia de comiat. Olivera és conscient que ocuparà el càrrec de manera interina i que si es forma un nou executiu després del 26-J podria ser rellevat. Villarejo, pendent de judici, també es jubila aquest agost.

Summary: La guerra entre comissaris de la policia espanyola podria ser darrere de l’escàndol Fernández Díaz


La secretària valenciana d’Atenció Primària i Serveis Socials, Helena Ferrando, ha calculat que el deute de l’estat espanyol amb la Generalitat d’ençà del 2015 en dependència és de 935 milions d’euros. Aquests anys, el Consell hi ha aportat un total de 2.170 milions, mentre que el ministeri espanyol només 299,3, tot i que els ajuts s’han de finançar al 50%. Per això, en una entrevista a Europa Press, ha apuntat que està ‘molt contenta’ de l’abstenció de Compromís al primer debat d’investidura de Pedro Sánchez. Segons ella, tocava això, car el 2018 –segons les seves estimacions– el govern espanyol només hi va aportar l’11,20%, 76 milions, contra el 89,80%, 602 milions, de la Generalitat. En aquesta línia, ha recalcat que es tracta d’un incompliment de la llei i que si l’estat espanyol hi abonés el 50% que li correspon, el Consell tindria prou recursos per a ‘poder treballar més i millor’, contractant ‘més personal i noves residències’. No obstant això, ha aclarit que ‘aquest pou pressupostari per a atendre la dependència no s’acaba’, perquè aquesta partida és assegurada per un crèdit ampliable, car el govern ‘té clar que venim per salvar les persones’. En concret, el sistema, segons les dades de dependència el 30 de juliol, atén 83.477 beneficiaris i s’hi han introduït 76.515 afectats d’ençà del juliol de 2015. A més, enguany ja s’han registrat 26.753 noves sol·licituds, 3.308 de les quals solament al juliol. Ferrando ha destacat que, quan el Botànic va accedir al Consell, el sistema de dependència ‘no funcionava, amb una espera de fins a cinc anys’, mentre que ara ‘els nous expedients es resolen en uns sis mesos, el termini que marca la llei’. Ha explicat que el problema és amb ‘alguns expedients antics heretats’ que són més complicats de resoldre perquè s’han d’actualitzar les dades, perquè molts han canviat de domicili o estat. ‘Però ara el sistema ja funciona perquè es basa en una administració eficaç i eficient’, ha recalcat. De fet, ha posat l’accent que en tres mesos s’han fet les mateixes valoracions que en tot el 2015. També ha explicat que a més d’una ‘mala gestió’, el problema dels embussos es devia al fet que el PP ‘no augmentava el pressupost’ i el sistema es ‘col·lapsava’. A més, diu, no s’ha arribat al sostre, perquè per l’índex d’envelliment es calcula que caldrà atendre el 2,07% de la població quan ara s’és en l’1,6%. ‘Aquest és la gran fita quant a la qualitat’, ha exposat. Assistents personals D’una altra banda, ateses les crítiques sindicals –perquè majoritàriament es tria un cuidador no professional (que sempre solen ser dones)– ha explicat que per la conselleria ‘la cosa més important és que la família decideixi’. Quant a això, ha destacat que fa cinc mesos que impulsen la figura de l’assistent personal per poder garantir l’autonomia personal a la gent gran dependent i que aquest període s’ha passat de tenir set assistents a vorejar els 350. A més, ha assenyalat que tots els estudis indiquen que, malgrat la solitud de molta gent gran, es constata que només volen ingressar en una residència quan ja tenen un grau de dependència elevat. Ha ressaltat que s’han incrementat les ràtios de les residències, s’han augmentat les places concertades i s’hi han creat unitats especialitzades en l’Alzheimer. Així i tot, ha ressaltat que s’ha seguit un nou model de residències més humà perquè s’assemblin més a una casa. D’ençà del 2015, la conselleria ha passat de 10.422 places per a persones grans a les 13.712 amb què hauran d’acabar el 2019, any en què n’han creat 1.913; un creixement del 31,5% en quatre anys.

Summary: El Consell calcula que el deute de l’estat espanyol en l’atenció a la dependència supera els 935 milions


Un núvol blanc, lleuger, volàtil, passa per davant d’una muntanya pedregosa, feréstega i atractiva també. Aquesta és la fotografia suggeridora de la jove artista Amanda Bernal per al 19è Festival Nacional de Poesia de Sant Cugat. Es farà del 9 d’octubre al 9 de novembre i inclourà cinquanta actes en trenta espais diferents. Al programa del festival, organitzat per la Institució de les Lletres Catalanes i el Teatre Auditori de Sant Cugat, hi ha una proposta arriscada, que pot ser controvertida: l’espectacle Amants i estalvis, que ha ideat l’escriptor Jordi Lara per a la Nit de Poesia. Aquest acte, que és central dins el programa, l’havia de coordinar Sam Abrams, però va dimitir arran del pacte municipal de Sant Cugat entre ERC, PSC i CUP. Aleshores ho van proposar a Jordi Lara, que ha planificat un espectacle que defuig el cànon poètic. La Nit de Poesia del Festival de Sant Cugat farà pujar a l’escenari persones que no han publicat mai poesia, que no porten l’etiqueta de poeta, però que tenen una vivència particular de la poesia, molt emocional. Perquè Lara es demana: ‘Quin valor té la poesia que no té un interès estètic, canònic, que no és la gran poesia, però que té una força vivencial?’ L’espectacle barreja poetes com Laia Malo (Laia Martínez López), Jaume Coll Mariné i Carles Dachs, amb gent que no ha publicat mai cap llibre de poemes, però a qui la poesia ha marcat la vida i, a voltes, fins i tot els ha salvat la vida. És el cas de Juan Pérez, a qui la poesia va treure de la delinqüència, o Nina da Lua, que va superar un càncer amb molt mal pronòstic, aferrant-se a la poesia. Nina da Lua va explicar durant la presentació del festival: ‘La poesia em va travessar tota la vivència del càncer. Vaig mirar la mort als ulls i em vaig adonar que això també és poesia. I vaig viure tot aquell temps de malaltia i tractament com un procés de llibertat.’ Jordi Lara també diu que la proposta conté una pregunta de fons: ‘En quin moment ets poeta? Qui és poeta, qui se’n sent o aquell a qui els altres l’hi consideren? La poesia és de tots i la podem dir de formes diferents. A més, els paràmetres de la qualitat qui els estipula? I que no canvien?’ El director de la Institució de les Lletres Catalanes, Oriol Ponsatí-Murlà, ho reblava així: ‘Qüestionar els criteris de l’excel·lència suscita un debat excel·lent i que no té fi. La proposta de Jordi Lara vol fer-nos trontollar en aquestes consideracions canòniques. Trencar motlles és una de les coses que pot fer un festival com el de Sant Cugat.’ El programa combina actes commemoratius, com el centenari del naixement de Joan Brossa, un homenatge a Marta Pessarrodona, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, i un altre al poeta Narcís Comadira, amb propostes més sorprenents, com ara els duets de poetes d’ací i de fora que es faran a les tres llibreries de la ciutat: Antònia Vicens amb la cordovesa Ángeles Mora; Francesc Parcerisas amb la poetessa gallega Emma Couceiro; i Maria Josep Escrivà amb la basca Leire Bilbao. Hi haurà una sessió de poetes joves, ‘La fam i el desig’ (19 d’octubre) coordinada per Andreu Gomila, en què participaran els autors novells Irene Anglada, Cati Coll, Guillem Gavaldà, Pol Guasch, Maria Isern i Oriol Sauleda. I l’escriptor Sebastià Portell coordinarà i presentarà la Nit de poesia LGBTQ, amb Bel Olid, Martí Sales, Encarna Sant-Celoni, Mireia Calafell i Jaume Creus. L’acte inaugural, al Teatre Auditori, es farà el 15 d’octubre amb l’espectacle Poesia ‘Exili 1939’, ara que s’escauen els vuitanta anys de l’èxode republicà. La direcció va a càrrec de l’actor Jordi Bosch, la selecció de textos és de Maria Campillo i hi participen els actors Marta Angelat, Jordi Boixaderas, Eduard Farelo, Lluís Soler, Júlia Truyol, Emma Vilarasau i la cantant Magalí Sare. Podeu consultar-ne tota la programació.

Summary: Jordi Lara sacseja la Nit de Poesia de Sant Cugat


Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) ha publicat avui l’anunci de licitació d’un contracte per retirar l’amiant detectat en els trens de la xarxa de metro durant tres anys per 2,8 milions d’euros. TMB escollirà una o dues empreses acreditades perquè s’encarreguin de les operacions de manteniment i retirada de components en 63 trens que només poden efectuar operaris formats i acreditats per a les feines amb risc d’amiant. Aquestes contractacions se sumaran als 3,6 milions d’euros que TMB ha anunciat que invertiria per eliminar tots els materials amb contingut d’amiant de la xarxa ‘en el termini més breu possible’. Per tant, l’empresa s’ha compromès a aportar 6,4 milions d’euros per resoldre aquesta crisi. Els treballs a contractar inclouen l’encapsulament, és a dir, el recobriment amb substàncies aïllants per evitar l’erosió i el despreniment de fibres, de la pintura bituminosa dels trens de les sèries 3.000 i 4.000, i la retirada d’elements on s’han identificat alguna peça amb contingut d’amiant, així com la reparació d’avaries en aquests equips i la intervenció urgent per a feines sobre el terreny si és necessari. La licitació s’ha dividit en dos lots, el primer inclou 24 trens de la sèrie 3000, que s’utilitzen a la línia 1; i 15 trens de la sèrie 2100, que s’usen a la línia 4. El segon lot consta de 18 trens de la sèrie 4000 i 6 trens de la sèrie 2000, que s’utilitzen a la línia 3, tots formats per cinc cotxes cadascun. El pressupost base de la licitació és d’1.315.512 euros per al lot 1 i d’1.506.450 euros per al lot 2. En total, 2.821.962 euros. Tasques de retirada de canalitzacions de fibrociment Al mateix temps, TMB ha publicat una segona licitació per a treballs de desamiantatge en dependències tècniques de la xarxa de metro. Es tracta d’un contracte per retirar canalitzacions de fibrociment en 32 cambres de baixa tensió, on són utilitzades com a desguàs o per reconduir filtracions i protegir els equips elèctrics. En aquest cas el pressupost de licitació ascendeix a 193.000 euros i el termini d’execució dels treballs, – que es realitzaran a les nits, sense afectar el servei – és de sis mesos.

Summary: TMB licita la retirada d’amiant de trens del metro durant tres anys per 2,8 milions d’euros


El partit de Lionel Messi de la setmana passada va ser determinant per a la victòria del FC Barcelona contra el Liverpool FC a la Champions League. Això no deixa de ser habitual, aquesta temporada, i avui es podria tornar a evidenciar en el partit de tornada de la semifinal. La dependència que té el Barça de Messi, la messidependència, ha estat un debat recurrent en el futbol i el barcelonisme, i com més va més certa sembla. Així es dedueix de l’estudi del portal FiveThirtyEight que analitza la influència de Messi en el joc del Barça. La conclusió és clara: Messi és més decisiu que mai. Dades de Messi als partits de la Lliga de Campions. Font: OPTA Sports. Les estadístiques mostren que és ara quan l’argentí dóna més joc dins l’equip, fa més gols i crea més oportunitats per als seus companys. La taula mostra que la producció del Barça atribuïda a Lionel Messi és ara, quan té 31 anys, més elevada que mai. El principal factor que explica això, segons l’estudi, és que en temporades anteriors, jugadors com Xavi i Inesta eren els coresponsables de la progressió de la pilota i s’encarregaven de generar gran part de les oportunitats i del joc blaugrana. A la vegada, Suarez i Neymar compartien la càrrega de gol mentre Messi es posicionava a la dreta del terreny de joc. Ara sembla que la situació ha canviat. Luis Suarez, a 32 anys, ja no és el 9 dinàmic que era abans, segons l’estudi. Neymar, Iniesta i Xavi ja no hi són, i Busquets i Rakitic, a 30 anys i 31, ja no poden cobrir el migcamp com feien abans. Això impedeix una pressió alta i constant de tot l’equip, cosa que ha obligat els migcampistes a fer un pas enrere i a tenir un paper més estable i defensiu. Pressió i gols esperats concedits. Dades dels partits de Lliga. Opta Sports. Malgrat endarrerir la línia de migcamp, paral·lelament, han empitjorat els números en defensa, més dèbil, cosa que ha portat a un enfocament més conservador de l’equip en conjunt. La debilitat defensiva era un bon escenari per al Liverpool, amb jugadors com Mohamed Salah i Sadio Mene. Però el joc de transició dels anglesos no va tenir en compte un factor: Leo Messi. Cada vegada rep més al centre i a la meitat inferior del camp, una oportunitat per a rebre i crear espais, amb els jugadors del Liverpool avançats. L’altra opció, tancar-se a baix i cercar el contraatac, té també el problema que Messi cada vegada xuta més des de la distància i l’encerta de falta, com es va comprovar. Xuts de Messi des de fora l’àrea a la Lliga i Champions League. En carabassa, els xuts que han acabat en gol. Gràfic de FiveThirtyEight. Aquestes dues darreres temporades, ha fet 121 xuts des de fora l’àrea i 108 tirs lliures directes; entre la temprada 2015-16 i la 2016-17, havia provat només 83 xuts des de fora i 87 tirs lliures directes. El 10 del Barça, com més va, més rep al centre i xuta des de fora de l’àrea. El partit d’avui és una semifinal de Champions i es pot decantar per a qualsevol de les dues parts. Però, més enllà de l’avantatge amb què parteixen els blau-grana de l’anada, l’estat de Messi serà determinant.

Summary: Les dades que demostren la creixent influència de Messi sobre el Barça


L’exèrcit de Turquia ha llançat aquesta matinada una operació per terra i aire per intentar expulsar l’autoanomenat Estat Islàmic de la població siriana de Jarabulus (nord del país). Les forces turques han començat a fer trets d’artilleria contra les posicions de la formació extremista a la ciutat a les 4.00 de la matinada (les 3.00 hora catalana). Posteriorment, tancs i vehicles turcs han travessat la frontera. La setmana passada l’EI va començar a evacuar la ciutat per evitar un setge mortífer. #FSA with #Turkish special forces on the way to #Jarabulus to fight #ISIL#Turkey #جرابلس pic.twitter.com/W8k5JvDtkC — Ahmad alkhatib (@AhmadAlkhtiib) August 24, 2016 Fonts militars citades per l’agència estatal turca de notícies, Anadoulu, han subratllat que l’objectiu d’aquesta operació és ‘netejar la frontera de grups terroristes i millorar la seguretat, així com donar suport a la integritat de Síria’. Dimarts, el ministre d’Exteriors de Turquia, Mevlut Cavusoglu, va aclarir que el país donarà ‘tot el suport’ a les operacions militars a Jarablus per expulsar Estat Islàmic. L’operació, a més, intenta evitar que les forces kurdes unifiquin els cantons d’Afrin i Kobane, ambdós formen part de Rojava (el Kurdistan sirià). Bombardaments a forces kurdes L’exèrcit turc ha bombardat posicions de les Unitats de Protecció Popular (YPG) –braç armat del principal partit kurd de Síria– als voltants de la ciutat de Manbij, ara sota control de les Forces Democràtiques de Síria (FDS), una aliança rebel de la qual formen part les YPG.

Summary: L’exèrcit de Turquia llança una operació per terra i aire contra Estat Islàmic al nord de Síria


El polític liberal Thomas Kemmerich ha anunciat avui que demanarà la dissolució del parlament de Turíngia, un dia després d’haver estat triat president d’aquest estat federat amb els vots de la formació d’extrema dreta Alternativa per Alemanya (AfD). Després d’informar de la decisió, Kemmerich ha dit que convocarà noves eleccions i ha afegit que ‘no hi ha hagut cooperació amb l’AfD, no n’hi ha i no n’hi haurà’, i ha indicat que si no aconseguís la dissolució, presentaria una moció de confiança. Kemmerich ha explicat que després d’analitzar els fets de les darreres vint-i-quatre hores era clar que no podia tenir majoria per governar en el parlament i ha acusat l’AfD d’haver causat la crisi ‘un truc pèrfid’. La tria de Kemmerich havia desencadenat un terratrèmol polític a Alemanya i havia estat criticada per la majoria dels partits polítics i qualificada ‘d’imperdonable’ per la cancellera alemanya, Angela Merkel, que avui ha dit que el resultat ‘ha de ser revertit’. La pressió sobre Kemmerich venia també de la seva mateixa agrupació, el Partit Liberal (FDP), i del seu president, Christian Lindner, que va viatjar a Turíngia amb l’objectiu d’aconseguir la seva dimissió. Una polèmica votació El cap de ‘Die Linke’ a Turíngia, Bodo Ramelow, havia arribat a un acord de coalició amb el Partit Socialdemòcrata (SPD) i els Verds, fet que li permetia de ser triat en tercera volta per majoria simple. En les dues primeres votacions Ramelow es va imposar amb claredat al candidat de l’AfD, Christoph Kindervater, però sense arribar a la majoria absoluta que necessitava. Tanmateix, a la tercera volta, en la que només és necessària la majoria simple, a més dels dos candidats de les rondes anteriors, el Partit Liberal (FDP) va presentar la candidatura de Kemmerich. Els diputats de l’AfD van votar en bloc pel candidat liberal, sent triat per 45 vots contra 44 dels candidat d’esquerres. Alemanya trenca per primera vegada el cordó sanitari a l’extrema dreta

Summary: El primer ministre de Turíngia anuncia la convocatòria d’eleccions després d’haver rebut el suport de l’extrema dreta


L’Ocean Viking, el vaixell de les ONG Metges Sense Fronteres i SOS Mediterranee, ha salvat 105 persones més davant la costa de Líbia i ja en du 356 a bord. Fa unes hores, Metges Sense Fronteres ha informat que aquest darrer salvament, ‘crític’, s’havia fet minuts després d’haver distribuït les armilles salvavides. La barca en què viatjaven ha punxat i han caigut a l’aigua. Com passa amb l’Open Arms, l’Ocean Viking espera autorització d’Itàlia o Malta per a desembarcar les persones salvades, però cap dels dos països els autoritza un port segur. BREAKING: @SOSMedIntl and @MSF_Sea just completed a critical rescue. Minutes after lifejackets were distributed, a rubber tube on the fragile boat burst, causing people to fall into the water. All 105 people are now safely on the #OceanViking, where the total onboard is now 356. pic.twitter.com/l9uXmhRv9u — MSF Sea (@MSF_Sea) August 12, 2019

Summary: L’Ocean Viking salva cent persones més a la Mediterrània i ja en du 356 a bord


El ministre de Sanitat, Matt Hancock, ha anunciat que competirà en les eleccions primàries per succeir Theresa May com a cap del partit conservador i primera ministra del Regne Unit, una pugna interna que suma ja cinc candidats. ‘Sí, em presentaré per ser el proper primer ministre’, ha dit Hancock en una entrevista concedida aquest dissabte al matí a BBC Ràdio. Hancock va ser un dels membres del govern que va destacar la dignitat de May en anunciar que el 7 de juny deixaria el càrrec assumint la seva responsabilitat política per no tirar endavant l’acord del Brexit. ‘Ho ha donat tot per servir el seu país. Gràcies Teresa’, va escriure a Twitter. El ministre de Sanitat se suma així a l’ex-ministre d’Exteriors, Boris Johnson; a l’actual responsable del Foreign Office, Jeremy Hunt; a l’ex-ministra de Treball Esther McVey; i al secretari d’estat de Desenvolupament Internacional, Rory Stewart. Malgrat la llarga llista de noms, que podria seguir augmentant a mesura que s’aproximi la data de partida de May, de moment totes les veus assenyalen com a gran favorit Johnson, que va ser un dels més durs amb el ‘full de ruta’ de la primera ministra pel Brexit. Per ser proclamat formalment, un candidat ha de comptar amb l’aval d’almenys dos diputats ‘tories‘. Els legisladors conservadors aniran reduint la terna en una sèrie de votacions fins que només quedin dues que seran sotmeses a l’escrutini de tots els membres del partit.

Summary: El ministre de Sanitat del govern britànic s’afegeix a la llista de successors de May


El debat d’investidura del congrés espanyol ha permès de veure l’estrena parlamentària de Podem. Quan Pablo Iglesias ha acabat la contundent intervenció en què ha repassat PP, Ciutadans i PSOE, ha baixat de la tribuna d’oradors, s’ha abraçat amb el diputat d’En Comú Podem Xavier Domènech i s’han fet un petó a la boca. Ha estat just davant els escons del PP, i les càmeres han captat les cares d’esbalaïment d’Alfonso Alonso, Luis de Guindos i Isabel García Tejerina.

Summary: Les cares d’estupefacció al PP pel petó a la boca de Pablo Iglesias i Xavier Domènech


El PSC s’embolica amb el reconeixement de Catalunya com a nació a la taula de negociació entre governs, tal com va demanar el president Carles Puigdemont. Aquest matí, el ministre de Sanitat espanyol i representant del govern de Sánchez a la taula de negociació, Salvador Illa, ha dit que per part dels socialistes catalans ‘no hi haurà cap problema’ reconèixer-ho per a ‘avançar’ en el diàleg. ‘Els socialistes catalans fa molt de temps que diem que Catalunya és una nació’, ha remarcat en una entrevista a RAC1, i ha demanat que es presenti aquesta petició a la taula de negociació. Preguntat per si el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ho acceptarà, no ho ha donat per fet: ‘Veurem, que s’exposi on s’ha d’exposar i que es concreti què vol dir.’ Tanmateix, poques hores després la diputada del PSC Alícia Romero ha rebaixat les paraules del ministre i secretari d’organització del seu partit des de la sala de premsa del parlament. Segons Romero, el reconeixement de Catalunya com a nació ‘és perdre el temps en un assumpte que no preocupa a ningú’. Tal com ho entén, la petició de Puigdemont són ‘excuses de mal pagador’ per ‘mantenir viu un debat que no existeix’ perquè l’estatut ja diu que Catalunya és una nació i la constitució espanyola estableix que hi ha nacionalitats, ‘i, per tant, de nacions’. La diputada de socialista ha instat Puigdemont a demanar als seus delegats a la taula de negociació que li plantegin aquesta proposta a Sánchez, tot i que ha posat en dubte que confirmar que Catalunya és una nació serveixi per canviar les coses. La petició de Puigdemont En una entrevista a l’agència France Press, Puigdemont va defensar que el ‘primer pas’ de la pròxima reunió de la taula de negociació és que el govern espanyol reconegui Catalunya com a nació. I va afegir que això obriria les portes a seguir avançant en les següents reunions. Per la seva banda, el president de la Generalitat Quim Torra va avalar la proposta de Puigdemont a través d’un missatge a Twitter. ‘Gràcies, President. Efectivament, es tracta d’avançar. I avançar significa concretar’, va escriure. Gràcies, President. Efectivament, es tracta d’avançar. I avançar significa concretar. Abraçades. https://t.co/TLHkx9V7Jg — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) March 5, 2020

Summary: El PSC s’embolica amb el reconeixement de Catalunya com a nació per a la taula de negociació


‘Biel Majoral, tota una història’ és el títol de l’espectacle que es va presentar ahir al Teatre Principal de Palma, un espai emblemàtic ja des de la dictadura. El cantautor d’Algaida, amb 21 anys de trajectòria, va fer un repàs de les seves cançons arrelades a la cultura illenca acompanyat de la banda musical del seu poble i dos llaços grocs: un a la seva camisa i, l’altre, projectat rere l’escenari. El primer disc de Biel Majoral va sortir publicat l’any 1997. ‘Vou veri vou’ precisament va ser l’inici del recital d’aquest dissabte però també hi va haver temps per als altres dos senzills: ‘Temps, temps, temps’ (2002) i ‘Cançons republicanes’ (2009). A banda de la banda musical hi va haver altres col·laboracions com Miquel Brunet, Bartomeu Mestre, Antoni Artigues i Maria Rosselló. Biel Majoral és el nom artístic de Gabriel Oliver Oliver. Des de l’any 1977 és professor de llengua catalana a la Universitat de les Illes Balears. El Majoral més reivindicatiu al Teatre Principal de Palma. El públic l’acompanya quan demana llibertat presos polítics pic.twitter.com/ZrMrAohtbJ — Margalida Solivellas (@margasoli) June 30, 2018

Summary: Biel Majoral repassa la seva trajectòria artística al Teatre Principal de Palma amb un llaç groc


Avui farem un plat fred amb una verdura exquisida: els espinacs. És una hortalissa que fa honor al nom genèric de ‘verdura’ que es dóna als productes de l’hort, perquè té un color verd molt intens. D’espinacs, en podem trobar diversos mesos de l’any, però la bona època és la tardor. En època de calor els haurem de comprar congelats. Pot semblar paradoxal que inclogui aquest plat com una recepta d’estiu, però els beneficis de menjar aquesta verdura ho justifiquen. Aprofito per dir que les hortalisses congelades mantenen i guarden totes les vitamines i minerals perquè es congelen quan són molt fresques i estan en el seu millor moment. Es pot dir que passen del camp al fred en un procés molt ben controlat que assegura que en conservin totes les propietats. La millor manera de cuinar-los és bullint-los 3 minuts, i després caldrà escórrer bé l’aigua. No són adients per a cuinar-los al vapor però, en canvi, si són frescos, també es poden posar directament a la paella amb un raig d’oli perquè perdin l’aigua i anar-los remenant fins que el líquid s’evapori. Propietats dels espinacs Els espinacs, com totes les verdures, tenen unes propietats dietèticament molt interessants: —Contenen una gran quantitat d’aigua, per la qual cosa hidraten l’organisme i tenen efectes diürètics. —Com que el contingut en glúcids és molt baix i no contenen greixos, aporten molt poques quilocalories. —Són una font d’obtenció de fibra que serveix per a regular el trànsit intestinal, per a donar sensació de plenitud i evitar que es mengi en excés, per a reduir l’absorció dels greixos, per a alentir l’absorció dels sucres i per a reduir la possibilitat de patir un càncer de còlon. Pel que fa a la seva composició, ens aporten diverses vitamines i minerals, tant si són frescos com congelats: —Tenen una gran quantitat de carotenoides que l’organisme transformarà en vitamina A, que és essencial per a la conservació de la vista, la pell, els cabells i les mucoses. —És ric en àcid fòlic, una de les vitamines del grup B, indispensable per a les embarassades i les criatures, perquè intervé en la formació de components de la sang i en el sistema immunitari. —Són molt rics en potassi, el mineral que competeix amb el sodi, i per això ens ajuden a eliminar el líquid retingut i són molt aconsellables per a reduir la hipertensió arterial. —També contenen calci, magnesi i fòsfor, però de ferro no tant com es creu. —No es recomanen a les persones propenses a patir càlculs renals perquè contenen àcids oxàlics que en combinació amb altres minerals poden formar les pedres. Recepta Ingredients (per a 2 persones) Per als canelons 400g d’espinacs (200g per persona) 1 gra d’all 10g de pinyons 10g de panses de Corint oli d’oliva unes fulles de julivert 6 plaques de canelons (3 per persona) Per a la salsa de tomàquet 2-3 tomàquets madurs oli d’oliva verge 1 polsim de sal 1 cullerada de sucre Preparació Abans de començar a cuinar, poseu les panses en remull. Ho podeu fer amb aigua o, si només en mengen els adults, amb una mica de vi dolç. Poseu una olla al foc amb aigua, un polsim de sal i un raig d’oli. Quan arrenqui el bull, tireu-hi les plaques de canelons. Poseu-ne 8 per si alguna es trenca. Deixeu que bullin durant 10-12 minuts. Escorreu les plaques i refredeu-les. Poseu-les sobre un drap de cotó sec i net ben estirades perquè n’absorbeixi l’aigua. Les plaques de canalons no es poden guardar, s’han de fer servir el mateix dia perquè, si no ho feu, s’acartonen. Mentrestant, ompliu un altre cassó amb aigua i sal i quan bulli hi afegiu els espinacs congelats. Quan s’hagi desfet el bloc congelat i les fulles estiguin soltes, les escorreu i les premeu perquè deixin anar tota l’aigua. Si els espinacs són frescos, després de rentar-los poseu-los directament a la paella i remeneu fins que hagin perdut l’aigua que deixen anar. En una paella, hi poseu l’all ben trinxat, després hi afegiu els pinyons i els remeneu vigilant que no es cremin. Sense deixar de remenar hi poseu els espinacs ben escorreguts (si no, tot s’aigualiria). Després hi afegiu les panses, també escorregudes, i hi doneu un parell de voltes. Deixeu refredar els espinacs per poder farcir els canelons. Paral·lelament, mentre bullen les olles, podeu ratllar els tomàquets madurs i posar tot el suc en un cassó amb un raig d’oli d’oliva verge, un polsim de sal i una cullerada de postres de sucre. Si ho poseu en una paella, esquitxarà molt, però el líquid s’evaporarà abans; si ho poseu en un cassó, no esquitxarà, però haureu d’estar atents i anar-ho remenant perquè no s’enganxi. Quan la salsa de tomàquet agafi un color vermell més pujat, hagi perdut líquid i aconsegueixi una textura més espessa, ja estarà. La deixeu reposar i la poseu a la nevera. Quan sigui l’hora de dinar, serviu tres canelons per cap i poseu al damunt la salsa de tomàquet freda (que no ha d’haver quedat líquida). Renteu, eixugueu i piqueu les fulles de julivert i decoreu-ne els canelons. Suggeriments Aquest plat també es pot servir calent. És un primer plat lleuger que combina amb qualsevol segon plat amb proteïna, tant de carn com de peix. A la tardor i a l’hivern, també es poden fer amb beixamel, en lloc de posar-hi salsa de tomàquet, però la beixamel augmenta molt la quantitat de quilocalories. Comentaris És una recepta apta per a dietes vegetarianes i veganes. Els espinacs són una verdura delicada i cal consumir-los després d’haver-los cuinat. Com a molt, aguantaran un dia a la nevera. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica molt moderada perquè hi ha pocs glúcids i molta verdura. El fet que la salsa sigui de tomàquet i no hi hagi greixos afegits també fa que els nivells de greixos i de quilocalories siguin baixos. Aporta una bona quantitat de proteïna vegetal i una xifra molt important de fibra. És un primer plat lleuger que ens saciarà la gana perquè conté molta fibra i una mica de glúcids que ens aportaran energia, amb una aportació calòrica que és baixa.

Summary: Receptes d’estiu: Canelons freds d’espinacs amb salsa de tomàquet


L’Organització Mundial de la Migració (OMM), vinculada a l’ONU, ha anunciat que enguany ja havien arribat més de cent mil immigrants a Europeu, concretament 101.210 (segons dades del 3 de juliol). El 85% de les entrades s’han fet pel corredor de la Mediterrània central, que uneix les platges de Líbia amb Itàlia. En total, 85.183 persones han passat per aquesta ruta. Les altres portes d’entrada han estat Grècia (9.290), l’estat espanyol (6.464) i Xipre (273). Durant aquests sis mesos, l’OMM ha registrat 2.247 morts. El 96% han estat a la ruta de la Mediterrània central, on els refugiats i immigrants han de fer un trajecte de centenars de quilòmetres si no són assistits per les embarcacions de les ONG, de Frontex (l’agència europea de protecció de fronteres) o de la marina italiana. Tanmateix, les dades de morts només es basen en els cossos que s’han pogut recuperar després dels naufragis de les embarcacions que transporten els refugiats i immigrants. Les ONG asseguren que la dada real és molt més alta, perquè molts cadàvers no es recuperen i hi ha naufragis en alta mar sense testimonis. Les dades d’enguany reflecteixen dos fets importants. El primer és la reducció d’un 44% de les arribades. El 2016, el nombre de persones que van arribar a Europa per les diverses rutes migratòries va ser de 231.503. La reducció es deu en gran part al reforç i al tancament de fronteres, tal com es pot veure en les tanques que es van construir a Macedònia-Grècia i Hongria-Sèrbia. Arran d’això, actualment hi ha unes 62.000 persones atrapades a Grècia. La majoria viuen en camps de refugiats gestionats per la policia i l’exèrcit. El pacte signat entre la UE i Turquia per a aturar la sortida de barques cap a les illes gregues de la mar Egea és un altre factor que ha motivat aquesta reducció d’arribades. El segon element que demostren les dades de l’OMM és el viratge de les rutes migratòries. El 2016, la ruta principal era la Mediterrània oriental, que enllaça Turquia amb els Balcans passant per les illes gregues. Entre el gener i el juliol de l’any passat, van passar-hi 158.527 persones, una xifra que enguany s’ha reduït a 9.920. De resultes de l’enduriment de fronteres s’han recuperat rutes migratòries ‘clàssiques’ com el corredor central o l’estret de Gibraltar. L’OMM exigeix més solidaritat de la UE amb Itàlia El director general de l’OMM, William Lacy Swing, ha reclamat a la UE i als governs dels països membres que cooperin per ‘ajudar a salvar més vides a la Mediterrània’, però que també ofereixin ajuda a Itàlia a l’hora de rebre, assistir i allotjar les persones rescatades. ‘Itàlia ha demostrat constantment una voluntat i una determinació de salvar i ajudar centenars de milers de persones que han arribat a les seves costes. La recepció d’immigrants rescatats no pot ser només cosa d’Itàlia, sinó un afer del conjunt d’Europa’, ha dit Lacy.

Summary: Europa rep cent mil immigrants per la Mediterrània en mig any


Els futbolistes de dos equips grecs de la segona divisió han fet una protesta rotunda contra el maltractament als refugiats que arriben de Síria i més països. Quan ha començat el partit que havien de disputar l’AEL Larissa i l’Acharnaikos, tots vint-i-dos jugadors s’han assegut a la gespa i hi han restat durant dos minuts. El Larissa ha explicat que la iniciativa havia estat dels jugadors de tots dos equips i que aquesta acció era ‘en memòria dels centenars de nens que moren cada dia a causa de l’apatia de la Unió Europea i de Turquia sobre la situació a la mar Egea’. Aquest cap de setmana més de cinquanta refugiats han mort en aigües de la mar Egea quan provaven d’arribar a Europa.

Summary: Futbolistes de la lliga grega aturen un partit i s’asseuen per protestar contra el tracte als refugiats


El president dels Estats Units, Donald Trump, va ordenar al que aleshores era el seu advocat personal, Michael Cohen, que mentís davant del congrés sobre les negociacions que va dur a terme per tirar endavant la construcció d’una nova Torre Trump a Moscou, segons han explicat al diari digital Buzzfeed dos responsables federals implicats en la investigació dels fets. Trump també va donar suport a un pla, ideat per Cohen, per visitar Rússia durant la campanya de les eleccions presidencials, per reunir-se personalment amb el mandatari rus, Vladimir Putin, amb l’objectiu d’impulsar significativament les negociacions. ‘Fes que passi’, va assegurar Trump a Cohen, segons les fonts consultades pel citat mitjà. Al novembre, Cohen es va declarar culpable per haver mentit en la seva compareixença davant del congrés nord-americà i a la declaració escrita de dues pàgines que va remetre a les comissions d’intel·ligència del senat i la cambra de representants. El fiscal especial Robert Mueller va constatar que Cohen va mentir quan va dir que el projecte per construir una Torre Trump a Moscou va acabar el gener del 2016 en un intent per minimitzar els vincles entre el projecte de Moscou i l’individu 1 – un terme que es fa servir en les seves investigacions i que s’interpreta com una referència a Donald Trump -, amb el desig de limitar les investigacions actuals sobre Rússia. Els dos responsables federals nord-americans implicats en la investigació han explicat a BuzzFeed que Cohen va dir a Mueller que, després de les eleccions, el president nord-americà li va ordenar personalment que mentís davant del congrés assegurant que les negociacions van acabar molt abans del que realment ho van fer, per minimitzar així les implicacions per Trump. L’oficina del fiscal especial va tenir coneixement de l’ordre de Trump a Cohen després d’una sèrie d’entrevistes amb múltiples testimonis de l’Organització Trump i després de consultar els missatges interns de correu electrònic, missatges de text i altres documents. Finalment, Cohen va admetre a les entrevistes amb l’equip de Mueller que havia rebut aquesta ordre de Trump perquè mentís davant del parlament. Buzzfeed ha assenyalat que l’existència d’aquesta ordre no és la primera prova que apuntaria al fet que Trump podria haver intentat obstruir la investigació de l’FBI i de l’equip del fiscal especial de Mueller sobre la possible ingerència de Rússia en les eleccions presidencials del 2016. L’ordre de Trump a Cohen, no obstant això, suposaria una prova que l’actual president dels Estats Units va ordenar directament a un subordinat que mentís sobre les seves negociacions amb Rússia.

Summary: Trump va ordenar a Cohen que mentís al congrés sobre les seves negociacions immobiliàries amb Rússia


El portaveu del grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, ha carregat contra el trencament del pacte de govern a Barcelona després del resultat de la consulta a les bases de Barcelona en Comú. ‘Es tracta d’una pèssima notícia per a Barcelona. I pitjor encara per a Catalunya’, ha afirmat Rabell en un apunt aquest diumenge al seu compte de Twitter. Que em perdonin els adalils de la "nova política"… Una consulta sobre un pacte de govern en què el govern "no té opinió" – però no para d'enviar missatges contra els aliats – és un paripé demagògic promogut per gent que no gosa assumir les seves decisions. — Lluís Rabell (@LluisRabell) November 12, 2017 ‘Ha estat una consulta condicionada, amb un resultat previsible… destinada a vestir una decisió de ruptura presa d’antuvi. Una irresponsabilitat majúscula’, ha continuat el portaveu de CSQP, molt crític amb el referèndum intern de Barcelona en Comú. ‘Que em perdonin els adalils de la “nova política”… Una consulta sobre un pacte de govern en què el govern “no té opinió” – però no para d’enviar missatges contra els aliats – és un paperot demagògic promogut per gent que no gosa assumir les seves decisions’, ha reblat Rabell en una segona piulada. Marc Bertomeu, ex-líder de Podem a Barcelona, també ha considerat negatiu el trencament de pacte de govern a Barcelona entre Barcelona en Comú i el PSC. ‘És un tret al peu. Un gol per l’escaire que ens ha colat el processisme, aquells que només ens volen dividits i barallats’, ha afirmat Bertomeu, també a través de Twitter. ‘Víctimes de la política de blocs que diem voler desfer. Ni DUI, ni 155 però sempre obeint als de la DUI’, ha lamentat. Trencar l'acord amb el PSC a Barcelona és un tret al peu. Un gol per l'escaire que ens ha colat el processisme, aquells que només ens volen dividits i barallats. Víctimes de la política de blocs que diem voler desfer. Ni DUI, ni 155 però sempre obeint als de la DUI. — Marc Bertomeu (@MarcBertomeu) November 12, 2017 Finalment, també ha ficat cullerada l’ex-coordinador general d’Izquierda Unida Gaspar Llamazares: ‘No comparteixo que el model plebiscitari de decisions orientades, o ja preses, s’assembli en alguna cosa a la democràcia participativa’, ha sentenciat Llamazares. No comparto que el modelo plebiscitario del decisiones orientadas, o ya tomadas, se parezca en algo a la democracia participativa. — Gaspar Llamazares (@GLlamazares) November 12, 2017

Summary: Rabell carrega contra el trencament del pacte de govern a Barcelona


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha detallat que hi ha trenta-set expedients oberts sobre les actuacions dels Mossos d’Esquadra durant les protestes contra la sentència del Suprem. A més a més, ha assegurat que el conseller d’Interior, Miquel Buch, oferirà d’aquí a un mes un primer informe sobre aquestes accions, que són investigades per la divisió d’Evaluació i Serveis i la divisió d’Afers Interns de la policia catalana. Preguntat per la diputada de la CUP Maria Sirvent, Torra ha afirmat que al començament es van obrir divuit expedients per possibles actuacions irregulars. Una xifra que més tard es va ampliar fins a trenta-tres. Els quatre expedients restants es van obrir a petició d’Amnistia Internacional, segons el president.

Summary: Torra anuncia que s’investiguen trenta-set actuacions dels Mossos durant les protestes per la sentència


‘No volem més fotos amb ponsèties, volem un diàleg seriós i amb contingut.’ La vigília que ERC obri formalment les converses amb el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha exigit que s’obri una negociació de govern a govern i que es normalitzi la interlocució amb el president espanyol. Durant la sessió de control al govern, Torra ha dit que el president espanyol s’havia de reunir amb el president català i que, per aquesta raó, Sánchez l’havia de trucar, després dels nombrosos intents de Torra per contactar-hi per telèfon. En un piulet posterior, Torra ha precisat que els dos presidents haurien de formar part de la taula de negociacions que ERC exigeix com a condició per a facilitar la investidura, contradient allò que havia defensat Pere Aragonès en una entrevista a Ràdio 4. Al matí, Aragonès ha argumentat que no era ‘necessari’ que Torra en formés part tot i que tampoc no era descartable, i que el rang dels interlocutors dependria dels representants que enviés una de les parts. Sí, volem solucions, diàleg i garanties. Una taula de diàleg encapçalada pels presidents on tornarem a defensar el dret d'autodeterminació, l’amnistia i la fi de la repressió. Estic convençut que els diputats independentistes al Congrés treballaran en aquesta direcció #Parlament pic.twitter.com/2Lv36VdsJY — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) November 27, 2019 A la cimera del palau de Pedralbes del desembre de l’any passat no hi va haver cap fotografia conjunta de les cúpules dels dos governs asseguts en una taula, amb els presidents al capdavant, sinó dues imatges separades en actitud de diàleg: d’una banda, la de Sánchez i Torra amb les ponsèties, i d’una altra, la del vice-president Aragonès i la consellera aleshores Elsa Artadi amb la vice-presidenta espanyola Carmen Calvo i la ministra aleshores Meritxell Batet. Per ara, a més, el PSOE no sembla disposat a moure’s de la proposta que el diàleg es quedi entre partits. Calvo va respondre ahir a ERC que la taula l’havien d’integrar formacions polítiques i va descartar una primera reunió d’aquest ens abans de la investidura, com havia reclamat Aragonès. Amb la referència a la disputa pel color de les ponsèties que van acompanyar la reunió entre els dos presidents al palau de Pedralbes, Torra ha criticat que aquell intent de negociació es quedés en una fotografia. Creu que ara han d’anar més enllà i abordar qualsevol qüestió per avançar en la definició d’una solució política al conflicte, incloent-hi el dret d’autodeterminació i l’amnistia. El president de la Generalitat també ha donat per fet que els vint-i-tres diputats independentistes al congrés espanyol defensaran l’autodeterminació, l’amnistia i la fi de la repressió, en context en què ERC, JxCat i la CUP treballen per intentar de mantenir la unitat de vot en la investidura, tot i que només és previst Esquerra negociï directament amb el PSOE. Torra ha dit que s’havia de poder parlar de qualsevol qüestió amb confiança i lliurement en el diàleg que tant ERC com JxCat exigeixen amb el govern espanyol per a considerar de canviar el vot en contra per una abstenció, tot i que ho fan amb matisos diferents. Torra també ha exigit garanties perquè es compleixin els acords, i ha recordat que ja van viure el gran incompliment de la promesa de l’apoyaré de José Luis Rodríguez Zapatero, que va dir que donaria suport a la proposta d’estatut que aprovés el parlament i després va ser un dels artífexs de la retallada.

Summary: Torra exigeix d’encapçalar el diàleg entre governs