Entenem per vins naturals els que no contenen sulfits. Però tampoc és del tot cert, perquè hi ha una manca de legislació en aquest àmbit que no facilita acotar-los i definir-los. Amb tot, l’elaboració d’aquests vins és una tendència mundial, tot i que minoritària, i són força desconeguts encara pel gran públic. Però, certament, els vins naturals van lligats a criteris de paisatge, sostenibilitat, recerca i salut. Ja fa anys que la Denominació d’Origen Alella es posiciona cap a l’elaboració de vins d’agricultura ecològica i ara, des del Consell Regulador, es treballa perquè sigui la primera denominació d’origen que majoritàriament elabori vins d’agricultura ecològica. Les dimensions petites del territori permeten apostes tan significatives com aquesta. Però el vi d’agricultura ecològica només és un primer pas, i no el darrer: des de fa una dècada a la Denominació d’Origen Alella es treballa fent un pas més en la idea de salut, sostenibilitat i qualitat, elaborant vins naturals. El primer cava de la Península que es va comercialitzar sense sulfits va ser el Nu d’Alta Alella (rebatejat amb el nom de Bruel fa uns anys i, recentment, per una qüestió de registre de marques, avui es coneix com a Bruant). Aquesta dada és important perquè ha marcat tendència. Avui Alta Alella ha consolidat aquest camí cap als vins naturals amb una gamma pròpia de vins i caves i amb un celler específic per vinificar aquests vins, anomenat Celler de les Aus, perquè tots els vins naturals d’Alta Alella porten el nom d’un ocell de la zona (Capsigrany, Tallarol, Merla, Puput). El Celler de les Aus es va inaugurar el mes de juny. El nou Celler de les Aus d’Alta Alella, on s’elaboraran els vins naturals a partir d’aquesta verema. Hem parlat amb Josep Maria Pujol-Busquets, enòleg i propietari d’Alta Alella, dels vins naturals, de per què s’hi va ficar fa una dècada i de com ha evolucionat a Alta Alella aquest concepte fins a esdevenir tota una gamma de vins i caves, que a partir de la verema d’enguany s’elaboraran en un nou celler. Pujol-Busquets ha volgut aixecar el celler de les aus a l’entrada de la finca, enclotat dins el sauló, i amb un mirador de cara al mar i Barcelona. Fent memòria, i amb risc d’equivocar-me, plantejo a Pujol-Busquets un fil invisible sobre com han evolucionat els vins naturals, no a partir de la seva experiència només, sinó a escala més general, potser europea. Li dic que primer els vins naturals es van entendre des d’una raó saludable amb allò de: ‘No et pots menjar una cullerada de sulfurós perquè et farà mal.’ Tanmateix, una part dels elaboradors van anar més enllà i aquesta manera de fer natural, la van entendre com un compromís de vida, una manera de fer. La majoria van topar amb la legislació, que no va entendre aquests vins i sistemàticament els va desqualificar i va impedir que fossin emparats per una denominació d’origen. Els darrers anys, els vins naturals han propiciat o afavorit un canvi de mentalitat en relació amb el vi mateix: entendre el defecte com una oportunitat. Un canvi de mentalitat que condiciona l’aproximació cap al vi des d’una altra essència: no és el judici, sinó la curiositat, el que porta el tastador a gaudir cada moment de la vida d’un vi. La incidència del sommelier Josep Roca, del Celler de Can Roca, en aquesta direcció hi ha ajudat molt. Per això li hem sentit dir frases com ara: ‘Allò que abans era tradició, ara és revolució.’ O la que ha repetit molt, darrerament: ‘He après que un vi no es mor, es reinventa.’ I d’aquesta manera perd força el judici tècnic i agafa protagonisme un altre conjunt de valors: l’honestedat, la qualitat pel fet que es converteix en més humà… I, de tot això, què en pensa Josep M. Pujol-Busquets, que té un discurs basat en la reflexió i l’experiència? L’escoltem: “D’entrada vull dir-te dues coses: la primera és que no m’agrada parlar de defectes, és de per si una categorització cultural. Prefereixo dir-ne «circumstàncies». La segona, que penso que tot això que dius és complicat i que només gent que fa temps que és vinculada al vi ho pot entendre. Dit això, vull que entenguis que el meu discurs és i sempre ha estat dinàmic: sóc fruit del meu temps i, per tant, accepto fílies i fòbies pròpies del temps.” “En el moment en què la informació va començar a ocupar el món es van anar estandarditzant els conceptes de qualitat. Amb l’arribada dels vins del nou món, els estàndards de qualitat van quedar molt ben definits, amb criteris molt homogenis. A partir d’aquí els vins s’han fet molt bons, però molt homogenis, molt semblants a tot arreu. Això també deu haver passat en unes altres activitats humanes, no sols en el vi. És una de les conseqüències de la mundialització. I després ha passat una cosa lògica: la gent ha començat a valorar la diferència. Ja no vol un vi repetitiu, sinó que ha començat a buscar la diferència, marcada per moltes raons: per les zones climàticament extremes, les variacions d’anyada, etc. I quan el mercat detecta la necessitat de diferenciar-se, se cerquen les característiques pròpies de cada zona vinícola. Això porta a deixar expressar l’anyada cada vegada més, sense maquillar el vi amb tècniques homogeneïtzadores… tot i que no és tan fàcil que el mercat accepti aquestes variacions anuals en un mateix tipus de vi.” “Un altre fet important és el caràcter varietal: s’aposta per varietats de raïm que es troben en petites quantitats. Es busca la varietat local, les anomenades «varietats autòctones». A mi no m’agrada parlar de varietats autòctones, perquè no n’hi ha: les varietats han anat viatjant al llarg de la història. Per això prefereixo parlar de varietats tradicionals, que són les que el pagès s’ha acostumat a treballar, i que tenen una adaptació vegetativa, però no necessàriament qualitativa. També es busquen tipus de sòl diferents, tipus de cultius de vinya diferents…” “Finalment, en aquest procés distingim tres aspectes importants: 1) Es posen en valor les zones vinícoles tradicionals, que han mantingut l’elaboració d’uns vins especialitzats (França, Itàlia, Espanya, però també uns altres territoris). 2) Es qüestionen els tractaments sistemàtics de les vinyes, a causa de l’entrada de plagues i de la reproducció asexual de la vinya, que no ha permès una adaptació natural contra aquestes plagues, cosa que comporta tractaments sistemàtics. Arran d’això es proposa la reproducció sexual de la planta i la selecció de les més naturalment adaptades a les plagues (ceps interespecífics). 3) S’eliminen com més millor tots els intrants (productes addicionats) que s’utilitzen en l’elaboració del vi. En general tot el tema dels llevats. Però el més problemàtic és la utilització o no de l’anhídrid sulfurós.” “En aquest tercer aspecte, el de l’anhídrid sulfurós, podríem dir que hi ha dues escoles: per una banda, la que accepta que la no-utilització de sulfurós implica una sèrie d’elements que en un mercat convencional es poden entendre com a defectes; i, per una altra banda, la que intenta que la no-utilització de sulfurós no generi aquests elements. En tots dos casos s’intenta que el caràcter del terrer (entès com a conjunt de característiques d’un territori: sòl, clima, varietat de raïm i persona) es reflecteixi en el vi, per donar-hi aquest caràcter diferencial tan buscat.” “En un moment en què el mercat és «trencat» (que vol dir que és un mercat que accepta tastar propostes extremades), es fan visibles una quantitat de vins molt personalitzats, que fins ara no trobaven la manera d’arribar al consumidor.” —Sou del grup d’elaboradors que mira que la no-utilització de sufurós no generi més defectes al vi. —Sí. —Quan fa que vau començar l’aventura dels vins naturals? —Ara fa giarebé deu anys que produïm cava sense sulfits. De fet, em van haver de dir que allò que feia era un vi natural, perquè no n’era conscient. Avui assumeixo l’etiqueta de vi natural, tot i que no n’hi ha una reglamentació, més enllà de posar a les etiquetes que no conté sulfits. —Què enteneu per vi natural? —Entenc per vi natural fer un producte com més natural millor, que vol dir treure-hi el sulfurós, que és un element extern al vi que s’hi afegeix per la capacitat que té d’estabilitzar-lo. El primer paper del sulfurós és de selectiu de llevats i inhibidor de bacteris. El sulfurós tenia sentit abans, perquè en general els cellers eren poc higiènics, però ara això ha canviat molt. Per tant, per nosaltres la condició “sine qua non” d’un vi natural és que no tingui sulfits. I a partir d’aquí hi afegim més valors: que representi una vinya determinada, una anyada determinada, que se’n valori la rusticitat, el terreny, la nostra feina… des d’un concepte de vi extrem. —Què enteneu per vi extrem? —Tota una sèrie de circumstàncies: elaboració amb rapa, tines de sauló… amb la idea de donar el caràcter de terrer. —Primer va ser l’elaboració de vins d’agricultura ecològica, després els vins naturals. L’un és conseqüència de l’altre? —No concebo un vi natural que no sigui ecològic certificat. —Fer vins naturals és una manera d’entendre el món? Ho dic en el sentit que proposa el cineasta Jonathan Nossiter, parlant dels elaboradors de vins naturals italians que surten al seu film “Natural resistance”, quan diu: “Els elaboradors que fan vins naturals mostren una manera de sortir de la catàstrofe del món neoliberal. Fan gests ètics, ecològics, per a tota la civilització. El moviment dels indignats, que respecto, no té propostes concretes per canviar. En canvi ells tenen respostes directes, senzilles, essencials per canviar el món.” —Tota categorització de grup em fa por. Continuo defensant les paraules de Groucho Marx: “No seria de cap club que acceptés gent com jo.” La vida és dinàmica, adaptació, avancem a partir de la prova-error, la vida és inquietud, ganes d’aprendre, d’escoltar, de millorar. Posar una etiqueta és fixar un moment. Tot i que ja sé que el mercat requereix fixar unes etiquetes. Però, en aquest sentit, sóc partidari que l’administració ho reguli, perquè no s’hi val tot. Calen unes caracteritzacions, perquè la gent no ha de saber de tot. —Els vins naturals tenen molts problemes per ser acceptats pels consells reguladors de les denominacions d’origen. Aquí, a Itàlia i en general a tot arreu. —El nostre Bruant és un cava acceptat pel Consell Regulador del Cava. I hem aconseguit un canvi de legislació que permet de qualificar-lo durant la fermentació, que és el moment adequat per a un vi natural, perquè per elaborar-se no pot esperar dos mesos. Amb això vull dir que els consells reguladors també es van adaptant. El Bruant és un cava sense sulfits que passa les anàlisis tècniques i organolèptiques. —Quants anys us ha costat que es pugui dir que el Brant és un cava? —Deu anys. Ho vaig defensar sol durant molt de temps. Però no s’hi poden negar, perquè és una constatació analítica. Això és el que val. La resta són vins del bla, bla, bla. El vi és una beguda per gaudir-ne i que sigui sana. —Els vins naturals han obert un ventall gustatiu nou i també han donat més llibertat per al gaudi. Et pots aproximar a un vi d’una altra manera, des de la curiositat i sense el rigor, a voltes castrador, que sovint ve marcat per modes i per gurus. —L’era Parker per nosaltres té un valor important, perquè va comportar que la gent es plantegés que hi havia vi més enllà de les zones d’alt prestigi (Borgonya i Bordeus). Parker fa visible el Priorat, el Bierzo… Per una altra banda, la inquietud d’ara pel vi és fantàstica, tot i que s’haurà de destriar una mica el gra de la palla. Vivim un cert caos. Ha explotat tot. Això té a veure amb la revolució digital i amb les xarxes socials, és clar. (Entrevista publicada originariament al número 33 de la revista Papers de Vi.)

Summary: Alta Alella, a l’avantguarda dels vins naturals


Un personatge polític de la talla de Fidel Castro ha generat admiradors i detractors a parts iguals arreu del món. Els elogis que li ha dedicat el primer grup van acompanyats d’una banda sonora que ha volgut difondre els ideals i la figura de Castro, sobretot la de la seva etapa revolucionaria. Vegeu les cinc cançons: 1 – ‘Y en eso llegó fidel’ – Carlos Puebla 2 – ‘Un son para Cuba’ – Quilapayún 3 – ‘El elegido’ – Silvio Rodríguez 4 – ‘Si Fidel es comunista’ – Daniel Santos 5 – ‘Un hombre que sueña’ – Artistes cubans canten a Fidel pel seu 90 aniversari

Summary: Fidel Castro en cinc cançons


Els llibres són un bon regal per a aquestes festes. Hem demanat als editors d’una seixantena d’editorials que publiquen en català que recomanin tres títols del catàleg propi. I, per provocar el joc i la curiositat, també els hem demanat que ens recomanin un títol d’una altra editorial que no sigui la seva (ni tampoc cap segell d’un mateix grup editorial, si és el cas que hi pertanyen). Entre els títols més recomanats de la competència, es destaca el Cançoner de Petrarca, traduït per Miquel Desclot i publicat per Proa, i la novel·la d’Elisabeth Strout Em dic Lucy Barton, traduïda per Esther Tallada i publicada per Edicions de 1984. També s’han repetit la primera novel·la de Sebastià Portell, El dia que va morir David Bowie, publicada per Labreu, Germà de gel, d’Alícia Kopf, publicada a l’Altra editorial, El món d’Horaci, de Vicenç Pagès Jordà, novel·la de Proa, que és una segona edició, vint anys després de la primera, i Llampecs de Jean Echenoz, publicat per Raig Verd. Tot seguit us oferim les propostes dels editors. Per ordre alfabètic. Pilar Beltran d’EDICIONS 62 recomana: Carme Riera, Les darreres paraules Yuval Noah Harari, Homo Deus. Una breu història del demà. Traducció d’Esther Roig Giménez Kirmen Uribe, L’hora de despertar-nos junts. Traducció de Pau Joan Hernàndez I un de la competència… Xavier Antich, La voluntat de comprendre (Arcàdia) Maria Josep Escrivà d’EDICIONS 96 recomana: Més d’un autor, I tu què en saps? Dels dinosaures de Morella a les salines de Torrevella Salvador Ortells (antòleg), Joan Fuster recitable (llibre + CD) Anna Oliver Borràs, Parlem d’amor? Tu tries I un de la competència… Josep Bertomeu Moll, Capvespre (Lletra Impresa Edicions) Josep Cots d’EDICIONS DE 1984 recomana: Silvana Vogt, La mecànica de l’aigua Elisabeth Strout, Em dic Lucy Barton. Traducció d’Esther Tallada Jordi Lara, Mística conilla I un de la competència… George Orwell, Llibres o cigarrets. Traducció de Dolors Udina (Viena) Els editors de PUBLICACIONS DE L’ABADIA DE MONTSERRAT recomanen: Més d’un autor, Gramàtica històrica de la llengua catalana Claustre Rafart Planas, Pablo Picasso i els editors Gustavo Gili, Escrits des de Barcelona Joan Martí i Castell, Filologia, història i societat I un de la competència… Josep Carner, Llibres de poesia 1904-1924. Edició de Jaume Coll. Edició Crítica de l’obra de Josep Carner (Edicions 62) Quim Torra d’ACONTRAVENT recomana: Josep Bargalló, Les set vides de Pere Romeu Ferran Sáez, Estranya forma de vida Guillem Simó, En aquesta part del món, Obra completa 1 I un de la competència… Lluís Calvo, El meridià de París (Edicions Ponciones) Jordi Raventós d’ADESIARA EDITORIAL recomana: Ezra Pound, Els Cantos pisans Gabriele D’Annunzio, L’innocent Josep Pous i Pagès, De la pau i del combat I el de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Pau Vadell d’ADIA EDICIONS recomana: Ion Muresan / Ioan Es.Pop, Assedegats, dos poetes transsilvans. Traducció de Xavier Montoliu (poesia) Anna Gual, Molsa (poesia) Joan Duran, Eva Túrmix Ginebra I un de la competència… Joan Jordi Miralles, Els nens feliços (Ed. Males Herbes) Raül Garrigasait de l’EDITORIAL ALPHA recomana: Henry James, Els europeus. Traducció de Xavier Pàmies Eurípides, Tragèdies, vol. II (Medea i Els fills d’Hèracles). Traducció de Jaume Almirall Alcmà, Cants. Traducció de Pere Bescós I un de la competència… Jordi Cussà, Cavalls salvatges (l’Albí) Eugènia Broggi de L’ALTRA EDITORIAL recomana: Lucia Berlin, Manual per a dones de fer feines Shirley Jackson, Sempre hem viscut al castell Karl Ove Knausgård, La mort del pare I un de la competència… Sebastià Portell, El dia que va morir David Bowie (Labreu edicions) Jordi Herralde d’EDITORIAL ANAGRAMA recomana: Albert Forns, Jambalaia Anna Ballbona, Joyce i les gallines Cesare Pavese, L’ofici de viure. Traducció de Bonaventura Vallespinosa I un de la competència… Blai Bonet, Judes i la primavera (Club Editor) Rosa Rey d’ANGLE EDITORIAL recomana: Carles Rebassa, Eren ells (Premi Pin i Soler) Albert Pijuan, Ramon Llull ara i aquí Rebecca Solnit, Els homes m’expliquen coses. Traducció de Marina Espasa I un de la competència… Natalia Ginzburg, El camí que porta a ciutat. Traducció d’Alba Dedeu (Edicions de la Ela Geminada) Joan Carles Girbés d’ARA LLIBRES recomana: Jonathan Safran Foer, Sóc aquí. Traducció d’Alexandre Gombau i Arnau Cynthia d’Aprix Sweeney, Tot queda en família. Mar Albacar i Morgó Ramon Gener, L’amor et farà immortal I un de la competència… Sebastià Portell, El dia que va morir David Bowie (LaBreu Edicions) Montse Ingla d’ARCÀDIA EDITORIAL recomana: Zygmunt Bauman, Desconeguts a la porta de casa. Traducció de Josefina Caball Guerrero Marina Garcés, Fora de classe Xavier Antich, La voluntat de comprendre I un de la competència… Alicia Kopf, Germà de gel (l’Altra) Claudia Casanova de L’ATIC DELS LLIBRES recomana: James Thurber, Els 13 rellotges. Pròleg de Neil Gaiman i traducció de Claudia Casanova Natàlia Ginzburg, Les petites virtuts. Traducció d’Elena Rodríguez I un de la competència… Gonzalo Pontón, La lucha por la desigualdad (Pasado & Presente Editorial) Núria Iceta de L’AVENÇ recomana: Joan Santanach (ed.), Llull x Llull. Una antologia de textos de Ramon Llull Irène Némirovsky, La vida de Txèkvov. Traducció de Margarida Casacuberta Henry James, Els papers d’Aspern. Traducció de Joan Sellent I un de la competència… Ngũgĩ wa Thiong’o, Somnis en temps de guerra (Raig Verd) Joan Santanach d’EDITORIAL BARCINO recomana: Ramon Llull, Romanç d’Evast e Blaquerna, ed. d’Albert Soler i Joan Santanach Ramon Llull, Arbre exemplifical, versió de Jaume C. Pons Alorda Ramon Llull. Una petjada de set segles, nadala de la Fundació Carulla I un de la competència… Antònia Carré-Pons, Aspiradora de Ramon Llull (Meteora) David Aliaga d’EDITORIAL BASE recomana: Xavier Valls, El meu Barça en blanc i negre Sarramia i Espinach, Horaci l’inuit 1. Petonets Michael Nybrandt i Thomas Mikkelsen, Un somni fet realitat I un de la competència… Vicenç Villatoro, El retorn dels Bassat (la Magrana) Raúl Sánchez-Serrano de BLACKIE BOOKS recomana: James Rhodes, Toca el piano. Traducció de Martí Sales Dasha Tolstikova (il·lustradora) i Kirsten Hall (autora), El meu amic Llibre Karina Schaapman, La casa dels Ratolins. Noves aventures del Sam i la Júlia I un de la competència… Shirley Jackson , Sempre hem viscut al castell (l’Altra editorial) Gonçal López-Pampló d’EDICIONS BROMERA recomana: Nicola Lagioia, La ferocitat. Traducció d’Albert Pejó Paco Esteve, Si ha nevat Antoni Batista, Raimon. Paraula i cant I un de la competència… Teresa Colom, La senyoreta Keaton i altres bèsties (Empúries) Els editors d’EDICIONS DEL BUC recomanen: Màrius Sampere, 123 Josep Porcar, Nectari Ramon Ramon, Els temps interromputs I un de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Antoni Clapés de CAFÈ CENTRAL recomana: Jaume Munar, Wunderwaffe Alda Merini, Clínica de l’abandó. Traduït per Meritxell Cucurella-Jorba Louise Dupré, Més amunt que les flames. Traduït per Lídia Anoll. I un de la competència… Esteve Plantada, Big bang Llàtzer (Lleonard Muntaner) Isabel Martí d’EDICIONS LA CAMPANA recomana: Angelika Schrobsdorff, Tu no ets una mare com les altres. Traduït per Albert Vitó i Godina Eli Brown, Pólvora i canyella. Traduït per Xavier Pàmies Carles Capdevila, Parir amb humor I un de la competència… Jaume Funes, Educar adolescents… sense perdre la calma (Eumo) Iolanda Batallé de CATEDRAL recomana: Erika Irusta, Diari d’un cos Saïd El Kadaoui Moussaoui, No Ben Fountain, La guerra de Billy Lynn I un de la competència… Lucia Berlin, Manual per a dones de fer feines (l’Altra editorial) Aleix Mestres d’EL CEP I LA NANSA EDICIONS recomana: Damià Bardera, Nens de llet Anna Carreras, Ombres franceses Xavier Diez, Hotel Califòrnia I un de la competència… Rafael Argullol, Tratado erótico-religioso (Acantilado) Glòria Gasch d’EDITORIAL COLUMNA recomana: Xevi Sala, I ens vam menjar el món. Premi Prudenci Bertrana 2016 Carlos Ruiz Zafón, El laberint dels esperits Valentí Fuster i Josep Corbella, La ciència de la llarga vida I un de la competència… George Steiner, Un largo sábado (Siruela) Joan Sala d’EDITORIAL COMANEGRA recomana: Més d’un autor, Barcelona, espais singulars Pere Calders, El barret prodigiós i la barraca de monstres. Il·lustrat per Pep Boatella Lluïsa Cunillé i Josep Maria Miró, Boira + La travessia (teatre) I un de la competència… Gemma Ruiz, Argelagues (Proa) Jordi Ferré de COSSETÀNIA EDICIONS recomana: Lluís Romero, Els vins secrets de Catalunya Marta Vergés, Menja’t el tarro Francesc Mauri, Stop al canvi climàtic I un de la competència… Elisabeth Strout, Em dic Lucy Barton. Traducció d’Esther Tallada (Edicions de 1984) Maria Bohigas de CLUB EDITOR recomana: Sebastià Perelló, Veus al ras Per Petterson, Sortir a robar cavalls. Traduït per Carolina Moreno Siegfried Lenz, Lliçó d’alemany. Traduït per Joan Ferrarons I un de la competència… Carson McCullers, La balada del cafè trist. Traduïda per Yannick Garcia (l’Altra editorial) Gregori Dolz de CRIMS.CAT recomana: Lluís Llort, No n’estiguis tan segur Silvestre Vilaplana, Els ossos soterrats Jordi de Manuel , Foc verd I un de la competència… Jean Echenoz, Llampecs. Traducció de Anna Casassas Ton Barnils d’EDICIONS DAU recomana: Enric Pujol, Josep Tarradellas. El retorn del president (1977) I un de la competència… Prudenci Bertrana, Tots els contes (Edicions de la Ela Geminada) Marc Moreno de LLIBRES DEL DELICTE recomana: Jordi Tiñena, La mort sense ningú Maria Vilanova i Vila-Abadal, Entre dos fills Dora Muñoz, Massa mares per a un fill I un de la competència… Salvador Balcells, Procés enverinat (Meteora) Vicent Baydal de LLIBRES DE LA DRASSANA recomana: Joanot Martorell, Tirant lo Blanch, il·lustrat per Paula Bonet i adaptat per Josep Vicent Miralles Miquel Torres, Low-cost Toni Sabater, Ciutat de campanars I un de la competència… Paco Esteve, Si ha nevat (Bromera) Oriol Ponsatí-Murlà d’EDICIONS DE LA ELA GEMINADA recomana: Prudenci Bertrana, Tots els contes Natalia Ginzburg, El camí que porta a ciutat. Traducció Alba Dedeu Jerome K. Jerome, Pensaments ociosos d’un ociós. Traducció Alba Dedeu I un de la competència… Xavier Pla (ed.). Proust a Catalunya. Lectors, crítics, traductors i detractors de la Recherche (Arcàdia) Dina de la Lama d’EDITORIAL EMPÚRIES recomana: Mathias Enard, Brúixola Ta-Nehisi Coates, Entre el món i jo Joris Luyendijk, Nedant entre taurons I un de la competència… Elizabeth Strout, Em dic Lucy Barton. Traducció d’Esther Tallada (Edicions de 1984) Montse Ayats d’EUMO recomana: Josep Fontana, La formació d’una identitat. Una història de Catalunya (tapa dura i imatges) Jaume Funes, Educar adolescents… sense perdre la calma Marie Costa, Dones rebels, dones alliberades. El divorci a Catalunya als segles XVIII i XIX I un de la competència… Elizabeth Strout, Em dic Lucy Barton. Traducció Esther Tallada (Edicions de 1984) Ignasi Moreta de FRAGMENTA EDITORIAL recomana: Joan-Carles Mèlich, La prosa de la vida. Fragments filosòfics II Ramon M. Nogués, La salut espiritual. Neurociència i qualitat mental Dolors Bramon, L’islam avui. Alguns aspectes controvertits I un de la competència… Flavia Company, Haru (Catedral) Joan Tarrida de GALAXIA GUTENBERG recomana: Jordi Coca, Califòrnia Albert Roig, Gos. Vida de Rainer Maria Rilke Bohumil Hrabal, El meu gat Auticko. Traducció Monika Zgustova I un de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Gracià Sánchez d’EL GALL EDITOR recomana: Nārāyaṇa, Hitopadeśa. Traducció de Toni Font Ruiz Sebastià Bennasar, Un oceà de memòria Víctor Gayà, El tall de les tisores I un de la competència… Irène Némirovsky, La vida de Txèkhov. Traducció de Margarida Casacuberta (l’Avenç) Matilde Martínez Sallés de GODALL EDICIONS recomana: Més d’un autor, Petites històries de banquets. Traducció de Tina Vallès Iban Zaldua, Enlloc, mai. Traducció de Maria Colera Intxausti i Ainara Munt Ojanguren Mark Strand, Rufaga d’un. Traducció de Joan Todó I un de la competència… Cristina García Molina, Silenci a taula (Viena) Els editors d’EDITORIAL GREGAL recomanen: Enric Balaguer , El desert i altres palpitacions del nou segle David Cordero, Quan la mort és la vida i la vida és la mort Isidre Grau, Primer paisatge I un de la competència… Diana Coromines, Agafi’s fort el barret, senyora Jensen! (Mosaics Llibres) Ester Andorrà de LABREU EDICIONS recomana: Mireira Vidal-Conte, Ouse (poesia) Anaïs Nin, La seducció del minotaure. Traducció Ferran Ràfols Mercè Ubach, Soliloqui del gos I un de la competència… Siegfried Lenz, Lliçó d’alemany. Traduït per Joan Ferrarons (Club Editor) Maria Muntaner de LLEONARD MUNTANER EDITOR recomana: Mircea Cărtărescu, Per què ens estimem les dones. Traducció de Xavier Montoliu Sebastià Portell Clar, Antònia Vicens. Massa deutes amb les flors Gabriel Bibiloni, El català de Mallorca. La fonètica I un de la competència… Lluís Calvo, El meridià de París (Edicions Poncianes) Ramon Mas i Ricard Planas de MALES HERBES recomanen: Ferran Garcia, Recorda que moriràs Roger Pelàez, Hegemonia persecutòria Martí Sales, La cremallera I un de la competència… Rafael Tasis, A reculons (Cossetània) Mònica Estruch d’EDITORIAL MEDITERRÀNIA recomana: Carme Tierz, Els pastorets de Folch i Torres. L’origen caputxí d’un fenomen teatral Joan Estruch, Entendre les religions. Una perspectiva sociològica Jaume Fàbrega, Cuina monàstica. Les receptes dels nostres monestirs I un de la competència… D.E. Stevenson, El matrimoni de la senyoreta Buncle (Viena Edicions) M. Dolors Sàrries d’EDITORIAL METEORA recomana: Pau Faner, L’amor del capità Gavina Antoni Vidal Ferrando, La ciutat de ningú Salvador Balcells, Procés enverinat I un de la competència… Elizabeth von Arnim, Un abril prodigiós. Traducció de Dolors Udina (El cercle de Viena) Bernat Puigtobella de NÚVOL recomana: Shakespeare. Versions a peu d’obra. Traducció de Joan Sellent. Jaume Subirana, La catalana lletra (ebook) Joan Sellent, Traduir Shakespeare (assaig, ebook, descàrrega lliure) I un de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Òscar París d’ONADA EDICIONS recomana: Juan Hernaz i Fàtima Fernández, La maleta de l’avi (III Premi Int. d’Àlbum Infantil Il·lustrat Ciutat de Benicarló) Joan Borja i Sanz, Sobre l’alquímia de la vida (I Premi Int. de Divulgació Científica Ciutat de Benicarló) Joan Garí, L’única passió noble (I Premi de Narrativa Memorialística Ciutat de Benicarló) I un de la competència… Emili Piera, La cuina de l’Albufera (i les Marjals) (Perifèric Edicions) Eulàlia Pagès de PAGÈS EDITOR recomana: Llorenç Capdevila, Pacte de silenci Mònica Pagès, Granados, el so de la mirada Teresa Saborit, Els llops ja no viuen als boscos I un de la competència… Sebastià Benassar, Un oceà de memòria (el Gall editor) Aniol Rafel d’EDICIONS DEL PERISCOPI recomana: David Vann, L’aquari. Pròleg de Jordi Puntí, traducció de Yannick Garcia Gonçalo M. Tavares, Breus notes sobre literatura-Bloom. Pròleg de Borja Bagunyà, traducció de Pere Comellas Marta Orriols, Anatomia de les distàncies curtes. Pròleg de Jenn Díaz, epíleg de Tina Vallès I un de la competència… Vicenç Pagès Jordà, El món d’Horaci (Empúries) Jesús Figuerola de PERIFÈRIC EDICIONS recomana: Emili Piera, La cuina de l’Albufera (i les Marjals) Josep Camilleri i Juanjo Bou, Caminant pel País. Els camins de la memòria Josep Piera, Europa al vol I un de la competència… Més d’una autora, Entre dones (Balandra) Els editors d’EDICIONS PONCIANES recomanen: Fernando Pessoa, Faust Kenneth Patchen, Panorames de poemes Pasolini, Bèsties 3 I un de la competència… Iban Zaldua, Enlloc, mai. Traducció de Maria Colera Intxausti i Ainara Munt Ojanguren (Godall Edicions) Josep Lluch d’EDITORIAL PROA recomana: Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot Joan-Lluís Lluís, El navegant Josep Maria Fulquet, Morir com un riu (poesia) I un de la competència… Damià Bardera, Nens de llet (el Cep i la Nansa) Adriana Pujol de QUADERNS DE LA FONT DEL CARGOL recomana: Albert Calls i Xart, Poesia, llengua i llibertat. El Grup de la Font del Cargol Clara Mir Maristany, El torn Més d’un autor, Els fruiters en flor (antologia de poemes) I un de la competència… Vicenç Pagès Jordà, El món d’Horaci (Empúries) Laura Huerga de RAIG VERD recomana: Ngugi wa Thiong’o, Somnis en temps de guerra. Memòries d’infància. Traducció Josefina Caball Svetlana Aleksiévitx, Últims testimonis. Traducció Marta Rebón Richard Flanagan, L’estret camí cap al nord profund. Traducció Josefina Caball I un de la competència… Jordi Borràs, Desmuntant Societat Civil Catalana (Editorial Saldonar) Iolanda Batallé de RATA: recomana: Sanmao, Diaris del Sàhara Max Porter, El dol és aquella cosa amb ales Carles Hac Mor, Escriptures alçurades I un de la competència… Manuel Baixauli, Ningú no ens espera (Edicions del Periscopi) Jordi Rourera de RBA – LA MAGRANA recomana: Vicenç Villatoro, El retorn dels Bassat Marta Carnicero, El cel segons Google Roald Dahl, Charlie i la fàbrica de xocolata (edició del centenari) I un de la competència… Joan-Lluís Lluís, El navegant (Proa) Laura Álvarez de ROSA DELS VENTS – RANDOM HOUSE MONDADORI recomana: Estel Solé, Si no puc volar Marta Romagosa, Tots els noms del desig Ignasi Oliveres, Alguna cosa no del tot neta, però no gaire perillosa I un de la competència… Marta Carnicero, El cel segons Google (la Magrana) Els editors de l’EDITORIAL SALAMANDRA recomanen: Robert Galbraith, L’ofici del mal. Traducció d’Albert Torrescasana Henry Marsh, Sobretot no facis mal. Traducció de Jordi Cussà Antonio Manzini, Temps boig. Traducció d’Anna Casassas I un de la competència… Alicia Kopf, Germà de gel (l’Altra editorial) Francesc Gil Lluch d’EDICIONS SALDONAR recomana: Anna Molina, L’home de lava Sara González, Cas Mercuri, la galàxia Bustos Milo De Angelis, Tema de l’adéu. Traducció de Joan-Elies Adell I un de la competència… Jean Echenoz, Llampecs (Raig Verd) Borja Català de SEMBRA LLIBRES recomana: Aina Torres, Montserrat Roig. La memòria viva Roald Dahl, Algú com tu Roc Casagran, L’amor fora de mapa I un de la competència… Melvin Van Peebles, Panther (Tigre de Paper) Judit Pujadó d’EDICIONS SIDILLÀ recomana: Marc Serena i Edu Bayer, Microcatalunya Judit Pujadó, Catalunya bull Cels Gomis i Mestre, La bruixa catalana. Pròleg d’Adrià Pujol Cruells i il·lustracions de David Granato I un de la competència… Jordi Lara, Mística conilla (Edicions de 1984) Esteve Plantada d’EDICIONS TERRÍCOLA recomana: Carles Rebassa, Pluja de foc Míriam Cano, Ancoratge Jaume C. Pons Alorda, Cala foc als ossos I un de la competència… Martí Sales, La cremallera (Males Herbes) Simón Vázquez de TIGRE DE PAPER recomana: Pol Cortecans i Eduard Sola, Ebre del bressol a la batalla Melvin Van Peebles, Panther Montserrat Arbós, Una amistat prohibida I un de la competència… Lluís Riera, Cacáhuatl. 51 dolços poemes de xocolata amarga (Pol·len Edicions) Els editors de TUSQUETS recomanen: Ponç Puigdevall, D’incògnit Manuel Foraster, Sabadell Grand Central, Nova York Rambla Henning Mankell, Botes d’aigua sueques I un de la competència… Marina Espasa, El dia del cérvol (L’Altre Editorial) Els editors de EDICIONS DE LA UNIVERSITAT DE BARCELONA recomanen: Joaquim Perramon (ed.), Literatura i economia Enric Prats, Aprendre de lletres Xavier Duran, La ciència i la literatura I un de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Maite Simon de PUBLICACIONS DE LA UNIVERSITAT DE VALÈNCIA recomana: Josep Piera, Mai no és tard (Vinyoliana) Lluís Quintana, Caminar per la vida vella. La memòria involuntària en la literatura i l’art Francisco M. Gimeno Blay, Ameu saviesa I un de la competència… Raquel Ricart, El temps de cada cosa Carme Torrents de VERDAGUER EDICIONS recomana: Jacint Verdaguer, Flors del Calvari. A cura de M. Àngels Verdaguer Jacint Verdaguer, La Pomerola. Primavera. A cura de M.Àngels Verdaguer i Ricard Torrents Bernat Gasull, Maleïda. L’aventura de Jacint Verdaguer a l’Aneto I un de la competència… Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot EIsabel Monsó de VIENA EDITORIAL recomana: Malcolm Lowry, Sota el volcà. Traducció de Xavier Pàmies John Berger, Sobre el dibuix. Traducció de Marta Pera E.B. White, La trompeta del cigne. Traducció de Marc Donat I un de la competènica… Danilo Kis, Una tomba per a Boris Davidovic. Traducció de Simona Skrabec (Angle Editorial)

Summary: Els editors recomanen… 200 llibres per al 2017


Maurizio Gotti dirigeix el departament de Llengua estrangera, Lingüística i Comunicació a la Universitat de Bèrgam (Itàlia). Una de les seues àrees d’investigació és la del llenguatge especialitzat, en la qual ha publicat nombroses obres com Robert Boyle and the language of science (Guerini, 1996), Advances in medical discourse analysis: oral and written contexts, editat junt a Françoise Salager-Meyer (Peter Lang, 2006) o Insights into academic genres, junt a Carol Berkenkotter i Vijay Bhatia (Peter Lang, 2012). Aquest curs, Maurizio Gotti ha participat en unes jornades de la Universitat Jaume I de Castelló dedicades al discurs en contexts sanitaris i Mètode va parlar amb ell. Amb motiu de la publicació del número 86 de la revista, dedicat a la retòrica de la ciència, vos oferim aquesta conversa. Quines són les característiques del discurs especialitzat? Per què es important el seu estudi? Aquest camp és cada vegada més popular en la lingüística per les expectatives dels estudiants i pel paper que juguen els idiomes al món. Ara molta gent, per descomptat, s’interessa per estudiar altres idiomes per raons culturals o literàries, però cada vegada més els aprèn perquè els vol emprar en la seua professió. Per això el seu ensenyament s’encamina a l’estudi del discurs especialitzat. Però després, com a professors universitaris, investiguem sobre els propis textos i trobem aspectes molt interessants. En el meu àmbit, per exemple, analitzem el paper de l’anglès com a lingua franca, sobretot en investigació. Vam començar a interessar-nos cada vegada més i a tindre més contacte amb experts sobre les publicacions en anglès, que s’han convertit en un aspecte important per a la gent de països no anglosaxons. Ara en molts, molts països, fa falta parlar anglès per a poder publicar. La segona qüestió és la que té a veure amb els nous mitjans de comunicació, el fet que hi haja nous mitjans i, per tant, noves formes de comunicació, de manera que els especialistes ens tenen més en compte perquè veuen que no estan preparats per a satisfer les necessitats dels nous mitjans. Això ha comportat un nou tren, el de la interdisciplinarietat. No pots fer aquest tipus de treball simplement mirant el text, sense fixar-te en allò que la comunitat fa i pensa. Parla de nous mitjans de comunicació. Com canvien aquests la relació metge-pacient? Bé, d’una banda el pacient és ara més autònom per a rebre informació, per a informar-se per experts, per a intentar trobar respostes als seus problemes, i en ocasions, en l’evolució de la comunicació, ha hagut errades i problemes mèdics, fet pel que podem debatre el paper professional o del superexpert. La gent ara és encara més crítica, espera coses millors i això canvia el rol dels propis pacients i dels doctors. I els metges haurien d’adonar-se’n que ja no són privilegiats en la seua torre d’ivori, sinó que són part d’una comunitat que cada vegada es fixa més en el seu paper, especialment si treballen al sector públic, si són part d’un servei nacional. No estan allà amb afany de lucre personal, sinó pels interessos de la comunitat. Quin paper té el discurs especialitzat en la creació i consolidació d’una nova disciplina? És molt important. El llenguatge no és estàtic, és dinàmic, canvia contínuament d’acord a les necessitats de la gent. Si tens noves idees, una nova epistemologia, també necessites noves formes de comunicació. Per això hem tingut evolucions. Galileu va escriure un diàleg sobre els sistemes del món. Qui escriu un diàleg avui en dia? O bé escrius un article o un llibre o un bloc, o un correu electrònic, però disposes de formes diferents. I aquestes formes tenen la seua raó de ser en la necessitat. També en l’evolució tecnològica, perquè no podríem comptar amb els correus electrònics o els blocs si no tinguérem internet ni ordinadors. Ha parlat de Galileu. Pensa que la ciència necessita més «galileus» que divulguen? Ell va escriure en la seua pròpia llengua. Això és fascinant. Molta d’aquesta gent ja no era només que escrigués en determinada llengua sinó que també feia moltes referències metatextuals. Jo podria aprendre alguna cosa només d’observar allò que va escriure Robert Boyle o Isaac Newton. Una nova aproximació era que hi havia que comentar les coses tal i com eren percebudes. Moltes vegades observaven coses però no podien explicar-les, pel que reflectien allò que veien en els seus escrits. Molt sovint eren conscients que estaven inventant coses noves, no només instruments per observar la lluna sinó la forma de parlar amb altres, hi havia un altre tipus de preparació i aquesta gent tenia un interès més ampli per moltes ciències. Prenem, per exemple, Boyle. Ell va escriure sobre el buit, però també sobre llenguatge i religió. No es deien a si mateixos científics en aquell moment. Es consideraven filòsofs, així que el seu enfocament era ben diferent. Començàrem a tindre ciència en el segle XIX, quan ja hi ha una especialització real. Però en aquell moment, només observaven el que podien. Ara això no seria possible. Això un ho pot fer, potser, al final de la seua carrera, quan es té una visió més àmplia, però quan un comença, se centra en un únic aspecte, una única malaltia i treballa vint anys en aquesta malaltia que tracta d’explicar. Treballes amb el càncer i hi dediques la teua vida. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Lucía Sapiña. Observatori de les Dues Cultures. Revista Mètode. Què és Mètode?

Summary: ‘Quan parlem de qüestions mèdiques amb la gent cal emprar un llenguatge diferent sense banalitzar-lo’


La vicepresidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha criticat este divendres la carta amenaçadora del Ministeri d’Hisenda sobre l’incompliment del termini mitjà de pagament a proveïdors, ha recalcat que no poden reduir este període si este mateix departament no transferix el Fons de Liquiditat Autonòmic (FLA) i ha afegit: ‘Potser hem d’organitzar un desgreuge al poble valencià’. En la roda de premsa posterior al ple del Consell, Oltra s’ha referit així a la missiva que el secretari d’Estat d’Administracions Públiques, Antonio Beteta, ha enviat al Consell per a comunicar el començament de l’adopció de mesures automàtiques de correcció després d’haver incomplert l’executiu valencià durant dos mesos consecutius el període de pagament de seixanta dies. Oltra ha admès que la llei diu que si es passa d’estos seixanta dies es poden prendre mesures —el País Valencià està en setanta-tres dies— però ha apuntat que és una profecia autocomplida perquè la Generalitat no pot pagar si no s’envia el FLA. A més, ha ressaltat que el mes de març del 2015 el termini de pagament va arribar a noranta-nou dies i el llavors Consell del PP no va rebre cartes amenaçadores. Ha recalcat que l’executiu valencià ha complert amb tot el que s’ha demanat per triplicat i ha rebut per part d’Hisenda excuses de mal pagador. En este sentit, ha explicat que s’ha tornat a demanar a la Comunitat el Pla d’Estabilitat Financera (PEF) amb més ‘floritures’ i este nou document, amb les mateixes condicions econòmiques, es va remetre este dijous amb ‘més floritures i més cerimoniós’. ‘El que han de fer és pagar’, ha dit Oltra, que ha indicat que només així es podrà rebaixar a seixanta dies el període de pagament. ‘Estem en un cercle viciós: el que ens acusa d’estar per damunt del termini és el mateix que no ens envia els diners per a pagar’, ha insistit la portaveu, que creu que a qui cal cargolar és a Beteta, qui en definitiva és el que ha d’estrènyer el botó. Oltra ha negat que existisca un ‘problema valencià’ i ha puntualitzat que els valencians tenim un problema, que no és el mateix, i és este problema el que des del Consell s’intenta visibilitzar, en una situació insostenible, injusta i que este govern no pensa tolerar, pel que seguirà defensant els interessos dels valencians i l’aspiració de ser iguals que la resta d’espanyols.

Summary: Oltra davant de la no arribada del FLA: ‘Potser hem d’organitzar un desgreuge al poble valencià’


El Canadà vota un nou primer ministre. Segons que assenyalaven els últims sondatges, Stephen Harper, líder del país durant les últimes tres legislatures, podria perdre les eleccions federals en detriment del candidat liberal Justin Trudeau. D’aquesta manera la nissaga dels Trudeau tornaria al poder després que el seu pare, Pierre Eliott Trudeau, fos primer ministre durant dues legislatures. Els sondatges donen menys intenció de vot al partit socialdemòcrata, tercer en discòrdia i liderat per Thomas Mulcair. La dada més sorprenent és que podria certificar-se en aquestes eleccions la desaparició de l’independentisme quebequès de la cambra federal. Si voleu seguir tota l’actualitat de les eleccions canadenques us proposem els següents enllaços: — Le Devoir – El diari quebequès de referència — Canada Votes 2015 – Per seguir l’escrutini en directe — CBC – La cadena de televisió canadenca

Summary: El Canadà escull el nou primer ministre


Aquest vespre els subscriptors de VilaWeb podran assistir a una conversa entre el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el diputat de Junts pel Sí Lluís Llach. L’acte es farà a les 19.30 a l’Auditori de l’ONCE, a Barcelona. En acabat, VilaWeb penjarà el vídeo de la conversa completa. Aquest diàleg es fa just després de les eleccions espanyoles, el mateix dia que el parlament retirarà del càrrec el cap de l’Oficina Antifrau de Catalunya, l’endemà de l’anunci del judici contra l’ex-president Artur Mas i els altres encausats pel 9-N i encara sota l’impacte del Brexit. En la conversa, els dos polítics repassaran aquests temes i encararan el futur del procés d’independència, amb la qüestió de confiança i el possible referèndum en l’horitzó més immediat. A l’acte, hi han estat convidats els subscriptors de VilaWeb, que s’han pogut apuntar per ordre de recepció de la seva petició d’assistir-hi, fins a completar la capacitat de l’auditori. Ara fa un any VilaWeb va organitzar un diàleg semblant, en aquella ocasió entre Artur Mas i David Fernàndez, que aleshores eren president de la Generalitat i diputat de la CUP, respectivament. Si et vols fer subscriptor de VilaWeb clica aquí

Summary: Carles Puigdemont i Lluís Llach participen avui en un nou diàleg amb els subscriptors de VilaWeb


Incest, lluites fratricides, conspiracions, venjances, assassinats, traïcions. La saga literària Cançó de gel i foc, de George R. R. Martin, ha atrapat tota una generació de lectors, i la seva versió en sèrie televisiva, Joc de trons, que la matinada de dilluns estrena l’última temporada, n’ha captivat unes quantes més. Però al marge dels dracs, éssers de malson i les profecies a mig complir, què és que ha enganxat tants milions d’espectadors i lectors? La resposta és fàcil: la història. Com el mateix George R. R. Martin ha reconegut unes quantes vegades, la història que desencadena el conflicte a Cançó de gel i foc s’inspira en la Guerra de les Dues Roses, un conflicte que va marcar la fi de l’Edat Mitjana i l’inici del Renaixement a Anglaterra. Però va molt més enllà i beu de moltes fonts, tant de la tradició literària clàssica, renaixentista i fantàstica com de la història medieval i antiga. De fet, en la història de la literatura fantàstica, com diu Jordi Morera, de l’Institut d’Estudis Medievals de la Universitat Autònoma de Barcelona, Martin ‘s’hi ha creat un lloc propi, apartant-se dels camins ja oberts i obrint-ne de nous per als continuadors d’una tradició que ja podem definir, justament, com a martiniana.’ I quins són els referents literaris de Martin? De Virgili a Tolkien passant per Shakespeare Tot i ser mundialment conegut per Cançó de gel i foc, George R. R. Martin va començar i desenvolupar la carrera com a escriptor dedicant-se, sobretot, a la ciència-ficció. Gran apassionat de J. R. R. Tolkien, no li perdona la resurrecció de Gandalf: ‘Per a Martin, un dels grans moments com a lector de fantasia és que un personatge com Gandalf desaparegui només començar, i és per això que, quan reapareix, Martin ho veu com una decepció’, explica Morera. I potser també per aquest motiu no és fins que no llegeix Ted Williams que no s’aventura a escriure fantasia: ‘La fantasia té mala reputació per tenir molta fórmula i ritual. I vaig llegir El tron d’ossos de drac  i em vaig dir “Déu meu, es pot treballar amb aquest format”, i en Ted ho fa. És una de les meves sagues de fantasia preferides’, va dir Martin durant una signatura de llibres. Com va canviar Williams la manera de fer fantasia? Va donar-hi un toc més adult, seriós i, fins i tot, cruel. Però l’origen de la literatura fantàstica, Morera ja el situa a les històries clàssiques. No és el viatge d’Ulisses un relat farcit d’elements màgics? No té la guerra de Troia elements que es podrien considerar ‘sobrenaturals’? És en l’Eneida de Virgili, on Martin troba inspiració per a una de les trames de la seva saga: ‘Eneida relata la història d’un supervivent, Eneas, que fuig del desastre i al cap d’un temps torna i crea un imperi, que és Roma. Hi ha qui hi veu un símil amb la història de Daenerys Targaryen a Cançó de gel i foc.’ Martin també s’inspira en elements dels Contes de Canterbury de Geoffrey Chaucer, però aquest seria un dels pocs referents purament medievals, a banda dels kennings, una mena de metàfora de la poesia anglesa medieval, que fa servir per als títols dels llibres. Així, un ‘Festí de corbs’ o una ‘Tempesta d’espases’ podrien ser batalles sanguinàries, i un ‘Joc de trons’, una guerra civil. En canvi, és de Shakespeare de qui més beu pel que fa a la literatura no-contemporània, ja que el dramaturg va escriure moltes obres ambientades en conflictes històrics anglesos de l’Edat Mitjana. ‘Obres com Enric V o Ricard III dramatitzen episodis de la Guerra de les Roses’, explica Morera. I aquesta no és l’única referència shakespeariana. Un element molt important que Martin incorpora a la saga són les profecies que, provant d’evitar-les, es compleixen. Això passa a Macbeth però també té una reminiscència clàssica a Èdip rei. I encara més, Shakespeare també serveix de model per a un dels personatges més icònics de la saga: Tyrion Lannister. Aquest referent és interessant perquè, com explica Morera, Martin s’inspira en la figura de Ricard III en dos vessants: pren de model el personatge de Shakespeare –que descriu com un home deforme– per a fer Tyrion Lannister i pren el personatge real de Ricard III per donar vida a Stannis Baratheon. El vessant literari i l’historiogràfic. El Senyor dels Anells i Cançó de gel i foc, relació d’amor-odi J. R. R. Tolkien va marcar un abans i un després indiscutible en el gènere fantàstic. La gran majoria d’autors després d’ell han agafat l’imaginari d’El senyor dels anells com a punt de partida i també la seva estructura maniquea d’herois, de malvats i de final –d’una manera o d’una altra– feliç. George R. R. Martin n’és un lector voraç, però, malgrat l’admiració que li té, vol fugir de l’arquetip tolkenià de fantasia. Hi ha un canvi de to evident, que Morera exemplifica en un personatge: ‘Les mateixes virtuts que convertirien Eddard Stark en un heroi indiscutible de Tolkien són les que el porten a la mort amb Martin.’ Tolkien descriu el final d’un món màgic, marca on acaba la mitologia i on comença la nostra història, explica Morera. El to de Martin, però, és diferent: ‘Si hi trobem un to melancòlic, és perquè mai no hi ha victòries: allò que pot semblar una victòria és, si de cas, una victòria agredolça. No existeix el bé i no existeix el mal, són punts de vista.’ La crueltat, la mort de personatges que es creien protagonistes i la indefinició moral dels personatges allunyen l’univers Martin del de Tolkien. Els Lannister traeixen Eddard Stark i l’executen. Fotografia: HBO. Però Martin ens para una trampa: ‘Quan ens ha fet assumir que pot morir tothom, ens fa trampa i qui mor són personatges que cometen errors fatals o que es podia esperar que moririen. Els grans protagonistes –com Daenerys Targaryen, Jon Neu o Cersei Lannister– no moren’, explica Morera. ‘Va plantant petites llavors d’esperança’ perquè, com ha promès, vol donar a Cançó de gel i foc un final com a El senyor dels anells: agredolç. Què té de real ‘Joc de trons’? Si bé és evident que les fonts literàries han bastit bona part de l’estil narratiu i l’ambient de la saga, no són les úniques. L’esquelet de la història, les localitzacions, els conflictes i, fins i tot, els personatges s’inspiren en la història, com passa amb Ricard III en el cas de Tyrion Lannister i Stannis Baratheon. Khal Drogo i els dothraki de la sèrie són el reflex de Gengis Khan i els mongols, la geografia dels Set Regnes com una Gran Bretanya i Irlanda invertida, la conquesta dels Set Regnes d’Aegon Targaryen com la conquesta normanda… Són molts els paral·lelismes, alguns més evidents que uns altres: —La Guerra de les Dues Roses. El fil narratiu de ‘Joc de trons’ explica la Guerra dels Cinc Reis que enfronta tres candidats diferents per la successió del Tron de Ferro. Durant el conflicte, a més, s’independitzen el Nord i les Illes de Ferro. Aquests fets s’inspiren en la Guerra de les Roses, entre 1455 i 1485, quan les cases Lancaster i York –de les quals prenen el nom els Lannister i Stark de ‘Joc de trons’– es van enfrontar pel tron del Regne d’Anglaterra. Totes dues famílies aspiraven a la corona reial per l’origen comú a la dinastia Plantagenet, que governava Anglaterra des de 1154. Els orígens del conflicte tenen l’arrel en la mort del rei Eduard III i la coronació del seu nét, Ricard II, un nen de deu anys, el 1377. Ni als Lancaster ni als York no els va satisfer la coronació i la seva impopularitat va fer que el seu cosí Enric Bolingbroke (Lancaster) el derroqués i es coronés com a Enric IV d’Anglaterra. A la seva mort, es va coronar el seu fill Enric V, però pocs anys després va morir, tot deixant la corona al seu fill Enric VI, de només nou mesos. Enric VI es va casar amb Margarida d‘Anjou, d’origen francès, que va tenir una gran influència sobre el rei. Això va provocar l’enuig de molts nobles, que la consideraven ambiciosa i manipuladora, tal com Martin dibuixa Cersei Lannister. Margarida d’Anjou va intentar aconseguir el poder com a regent pels desequilibris mentals d’Enric VI, però va topar amb l’oposició dels York. Gràcies a la seva influència, va ser Ricard de York qui va aconseguir la regència quan el parlament li va atorgar el títol de ‘protector i defensor del regne’, igual com Eddard Stark al començament de la saga. L’oposició dels Lancaster a l’arribada de Ricard de York va ser el desencadenant de la guerra civil. —Les Noces Roges. Ricard de York va aconseguir que es nomenés successor a la corona el seu fill Eduard IV, desheretant el fill d’Enric VI i Margarida d’Anjou, que també es deia Eduard, gràcies al suport del comte de Warwick, Ricard Neville, poderós i ric com Tywin Lannister. Tanmateix, Eduard IV va cometre un error polític que a ‘Joc de trons’ repeteix el jove Robb Stark: no complir un matrimoni de conveniència. Robb Stark pacta una aliança amb la casa Frey i es compromet a casar-se amb una Frey. Tanmateix, posteriorment, s’allita amb Jeyne Westerling i s’hi acaba casant per preservar l’honor de la jove, tot trencant el compromís amb els Frey. En el cas d’Eduard IV, va trencar el compromís entre el comte de Warwick i el rei francès Lluís XI perquè es casés o bé amb la seva filla Anna de França o amb la seva cunyada Bonna de Savoia. Per contra, Eduard IV es va casar en secret amb Elisabet Woodville i va enutjar el comte de Warwick, que li va girar l’esquena i es va aliar amb els Lancaster. El matrimoni d’Eduard IV va acabar costant-li el tron, però no va patir una mort tan crua com la de Robb Stark a les Noces Roges. Temps després d’haver trencat el compromís, Stark intenta recuperar l’aliança amb els Frey concertant un matrimoni del seu oncle Edmure Tully amb Roslin Frey, una de les filles de Lord Walder Frey. Tanmateix, Frey havia confabulat amb Tywin Lannister i Roose Bolton i converteix el casament en una matança, menystenint les regles d’hospitalitat. Catelyn Stark, la matriarca de la família, és assassinada a les Noces Roges. Fotografia: HBO. Sovint es diu que la realitat supera la ficció, però no sempre és així. Les Noces Roges s’inspiren en dos fets reals de la història medieval escocesa: el Sopar Negre i la Massacre de Glencoe. ‘En tots dos casos, van donar hospitalitat i quan els convidats es van confiar els van passar per l’espasa. Els motius també eren molt similars, traïcions sobtades que, a més, es van executar de manera molt crua i sorprenent’, explica Morera. —El Mur, la Guàrdia de la Nit i els caminants blancs. Un dels elements més importants a ‘Joc de trons’ és l’immens mur de gel de 483km que va d’est a oest i divideix Ponent entre el nord, on hi ha territoris considerats salvatges i els temibles caminants blancs, i els Set Regnes. Al llarg dels segles, la Guàrdia de la Nit s’ha encarregat d’ampliar, mantenir i defensar el mur de les amenaces del nord, però durant els fets que narra George R. R. Martin a les novel·les, l’orde militar està molt debilitada i té seriosos problemes per a contenir l’avenç del Rei de la Nit. Segons que ha explicat més d’una vegada Martin, la idea d’un mur de gel que separa els Set Regnes d’una amenaça desconeguda se li va ocórrer en una visita al Mur d‘Adrià, a Escòcia. Vora l’any 120, l’emperador romà Adrià va ordenar de construir un mur entre el fiord de Solway i l’estuari del riu Tyne per a defensar la província romana de Britana dels bel·licosos pictes. Aquest és el nom que els romans van donar a les poblacions autòctones del territori que ara és Escòcia. Els anomenaven així pel costum de pintar-se la pell, sovint de color blau. ‘Martin va intentar imaginar com seria la vida d’un dels soldats romans que vigilaven des del Mur d’Adrià. Anglaterra, en general, es veia com una cosa allunyada del món, que tenia el centre al Mediterrani. Imagineu-vos el nord del tot, on no hi ha civilització, no arriben els camins romans i només hi viuen salvatges‘, diu Morera. —El foc valyri i la batalla d’Aigüesnegres. En el marc de la Guerra dels Cinc Reis, Stannis Baratheon ataca Port reial. Com a mà del rei Joffrey Baratheon, Tyrion Lannister s’ocupa de l’estratègia defensiva de la badia d’Aigüesnegres, per on entrava la flota d’Stannis Baratheon. Quan la batalla semblava perduda, Tyrion va llençar foc valyri des de la ciutat al riu i els vaixells es van veure atrapats entre un mur de foc i la desembocadura del riu, on una cadena també impregnada en foc valyri impedia l’escapada dels vaixells. Amb aquesta estratègia, Tyrion va aconseguir destruir la flota d’Stannis i guanyar la batalla. El foc valyri, un líquid inflamable i altament volàtil que, fins i tot, pot cremar sobre l’aigua, troba la seva inspiració en el foc grec, una substància incendiària utilitzada com a arma de guerra per l’imperi Bizantí. L’ús d’aquest líquid que cremava en contacte amb l’aigua va ser recollit per nombroses cròniques de l’època, però no se n’ha conservat la composició exacta. Tanmateix, es pensa que portava benzina, sofre i, probablement, amoníac. També s’inspira en un fet històric l’ús d’una cadena per a impedir l’escapada de la flota de vaixells. Com a mesura de defensa de Constantinoble dels atacs per mar, l’Imperi Bizantí va col·locar una cadena tensada de punta a punta del Corn d’Or. La flota de Stannis Baratheon crema pel foc valyri a la Batalla d’Aigüesnegres. Fotografia: HBO. Aquests són només alguns dels exemples més paradigmàtics dels referents històrics amb què Martin ha construït tot un món fantàstic. Tan fantàstic que, en realitat, és ben real. És una de les claus de l’èxit de Cançó de gel i foc, perquè, segons que explica Morera, si Martin ja juga d’entrada a fer creure al lector que allò serà una història d’herois i dolents diferents, també amaga el seu propi gènere: la fantasia. El fet màgic i increïble no apareix de manera evident en els primers capítols –ni llibres– de la saga, sinó que es va introduint a poc a poc, fins a un final que Morera vaticina ‘amb focs d’artifici.’ Així doncs, aquesta narració tan realista i crua, amb un ambient medieval brutalment creïble, farcit de pugnes pel poder, justes i cavallers d’armadura tacada de sang, fa enganxar el lector de novel·la de fantasia i el qui no li agrada tant el gènere perquè és gairebé una novel·la històrica en un món fictici. Perquè, en el fons, és la realitat amb un toc de pols màgica.

Summary: Traïcions, assassinats i salvatges blaus rere un mur: les històries reals de ‘Joc de trons’


L’ex-conseller de Justícia i exsecretari del govern, Germà Gordó, ha evitat pronunciar-se sobre l’actuació de la Guàrdia Civil que aquets dijous s’ha personat al Palau de la Generalitat, al Parlament de Catalunya, al departament de Justícia i al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) per demanar informació en relació al ‘cas 3%’, que investiga el suposat pagament de comissions irregulars a canvi d’adjudicacions d’obra pública. ‘Sense comentaris. Cel serè’, s’ha limitat dir a través del seu compte de Twitter. Per ordre del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), els agents de la Guàrdia Civil s’han endut del parlament una còpia del correu electrònic del diputat no adscrit, mentre que altres agents del cos continuen esperant al Palau de la Generalitat i al departament de Justícia per rebre informació requerida.

Summary: Gordó, sobre l’actuació de la Guàrdia Civil: ‘Sense comentaris. Cel serè’


El govern espanyol ha fet avui un consell de ministres a la Llotja de Mar de Barcelona. Un acte que la Generalitat i l’independentisme consideren una provocació, el dia de l’aniversari de les eleccions imposades del 21-D. La cimera entre els presidents Quim Torra i Pedro Sánchez i entre els consellers Pere Aragonès i Elsa Artadi i les ministres espanyoles Carmen Calvo i Meritxell Batet ahir al vespre al palau de Pedralbes ha estat l’avantsala de les mobilitzacions d’avui. El matí ha començat amb talls a diverses carreteres i concentracions en diversos punts de Barcelona. Els Mossos d’Esquadra han fet algunes càrregues –a Drassanes i a la plaça Antonio López– i han detingut onze manifestants. La policia catalana també ha detingut tres persones a l’Ampolla. A la tarda, una manifestació multitudinària –80.000 persones, segons els organitzadors– ha omplert els carrers de Barcelona ‘contra el règim del 78’ i per protestar contra la presència del govern espanyol a la ciutat. La Comissió 21-D ha llegit un manifest en què ha proclamat el començament d’un cicle de mobilitzacions per a assolir la República. Les concentracions han acabat a les comissaries de les Corts, a Barcelona, a Vilafranca del Penedès i a Tortosa per demanar l’alliberament dels tretze detinguts.

Summary: Uns 80.000 manifestants omplen els carrers de Barcelona contra el govern espanyol


L’últim advocat de la defensa que ha intervingut ha estat Jordi Pina, de part d’Irene Rigau, després de les conclusions de Xavier Melero (Artur Mas) i Rafael Entrena (Joana Ortega). Pina ha fet una intervenció també sorprenent per començar: ‘Aquest és l’informe més emotiu i alhora més trist de la meva carrera. L’emoció miraré de controlar-la, però la tristesa no me la traurà ni tan sols una sentència absolutòria d’aquest tribunal.’ I ha parlat amb contundència de l’informe del fiscal: ‘És la primera vegada que el ministeri fiscal s’excusa pels seus comportaments i pels que ha tingut la fiscalia. Estic d’acord que la seva actuació el 9 de novembre va ser impecable. Però penso que ens ha de fer reflexionar que el ministeri fiscal intenti justificar en un tribunal per què no va actuar.’ I ha començat l’argumentació mirant de desmentir algunes afirmacions del fiscal: ‘Les meves primeres paraules han de ser també per fer dues pinzellades sobre coses que ha dit la fiscalia i que no són certes. És transcendent que es digui que el govern de la Generalitat va actuar de manera fosca i opaca. Especialment si es justifica aquesta afirmació en el fet de no haver donat uns papers amb el segell de la Generalitat a una senyora que va venir aquí a declarar com a testimoni acompanyada de membres de partits polítics i entitats. Aquella senyora va reconèixer que demanava papers segellats perquè els hi havia demanat una responsable del Ministeri d’Educació espanyol. És clar que no li van donar papers segellats.’ L’advocat de Rigau ha estat contundent en la definició del judici: ‘Aquest procés és un vestit a mida per als nostres clients.’ No s’ha estat de recordar que el president del Tribunal Constitucional era membre del PP, pagava quotes del partit i ho havia amagat. Pina ha exposat per què considerava que el Tribunal Constitucional no és poder judicial. ‘Això –ha dit– va ser fruit d’un debat profund entre els òrgans judicials de l’estat fa uns anys. I, si el TC no fos poder judicial, no tindria sentit parlar de desobediència perquè els seus actes i providències no podrien ser considerats sentències judicials.’ Pina ha demanat que el primer punt del debat de la sentència del tribunal sigui resoldre aquesta qüestió. Així mateix, ha desmuntat la fórmula per la qual l’estat va provocar la segona suspensió. Després de la primera suspensió, l’estat considerava que allò que s’havia decidit –canviar la consulta pel procés participatiu– era un frau i que no havia canviat res. En canvi, en lloc de presentar al TC un incident d’execució de la primera suspensió, va presentar un nou recurs perquè, si no ho feia així, corria el risc de no arribar a temps d’un nou pronunciament abans el 9-N. Però Pina ha explicat per què aquesta fórmula era incorrecta i no s’ajustava a la realitat que s’impugnava. L’advocat de Rigau ha posat damunt la taula dos arguments més a favor dels acusats: el fet de no haver rebut cap notificació explícita de la providència del TC i el fet de no haver rebut cap resposta del recurs d’aclariment que va presentar el govern. ‘Seria una indefensió del dret de defensa si es condemnés els nostres representats per allò que va passar mentre esperaven resposta’, ha dit. I ha anunciat que diria una cosa que inicialment no volia dir: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats. Digui què digui el ministeri fiscal. Si no, no es pot entendre que es demani la condemna pel delicte de prevaricació.’ Pina havia explicat que el fiscal no ha estat capaç de traçar més de tres o quatre paraules per justificar la petició de condemna per prevaricació. ‘Per tot això, demano que la sentència del tribunal digui que l’estat espanyol no va impugnar el procés participatiu organitzat el novembre de 2014’, ha dit Jordi Pina. I ha acabat dient que està molt honorat i agraït d’haver pogut representar Irene Rigau en aquest judici i que no mereixia estar asseguda al banc dels acusats després d’haver dedicat la vida a servir la ciutadania. Ací teniu totes les cròniques del seguiment del judici: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió Primera de dimecres: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona de dimecres: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera de dimecres: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta de dimecres: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau Resum dels tres primers dies: Tram final del judici al 9-N: quins són els relats de l’acusació i la defensa? Primera de dijous: L’acusació no aconsegueix fer contradir els voluntaris del 9-N Segona de dijous: Dos agents de la Guàrdia Civil generen dubtes sobre les proves informàtiques del judici al 9-N Tercera de dijous: El fiscal manté la petició d’inhabilitació per a Mas, Ortega i Rigau Primera de divendres: Sorprenent al·legat polític del fiscal del 9-N: ‘Aquest judici també és democràcia’ Segona de divendres: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’ Tercera de divendres: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’ Quarta de divendres: Artur Mas: ‘No som aquí per haver desobeït, sinó per l’èxit del 9-N’

Summary: L’advocat d’Irene Rigau: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha fixat el judici als membres de la mesa del parlament i a l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya els dies 23, 24 i 28 d’abril. L’última data proposada es va suspendre perquè Joan Josep Nuet va ser escollit diputat al congrés espanyol i, per tant, havia passat a ser aforat al Tribunal Suprem. El TSJC va enviar al Suprem la causa de Nuet, ara parlamentari d’ERC, i va mantenir la de Boya i la resta de membres de la mesa, és a dir, Lluís Corominas, Ramona Barrufet, Anna Simó i Lluís Guinó.

Summary: El TSJC vol començar per Sant Jordi el judici contra la mesa del parlament i Mireia Boya


Antoni Abad, com a president de l’organització empresarial Cecot, s’ha convertit en una de les principals referències de l’empresariat català. El lideratge d’Abad al capdavant d’aquesta organització s’ha caracteritzat per la desinhibició a l’hora d’encarar el debat sobiranista i per haver plantat cara a l’estil fora d’època de Foment de Treball. Això ha estat a punt de costar-li l’expulsió d’aquesta organització, però, alhora, l’ha situat com el candidat definitiu per a transformar-la en les pròximes eleccions. Abad ha sabut canalitzar el malestar de l’empresariat català pel maltractament del govern espanyol, però el seu discurs va molt més enllà. —La Cecot és una organització empresarial pro-independència? —Nosaltres no hem pres cap posició pro- independència ni antiindependència. —Però la gent la considera pro-independentista. —Des de la Cecot represento molts empresaris que pensen de maneres diferents. Ara, hem aconseguit que a la Cecot puguem parlar de tot, i d’això també. A la tardor del 2012 vam fer una enquesta i el 98% dels empresaris van dir que no podíem continuar com fins en aquell moment i vam exposar quines alternatives hi havia. La que va tenir més adeptes va ser la de creació de noves estructures d’estat, que va quedar una mica per sobre del 50%. —I com es va arribar a crear aquesta consciència? —Els països que van bé ens expliquen que la societat política i empresarial parlen contínuament, amb discreció, i es posen d’acord sobre prioritats, calendaris i a fer el seguiment. Junts prenen més bones decisions. A Espanya no es dialoga des de la transició i ara paguem aquesta anomalia. La societat política ens continua mirant a la societat empresarial per sobre de l’espatlla i això porta males dinàmiques i a un cert deteriorament de la democràcia. I afecta la competitivitat de país. Què això continuï així ens fa sentir incòmodes. —Les empreses petites són més partidàries de la independència que no les grans? —L’enquesta que comentava també ens va desfer aquella caricatura que l’empresari que té una empresa petita és el pro-independència. Doncs no, la dimensió de l’empresa no hi té cap paper diferenciador. El fet que va marcar més la resposta de les empreses va ser on tenien els mercats. Això vol dir que, com més internacionalitzada és l’empresa, menys la preocupa que el futur pugui ser amb noves estructures d’estat o no. Tots pensen que s’hi adaptaran. Tothom s’hi adaptarà. —Si el 2012 vau arribar a aquesta conclusió ara que ja som al 2017, com ho veieu? —Veus que continua fallant el diàleg. Saps que el problema de l’economia espanyola és la falta de qualitat de la democràcia. I d’això, ens en ressentim molt els empresaris. Un cas molt clar és el corredor mediterrani. Avui els empresaris d’Almeria, Múrcia o València –que últimament estan tan actius– ens plantegem si demanem responsabilitats als governs, que no han volgut prendre mai unes decisions que tindrien unes conseqüències tan positives en termes d’activitat econòmica i que repercutirien en un benestar col·lectiu. —La història del corredor és molt frustrant? —Quan falla el diàleg d’una manera tan clamorosa, quan falla el sentit comú, hem de començar a exigir, perquè els recursos són nostres. No podem aguantar aquest punt d’irracionalitat i falta de diàleg. Als empresaris ens interessa un país que tingui la persona al centre. No hi ha res millor que tenir persones cultes, persones formades, amb criteri propi. Per a nosaltres és un dels tres punts principals: la formació de les persones, els seus valors i les seves actituds. Això és el que fa diferents els països i volem que sigui primera prioritat. I ens atrevim a dir més: el nivell de baixa comprensió lectura, d’abandonament escolar o de fracàs escolar en aquest país no és per atzar. —Què us va semblar la visita d’en Rajoy? —Ens va semblar que sens dubte hi havíem d’anar a escoltar-lo i sobre el que va explicar em sembla que no la va encertar gaire. Som a la primavera del 2017 i després d’anys d’incompliments de promeses, de calendaris, de…. ens ve a fer un discurs una mica de to imperial: ‘Espera’t que vinc i us ho explico.’ I tornen a aparèixer aquestes maneres de fer que com a empresaris hem acumulat durant tants anys en la llista del pol negatiu. Si vol que això tingui cap recorregut, llavors ha de convidar-nos a seure a la taula. Seguem el govern, el govern d’aquí i els empresaris i ens posem d’acord com prioritzem, com en fem el seguiment i a partir d’aquí tornem a prendre decisions. Si hagués parlat amb ell li hauria dit: això només se t’aguantarà si canvies la manera de gestionar i de fer política. I això ens podria engranar a tots. Però és difícil de pensar que canviarà res. Els empresaris de Cecot sabem que aquesta posició nostra de posar-nos a la taula i parlar és moderna. És el que fan els altres països i és molt fàcil de fer. La voluntat de voler. En canvi, a ells, sembla que els faci por de negociar i parlar. Els empresaris hi som per a seure a la taula i per a anar a peu d’obra. —Però ni a la taula ni a peu d’obra. —Falla la raonabilitat i el sentit comú. —En aquests cinc anys tot ha empitjorat? —En política ha empitjorat. Els empresaris, amb molt d’encert, ens hem refugiat en les nostres empreses i ens hem dedicat a fer empresa, malgrat no tenir les coses que ens podien fer avançar molt. —I si el sí guanya el referèndum? —Que guanyés el referèndum voldria dir que hem estat capaços de plantejar una pregunta. Anar-la a votar ens semblaria a tots imprescindible. Si fem la pregunta haurem guanyat tots. Després ja veurem qui guanya. Per raonabilitat, pensis el que pensis, arriba un punt que allò que compta és quin nivell de democràcia tenim. —Durant la campanya del 9-N, el govern espanyol va intentar espantar amb l’economia? —Aquí hi ha molt soroll promogut per pocs. Aquí ningú no trencarà res. Ni lligams familiars, ni relacions empresarials, perquè tot això funciona amb el cap i no pas amb els budells. Amb la radicalitat de budells no es va enlloc. La solució avui majoritàriament és la de fem la pregunta i posem arguments. El discurs de l’odi o de la por té pèssimes conseqüències. Hem de fomentar bones actituds. —En una república catalana tot seria diferent? —Sí, i tant! S’hauria d’entendre que les persones físiques i jurídiques contribuïm i, per tant, junts prenem més bones decisions. El que no sigui això és extemporani, és caduc. És molt diferent tributar que contribuir. Pensa que hi ha empresaris espanyols que em diuen que si marxem per fer-ho bé, és a dir, per canviar aquesta manera de funcionar, vindran a Catalunya. —La pipa de la pau que vau fumar amb Foment fa poc, després de setmanes de tensió, quins ingredients tenia? Gairebé us expulsen… —Jo continuo no fumant i, per tant, puc dir que no em vaig fumar res per signar un acord que tranquil·litza i que permet de poder treballar amb normalitat. En cap moment no vam deixar de treballar conjuntament. Foment és la unió lliure de moltes associacions de base que ens sembla que necessitem una representació a la cúpula. El paper principal de Foment és ser punt de trobada i fer aquestes funcions de cúpula amb capacitat d’influència per a poder traslladar les nostres inquietuds. —No és la imatge que es té d’aquesta institució. —Es pot fer Foment de dalt a baix, però, fundacionalment, i ho diu l’article 1, la manera de treballar i d’estructurar-se en governança és de baix cap amunt; per tant, és de confederació. —I ara com són les relacions? —Cecot no ha deixat de ser mai lleial a Foment perquè en forma part lliurement. Nosaltres som Foment. El 2016, malgrat el que va passar, no hem deixat de fer aportacions i algunes de molt importants. En seria un exemple el document per a crear un nou model de formació professional, on el centre sigui la persona i l’empresa. Foment ha fet seu aquest model, que també ha acabat essent en bona mesura el del llibre blanc de la CEOE. Aquest recorregut és la manera com s’han de produir les relacions. —Però el fet que va irritar Foment va ser el sopar de la Nit de l’Empresari que Cecot va organitzar a Barcelona? —Val més que no en parlem més, d’això. A tots ens sembla poc edificant i gens sòlid i inexplicable que se’ns pogués expulsar perquè s’havia fet un sopar. —Voleu dir que el tornareu a organitzar? —El fet de venir a Barcelona no ha estat mai per a molestar Foment, sinó per les ganes que la Nit de l’Empresari tingui més projecció. En el discurs d’aquella nit projectem les nostres propostes i ambicions i és evident que Barcelona és un bon lloc per a fer-ho. No som els únics membres que fem una cosa així. Però això, feliçment, s’ha superat i podem dir que ens trobem en una altra fase. —I us presentareu a les eleccions per a presidir Foment? —Ara no toca parlar d’això, però que quedi clar que no volem suplantar Foment, volem transformar-lo. I això vol dir que sigui més influent i proper als neguits de l’empresariat català. —Doncs canviem de qüestió. Un dels temes que més us preocupa és la formació. Per què? —Entre les empreses del Vallès tenim unes sessions d’intercanvi i, quan les fem, sempre queda clar que la formació és la preocupació cabdal. Que en aquests moments no engrani l’oferta i demanda ens sembla un problema molt greu. Parlo de formació, però també d’actituds i valors. Hi ha feines molt bàsiques que a vegades no queden cobertes perquè la qüestió de l’actitud encara és més transcendent. Què hem de fer amb tanta gent que té uns perfils molt complicats per a trobar feina? Estem preocupats per una cosa: qui fa el discurs ‘Espavila’t o serà complicat’? Els primers que ho haurien d’explicar són els pares o les mares. —I no ho fan? —Vull dir que els hem d’explicar que s’espavilin. Des de fa moltes dècades hi ha un paternalisme que pot ser interessant però que no funciona quan comença en certa manera a anul·lar la persona amb un ‘no pateixis, no tinguis criteri, algú ja proveirà per a tu’. Fa la sensació que busquem persones molt influïbles, que siguin més clientelars. Per una banda, tenim unes generacions que són les més formades que mai no havíem tingut, amb una empenta i ganes d’assumir els riscos, que s’han format a fora i que lideraran amb una manera de pensar molt diferent, però al costat hi veig un gran gruix que no està preparat i que ens dóna aquestes taxes de fracàs i abandonament escolar que ens posen a la cua d’Europa. I aquí no tota la responsabilitat és del govern. —De qui és, doncs? —També ho és del sector educatiu i dels pares i mares. Juntament amb el govern, tots són actors molt importants. Això que no tinguem clar que la vida és esforçar-se i que part del teu futur te’l jugues quan ets petit estudiant no és bo. Al final, de vegades tens la sensació que alguns abusen de la ignorància de les persones. Hi ha res més greu que, en comptes de fer créixer les persones amb autonomia pròpia i capacitació, es faci tot el contrari? No som en un cercle virtuós on s’expliquen les coses tal com són. Hem de ser conscients que, de segons quins perfils de capacitació, no hi ha prou joves formats. Durant aquests anys tan durs, això de tirar endavant el futur sense formació o formació permanent era un miratge. En aquest país havia estat compatible guanyar molts diners i no tenir formació. Això ara no s’aguanta. Hem de posar-hi responsabilitat i decidir quin país volem. —Però la crisi ha deixat gent molt qualificada fora de joc. —Jo crec que pocs. —Sobretot s’ha cremat una generació que és la que ja viu pitjor que els seus pares. —Mireu, aquest cap de setmana una empresa catalana dedicada a la tecnologia vol ampliar la plantilla amb 100 persones i no les troba. Potser hem de fer esforços perquè oferta i demanda s’ajustin més. En aquests moments hi ha disfuncions, i si no treballes d’allò que has estudiat però treballes ja és un pas. —A vegades sembla que la gent hagi de donar les gràcies per tenir una feina. —Les gràcies, si de cas, te les has de donar a tu perquè defenses el teu futur. Serà un futur en què l’aptitud sumarà i l’actitud multiplicarà. —Però els empresaris també tenen responsabilitat en la precarització laboral, que és un fet en determinats sectors. —Des de l’òptica del Vallès, on la indústria són les essències, us dic que indústria i precarietat laboral no han lligat mai. Durant aquests anys tan complicats per a molts empresaris el desafiament ha estat mantenir l’equip i retenir talent. Encara que l’empresa es fes petita, s’han volgut mantenir les persones més qualificades i més sacrificades al projecte. Els projectes han de ser compartits. Sempre ha estat la prioritat, a la indústria. És cert que en algunes feines concretes hi ha una precarització que no s’entén. —En els serveis? —En segons quins serveis, sens dubte. Amb la precarització no es pot construir res de bo. També us dic una altra cosa: tampoc no ens trobaran defensant l’economia no declarada. Un altre gran problema de l’economia espanyola és el gran nivell d’economia no declarada que hi ha. I això ho denunciem moltíssim. No ho defensarem mai. I si tornem a la precarització també a vegades s’ha de dir que no i animem a dir que no. —Hi ha molta gent que no es pot permetre de dir que no encara que les condicions no siguin dignes. —Segurament, però s’hauria de poder dir que no. No es pot abusar de les persones. A l’hora d’oferir una feina hi ha d’haver dignitat, sensatesa i bona intenció. Els que pensem en la persona en primer lloc creiem que segons quines situacions no han de poder passar, però per una altra banda també hi ha aspectes com l’antiguitat, la seguretat, que han de canviar… Hem de posar més risc en les nostres vides. No tantes seguretats i una mica més de compromís amb el projecte comú. Tampoc no volem el talent sense principis. —Ara no hi ha tantes empreses familiars com abans? —Crec que no. Reempresa, que és un programa de compra-venda d’empreses familiars que hem organitzat en l’àmbit de tot Catalunya, van tancar el 2016 amb més de 400 operacions, més d’una per dia natural. La corba de creixement és molt espectacular. Això vol dir que hi ha moltes persones que veuen en Reempresa l’oportunitat de continuar creixent i d’agafar risc. I si mirem les dades generals del programa resulta que en aquests moments tenim més reemprenedors que no pas cedents. —Moltes petites empreses també se senten aclaparades per l’administració i no únicament per l’espanyola, sinó també per la catalana —Sí, van carregant d’obligacions només els qui estem censats. Hem de veure com ho corregim, això. La competitivitat d’un país no és només el resultat del que aporten els autònoms, les empreses petites i les grans. També hi hem de sumar el que fa o deixa de fer el sector públic. Si les administracions són àgils o no, si tenim una legislació no rebuscada i que no canvia cada cinc minuts, si s’incorpora el principi d’eficiència i si es premia la bona gestió pública. —Ho farem bé? —Per què ho hem de fer malament? —A vegades sembla que ens mirem molt el melic. —Hi ha el risc de fer-ho malament però ho hem de fer bé. Tenim bons referents per a saber cap a on hem d’anar. Si la ideologia mana sobre la raonabilitat de les decisions, llavors començarem a construir coses febles. Us reitero que els protagonistes som les persones i hem de tenir clar que el desafiament que se’ns presenta és un al·licient, un estímul. I això no conjuga gens bé amb paternalisme, ni amb no esforçar-se, ni amb ser positiu. Tots tenim obligació d’aportar alguna cosa. Si això ho entenem anirem bé. I si no som agosarats pot ser que els empresaris avancem per l’esquerra. Molts no s’ho imaginen, però aquests són els vectors de modernitat. —Què voleu dir? —Quan el discurs polític és de ‘espera’t que ja et solucionarem les coses’, a nosaltres no ens hi trobaran. Per solucionar les coses s’han de tenir recursos i això vol dir primer competitivitat i després cohesió social. Sense competitivitat per a generar no podrem atendre les necessitats. —Potser la cosa més lògica és que vagin paral·lels. —Es clar que hi aniran, però si no ho fem així donem una imatge d’un estat màgic. —De quin? Del nou o vell? —Del que sigui, però no pot ser un estat màgic. Si tot ho deleguem, l’estat de benestar farà fallida. A més, nosaltres volem parlar de societat de benestar i no d’estat del benestar. No caiguem en la temptació de tornar a reverenciar a l’estat. Diem societat perquè ens sentim orgullosos del que hi aportem. Les aportacions les fem nosaltres i si s’endeuten també ens ho carreguen a la nostra esquena. Diguem-ho, les coses que són d’aquesta manera. El pacte ha de ser de la societat amb ella mateixa i que ho assumim.

Summary: Antoni Abad: ‘Hi ha empresaris espanyols que em diuen que si marxem per fer-ho bé vindran a Catalunya’


L’expresident de la Generalitat Valenciana Francisco Camps, que va estar declarant des de dijous i part de la matinada d’aquest divendres davant la jutgessa del Jutjat d’Instrucció número 17 de València per la causa relacionada amb la construcció del circuit urbà de Fórmula 1, va perdre els nervis quan la jutgessa per si havia malversat. ‘Ja està bé! Com s’atreveix a preguntar-me això?, va respondre aïradament. Aquest incident es va produir després de la declaració de Ricardo Costa, ex-secretari general del PP, en el qual va implicar encara més a l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps. Costa va explicar que l’empresari José Mayor Oreja, germà de l’ex-ministre d’Aznar, li va pagar 150.000 euros en negre per a ‘la campanya de Mariano ‘. Mayor Oreja, era representant de la constructora FCC, que va rebre l’adjudicació d’una de les obres del circuit de Fórmula 1. El jutjat investiga si aquest pagament, fet en bitllets de 500 euros, era una comissió per aconseguir l’obra.

Summary: Camps increpa la jutgessa per haver-li preguntat si va malversar


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha enviat una carta a la defensa de Joaquim Forn per traslladar la seva voluntat que pugui assistir al ple del cartipàs de dimarts vinent. Colau argumenta que es tracta de ‘l’exercici d’una funció que forma part del nucli essencial de l’estatut jurídic que li correspon com a membre de la Corporació Municipal’. A més, des d’una perspectiva més general, mostra la seva ‘plena disposició’ a fer les gestions que es considerin convenients i adequades perquè Forn pugui exercir com a regidor. El ple de la setmana vinent servirà per posar en marxa organitzativament el mandat, delimitant el sistema institucional, orgànic i relacional del nou consistori. La fiscalia s’oposa a la sortida de Forn en veure risc de reiteració delictiva per ostentar de nou un càrrec públic ‘Com a alcaldessa tinc l’obligació i la voluntat ferma de realitzar quantes actuacions siguin necessàries per garantir el ple exercici dels drets de tots els membres de la corporació, i de Forn en particular’, indica Colau en la missiva dirigida a Francesc Homs, coordinador de les defenses dels presos del PDECat, on remarca que d’aquesta forma vol donar resposta a ‘l’inequívoc compromís de defensa dels principis democràtics i dels principis polítics del conjunt dels ciutadans’.

Summary: Colau es posa a disposició de Forn per ajudar-lo a assistir al ple del cartipàs


Alts càrrecs dels Estats Units han anunciat aquest dilluns el trasllat de 15 reus reclosos a la presó militar de Badia de Guantánamo a Unió dels Emirats Àrabs, la transferència més gran de presos que ha portat a terme el president Barack Obama durant el seu mandat. La transferència –de 12 iemenites i tres afganesos– redueix el total de presos encara detinguts a la presó ubicada en sòl cubà a 61. Molts d’ells han estat empresonats sense càrrecs en contra seu o sense celebrar-se un judici durant més d’una dècada, provocant condemnes a escala internacional. Obama, que esperava tancar la presó durant el seu primer any en el càrrec, va desenvolupar el seu pla per al tancament de les instal·lacions en febrer; tot i això, s’enfronta amb una fèrria oposició per part de diputats republicans, així com per altres demòcrates contraris a aquesta decisió. Si bé Obama preveu que amb el tancament de la presó de Guantánamo diverses desenes de presos siguin traslladats a presons de màxima seguretat als Estats Units, la llei nacional prohibeix transferències de reus en el territori continental. Tot i això, Obama no ha descartat poder portar a terme aquestes mesures a través d’acció executiva. ‘Crec que estem en un punt extremadament perillós, ja que hi ha una significativa possibilitat que es mantingui oberta com a presó a l’exterior per mantenir la gent detinguda gairebé fins a la seva mort’, ha criticat Naureen Shah, directora de Seguretat i Drets Humans d’Amnistia Internacional per als Estats Units. Alhora, Shah ha assenyalat que mantenir oberta la presó de Guantánamo dóna pretextos als Governs estrangers a ignorar els drets humans internacionals. ‘Debilita la posició de Washington en el seu argument contra la tortura i la detenció indefinida’, ha lamentat.

Summary: Washington anuncia el trasllat de 15 presos de Guantánamo als Emirats Àrabs