El Parnàs és la muntanya dels poetes. I Roger Mas, el cantautor de Solsona, ens hi convida amb un nou disc, que porta precisament aquest nom (us convidem a fer-ne un tast al final de l’entrevista). Hi ha apilat unes quantes cançons amb poemes de diversos autors. Un carril central del seu ventall musical on vol que ens sentim còmodes. En aquesta entrevista, Mas explica moltes coses del disc, que considera que és ‘de maduresa’. I ho defensa. Però també ens enfilem pels camins de la política i del moment que viu Catalunya. ‘Avui callar és rendir-se’, diu amb aquesta veu seductora que gasta. No mira notícies des de la proclamació de la República, el 27 d’octubre. Segueix l’actualitat de lluny i amb retard. Li va bé, diu. I parla de la tardor catalana amb un sentiment d’orgull ben nítid. ‘M’agraden els discs que quan els escoltes pots fer volar la imaginació i tens camp per córrer’, explica. I a mi m’agraden les entrevistes que fan això mateix: fer volar la imaginació i oferir un camp per córrer. —Què implica ser solsoní? —És veritat que els solsonins estem una mica a mig camí de dos mons. Si més no, enmig dels dos grans dialectes. Tenim aquest parlar de transició que per la gent que parla central estricte, quan sent aquestes es tancades, es pensa que parlem l’occidental. I els parlants d’occidental veuen que no parlem com ells tampoc… No som ni de la muntanya ni de la plana. Solsona és un lloc una mica estrany. Des d’on ens mirem les coses amb un altre punt de vista. És una mica melic del món. Però això passa a tot arreu. Com diu en Perejaume, és una malaltia comuna al Principat. Ens sentim una mica a cavall de dues maneres diferents de veure les coses. I als tortosins els passa encara més. En teoria són principatins, però gairebé són més valencians que res. Sempre he pensat que la capital dels Països Catalans hauria de ser Tortosa. I recuperar l’esplendor… I a sobre hi ha aigua. I això és important. —I ser català avui, què vol dir? —Jo no el porto malament el moment aquest de desànim que hi pot haver. Perquè la demostració de dignitat d’aquesta tardor va ser memorable. Amb tots els nostres defectes, limitacions i errors. És clar que, amb violència o sense, no tenim la força. De moment. I no és qüestió de tenir la força de guanyar, sinó la d’alliberar-nos. L’1 d’octubre va ser un dels dies més feliços de la meva vida. I veure aquesta explosió i aquest desacomplexament va ser meravellós, per mi. No sé cap on pot anar ara la cosa. D’això, no en tinc ni idea. Però penso que a la llarga haurà estat bo que ens hàgim atrevit a fer l’única cosa que es podia fer sense bufetades. Tampoc no hi havia cap més opció. N’estic content. —N’esteu molt satisfet de la tardor catalana… —Mireu, porto el símbol de l’Escala de la Vida d’en Pujols a la solapa. La primera vegada que vaig viure ser català com una cosa còmoda va ser quan vaig descobrir Francesc Pujols. Vaig veure que et pots fotre del mort i del qui el vetlla, de tu mateix, i de la condició del teu poble, sense perdre el criteri. I mantenint les conviccions i essent qui ets. És a dir, treure importància a les coses, no per menfotisme, sinó per viure amb més comoditat i tranquil·litat les conviccions pròpies. Continuar lluitant pels teus somnis i tot plegat, sense perdre-hi els nervis. En Pujols em va ensenyar que totes les contradiccions de la catalanitat i la catalanor es podien convertir en un material divertit. I això m’ho va fer molt més còmode. I aquesta tardor, això ha anat de veres. Ja no són les bromes d’en Pujols. Una demostració de dignitat. Fotografia: Oriol Bäbler. —Potser seria bo de col·lectivitzar aquesta actitud perquè hi ha gent que hi pateix molt… —És que és normal. Caldria parlar de com es va administrar la il·lusió de la gent… Però això és una qüestió més complicada que no m’atreveixo a tractar. Jo sóc una mica cínic i descregut per naturalesa. I he patit poc el desànim. Vaig ser feliç de la demostració de dignitat. Però no em vaig arribar a creure que poguéssim sortir-nos-en de veritat. Això no és bo ni dolent, però ja estava preparat pel desànim. Com a poble tenim els collons pelats de perdre. Estem molt més preparats per a administrar derrotes que no per a assolir victòries. Així és una mica com ho veig. —Us hem demanat per l’ésser solsoní i per l’ésser català. Què més sou? —Què més sóc? Cantautor català. I ja està. —Què hi trobarem al Parnàs? —Feia molt de temps que tenia alguns poemes musicats, alguns altres que he anat fent en el curs dels anys i uns altres que he musicat expressament per a aquest disc. Feia molt de temps que tenia ganes de fer un disc amb lletres d’altri. Que no hi hagués cap lletra meva. Una mica a les Tel·lúriques això ja passava, però es concentrava sobretot en Verdaguer. No recordo que hi hagués cap més poeta. En canvi, aquest és una sopa de poetes. Es diu Parnàs perquè és aquesta muntanya grega, la pàtria de les muses, i perquè s’ha fet servir per definir grups de poetes. Em va semblar que era un bon nom. Hi trobareu poetes més coneguts, com Maragall o Espriu, fins a poetes més joves com en Toni Gol i Roca i l’Amadeu Vidal i Bonafont, que m’agraden molt i voldria contribuir que més gent els descobrís. —Un ‘disc de maduresa’… Què vol dir això? —Jo crec que sí que és un disc de maduresa. Perquè he fet moltes bandades. Ja m’agrada. Vaig fer Mística domèstica, amb cançons pop-rock, i Les cançons tel·lúriques, que és un disc de músiques del món o de cançó mediterrània… Després vaig fer A la casa d’enlloc, que tornava al pop-rock, i després obria una nova via amb la Cobla Sant Jordi, que érem quinze a l’escenari. I després vaig fer un disc jo sol amb veu i guitarra per recuperar la intimitat, Irredempt. Aquesta vegada he anat a buscar un espai de comoditat. —Un carril central… —Sí. Era important per mi que aquest disc fos molt fàcil d’escoltar. Que fos molt còmode. Molt agradable i sense estridències. Als meus primers discs hi havia moments que com a autor i com a intèrpret tibava la màniga de l’espectador per dir ‘escolta, escolta què he fet’. Volia que en aquest disc no hi hagués res d’això. Això que diré pot semblar que va contra el disc, però per mi no hi va. M’agradaria que fos un disc per a poder escoltar de fons en un sopar d’amics. Fotografia: Oriol Bäbler. —Apa! —Sí. Que sonés de fons sense escoltar-lo i que no molestés. I en aquell moment que t’avorreixes de la conversa del sopar, puguis fer veure que escoltes els amics mentre escoltes la música. I tot s’entengui perfectament encara que estigui fluix i en puguis gaudir. Que passés bé de principi a final. Un disc clàssic de cantautor. No volia anar a descobrir res, precisament. Volia fer les coses ben fetes i que quedessin rodones i sense aspror. Això és un valor, també. Potser s’hi poden trobar novetats, no dic que no. Però a vegades no valorem prou els treballs ben polits i estem massa pendents de la novetat i la sorpresa. En qualsevol cas, això és el que necessitava personalment. I també he escoltat el meu públic als concerts. Cada disc ha estat diferent i m’he adonat que el públic em permet les exploracions del pop-rock, però que li agrada més, i es veu més content, com més cantautor sóc. Si el públic valora més aquesta faceta meva, jo m’hi sento comodíssim i ho passo bomba. No em costa gens de fer-ho així. —Sean Magee, dels Abbey Road Studios, ha dit que feia molt de temps que no escoltava un disc amb una sonoritat tan interessant. És un bon aval, oi? —Això em van dir. Aquesta vegada no vaig poder anar a fer el mastering per qüestions d’agenda. Hi vaig enviar el tècnic i l’editor del disc, que és la meva mà dreta com a músic. I em va dir que havia dit això. Fa il·lusió que ho digui un personatge que ha treballat en tants discs i que té un Grammy per les remasteritzacions de tota la discografia dels Beatles. Suposo que ell volia dir que la immensa majoria dels discs que li arriben són amb formació de baix, bateria i guitarra elèctrica. I això limita una mica. Per a un italià, el disc potser no seria tan sorprenent. Però per a un anglès, aquesta sonoritat deu ser més interessant. Li va agradar molt que no hi hagués percussió, i també li va agradar la feina de la Míriam Encinas Laffitte, que és un fitxatge estrella. —Hi aporta sons molt suggeridors… —Volia una persona que toqués diversos instruments i que pogués fer melodies. La Míriam ha fet un treball esplèndid. Toca instruments de música antiga europea i tradicions orientals. Té un bon gust terrible. I ens ofereix uns panorames de cop fantàstics. Ens ha ajudat a donar profunditat i paisatge. M’agraden els discs que quan els escoltes pots fer volar la imaginació i tens camp per córrer. La Míriam ens ha donat aquesta possibilitat. —Els primers d’escoltar-lo en directe seran els membres del govern a l’exili, a Brussel·les? —Sí, divendres. No sé si encara seran govern aquest divendres. És que no miro les notícies des del 27 d’octubre, el dia de la proclamació de la República. Llegia diaris, mirava les notícies, dels mitjans de la meva corda i els de l’altra punta. —Heu deixat de seguir l’actualitat des de la proclamació de la República? —Sí. —No sabeu si tenim la República o no? —Rebo missatges d’amics, i he estat a llocs que hi havia una tele encesa. Per tant, alguna cosa m’ha anat arribant. M’assabento de les coses amb retard. Això ha anat així. No tinc la necessitat d’estar al corrent cada minut. Estic millor així. Em quedo amb les coses bones. I aquesta tardor va ser una cosa estupenda. I a mi, això, no m’ho pren ningú. Em quedo amb l’1 d’octubre. Amb els pobles. Em vaig llevar a Olesa i vaig pujar a Solsona. Vaig mirar de votar. I veia els pagesets d’Unió de tota la vida fent pinya amb el cupaire de torn. Això ho vaig trobar… Una germanor… Això. —El concert de Brussel·les és un gest volgut que feu? —És decisió meva. El problema és que a Soto del Real i a Estremera no els puc ni enviar el disc. No poden rebre’l. Si vull que puguin escoltar-ne alguna cançó, hauré de buscar-me una entrevista a Ràdio 3. Que es veu que la ràdio i la tele sí que les poden escoltar. Potser a la biblioteca poden escoltar música. Fotografia: Oriol Bäbler. —Deuen pensar que la música és massa perillosa? —No ho sé… no ho sé… No m’ho acabo de creure. Em sembla una cosa ben innocent, enviar un disc. Perquè es distraguessin una estona. Ho hem intentat i es veu que no pot ser. Brussel·les era un gest que jo volia fer. Hi ha dos membres del govern a la presó i cinc més a l’exili, i per mi són el govern. Jo no reconec la seva destitució fins que el parlament hagi decidit el contrari. La situació seva, a l’exili, és molt difícil. Es deuen sentir molt sols, suposo. —«El jutge li digué: ‘Bona dona em sap greu, no hi haurà clemència. I ara marxeu, res no hi podeu fer, la llei ha dictat sentència.’» L’adaptació de la cançó anglesa Jordi… —Ha estat una casualitat absoluta. Entenc que hi hagi gent que s’ho hagi pogut prendre d’aquesta manera pel títol i la lletra. I que hi hagi pogut trobar la relació. Però la veritat és que és una cançó que fa molts i molts anys que tenia pendent de fer i que fa anys que en treballava l’adaptació perquè hi tenia moltes dificultats. Ha coincidit que l’he tret ara i que els Jordis són a la presó i la lletra diu això que diu. És inevitable pensar en la situació actual quan l’escoltes. És una cançó molt bonica. Sempre m’ha agradat molt. Té dues-centes versions originals en anglès. És una cançó molt antiga amb versions escoceses, angleses… i el text canvia i la història, també. —I els cantautors quin paper heu de fer ara que ens volen callats i sotmesos? —Sempre he volgut ser un cantautor… Abans de la transició els cantautors es van trobar obligats a fer un paper polític. No hi havia democràcia ni llibertat d’expressió. Amb l’art es podia esquivar la censura. Amb una cançó, fent una mica el poeta, s’hi van veure obligats. Es va associar molt la idea del cantautor amb la protesta i la política. De fet, d’aquella època m’interessaven més en Pau Riba i en Sisa, que també tenien una opinió política i transmetien una ideologia, però no feien cançó protesta. I sempre m’havia agradat més. Respecto molt qui fa cançó protesta i política. Hi ha moltes cançons d’aquesta mena que m’agraden molt. Però jo sempre ho he volgut evitar. Entre més raons, perquè alguna vegada que ho he intentat he vist que no me’n sortia. Això també hi ajuda. A vegades dic que ho evito, però també he de dir que, quan ho he provat, m’ha sortit una cosa que m’ha semblat que no podia defensar gaire bé. —El moment actual no deixa gaire marge per a callar… —En el moment que han ficat els Jordis a la presó, això canvia completament. Ja no es pot callar més. Ara hi ha massa coses. No puc fer com si res. Ara són massa coses que passen. I callar contribueix a la normalització d’una situació de regressió absoluta. I potser és lògic que ens hi anem acostumant, perquè passa de veritat i no és cosa d’un dia. Però una cosa és acostumar-s’hi i l’altra és rendir-se. I callar és com rendir-se. Les persones que tenim un petit altaveu tenim l’obligació de defensar coses que fa poc donàvem per descomptades. Hi ha massa gent que encara no ho veu. Si no, això no podria passar. Quatre persones a la presó, unes quantes que no poden tornar. Allò del Valtònyc, els d’Altsasu… la llista és massa llarga. Contra això no es pot callar ni aclucar-se d’ulls. Fotografia d’Oriol Bäbler El videoclip de la cançó que obre el disc, Jordi, amb Roger Mas i Núria Graham:

Summary: Roger Mas: ‘No és qüestió de tenir la força de guanyar, sinó la d’alliberar-nos’


El diari nord-americà, The Washington Post, ha dedicat avui un article al procés independentista català amb el títol de ‘Catalunya es veu a si mateixa com una nació-estat del futur’. El periodista, Ishaan Tharoor, explica l’assistència massiva a l’última Diada després ‘d’anys de mobilitzacions, protestes i votacions simbòliques’. En aquest sentit, malgrat l’oposició de Madrid, ‘els polítics catalans aspiren a celebrar un referèndum oficial sobre la independència el 2017’. El diari cita en diverses ocasions al conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, i el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que asseguren que el govern espanyol, per molt que s’enroqui, ‘no podrà evitar que Catalunya decideixi si vol ser un estat o no’. Tanmateix, Romeva afirma que el millor cas seria un ‘escenari a l’escocesa’: una consulta acordada. Però admet que el govern en funcions a Madrid no està per la labor. ‘Nosaltres ens asseiem a la taula i diem que volem negociar amb el govern espanyol, però no hi ha ningú a l’altra banda’. ‘El que estem demanant és que Catalunya esdevingui un estat del segle XXI, no pas en un estat anacrònic del segle XIX o XX’, diu Romeva En un context marcat pel Brexit i el creixement dels partits extremistes i populistes a la Unió Europea, Tharoor pregunta al conseller sobre els perills del nacionalisme en un moviment com l’independentisme. ‘Catalunya en si mateixa és una realitat multicultural. Ha estat sempre una terra de trànsit i acollida’, respon Romeva. I afegeix: ‘Els refugiats i els emigrants formen part de l’ADN de la cultura i la societat catalana’.

Summary: The Washington Post: ‘Catalunya es veu a si mateixa com una nació-estat del futur’


El portaveu de Compromís al senat espanyol, Carles Mulet, ha denunciat haver patit un ‘assetjament greu’ durant l’última setmana d’ençà que va presentar dues preguntes al govern espanyol sobre la presència dels capellans en els hospitals públics. En una nota aclaridora, Mulet assegura haver rebut milers de correus amb insults, amenaces, i desqualificacions greus per part de ‘certs sectors que es consideren atacats’. Mulet ha explicat que aquestes preguntes formen part de la seva funció com a parlamentari i ha assegurat que mai ha intentat ofendre ningú, ‘ni per sentiments religiosos, personals, o de cap tipus’. ‘Sé que a vegades sense voler es pot ferir algun col·lectiu o persona. Si algú s’ha sentit ofès per la formulació d’eixes preguntes, dir que no era la meua intenció, és la de defensa d’aconfesionalitat i de la igualtat de tracte cap a totes aquelles creences personals i religioses’, ha resolt.

Summary: Carles Mulet denuncia haver patit un assetjament greu per les seves preguntes sobre els capellans d’hospitals


El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies i el ministeri espanyol de Foment han establert uns serveis mínims del 40% per als trajectes de Rodalies durant la vaga parcial convocada pel sindicat CGT. Així, entre les dotze del migdia i les quatre de la tarda i de vuit del vespre a la mitjanit només circularan quatre de cada deu trens, mentre que fora d’aquestes franges el servei serà l’habitual. D’altra banda, durant el període d’aturades parcials, la mobilitat dels viatgers dels trens de Llarga Distància Convencional i Alta Velocitat s’assegurarà amb un servei del 78% dels trens afectats, que són aquells que es realitzen amb personal de Barcelona. Pel que fa a Avant, els serveis mínims són del 65%. Segons ha explicat Renfe en un comunicat, els viatgers que resultin afectats per l’aturada podran sol·licitar un canvi o reemborsament del bitllet sense cap cost addicional. La convocatòria es repetirà el 30 d’agost i l’1 de setembre, coincidint amb l’operació tornada. El 31 de juliol ja es va celebrar una primera mobilització, que va tenir un seguiment que no va arribar al 3%, segons la companyia. La CGT ha convocat aquestes aturades per reclamar diverses millores, com un augment de les taxes de reposició, la conciliació familiar, que s’aturi l’externalització dels serveis o el dret a promoció interna, entre d’altres. Segons el sindicat, amb la manca de personal no és possible ‘mantenir i garantir la prestació d’uns serveis de qualitat i garants d’un ferrocarril per a la majoria’ i demana que es compleixi el reial decret 6/2018 referent a l’augment dels llocs de treball i a la reducció de la jornada setmana a 37,5 hores a la setmana.

Summary: Serveis mínims del 40% a la Rodalia durant la vaga de demà a Renfe


Les converses per a configurar el nou govern no són pas fàcils, sobretot a l’hora de parlar de l’estructura. Una vegada més, les cadires pesen més que no el programa. Podem discrepa de la solució que proposen el PSPV i Compromís, que sí que acceptaria en canvi EUPV, sempre que tingués una conselleria, ni que fos menor. La fórmula que més s’ajustava a Podem era de sis conselleries per al PSPV, quatre per a Compromís i dues per a Unides Podem. Però Mónica Oltra no va voler baixar de les cinc actuals i a última hora d’ahir es parlava de set carteres per als socialistes, cinc per a Compromís i dues per a Unides Podem. Després de l’augment de Compromís, Podem va demanar una conselleria més, però el fet és que en sortiria un Consell massa nombrós, difícil de justificar davant la ciutadania. EUPV va manifestar predisposició a acceptar aquesta fórmula si una de les dues conselleries que corresponen a Unides Podem (la menor) és per a ells. Però Podem no veu clar de limitar-se a dues carteres i, a més, haver-les de repartir amb EUPV. De portes enfora, Podem apel·la a una manera de fer política diferent i a superar els vicis de la vella política. Però sembla que es repeteixen.

Summary: Les demandes de Podem encallen les negociacions per al nou Botànic


La candidatura dels diputats Marta Pascal i David Bonvehí i la candidatura del president de Reagrupament, Ignasi Planas, es disputaran la coordinació general del Partit Demòcrata Català (PDC), el lideratge executiu del partit. La candidatura de Planas és formada, a banda ell mateix, per: Marc Viñolas, Rut Carandell, Maria Teresa Casals, Rosa Maria Fonoll, Jaume Fernández, Pere Nin, Ricard Cabré, Carles Bonaventura, Esther Ponsa, Anna Xirinachs i Rosa Cruz. I a l’altra candidatura, a banda el tàndem Marta Pascal i David Bonvehí, hi ha: Elsa Artadi, Marc Castells, Montserrat Candini, Albert Batet, Lluís Soler, Vanessa Farré, David Saldoni, Dolors Tella, Xavier Fonollosa i Lluís Guinó. Tot i que s’ha presentat una tercera candidatura encapçalada per Germà Gordó, en el mateix moment de presentar-la, hi ha renunciat i ha donat suport a la de Pascal-Bonvehí. La presidència del Consell Nacional ha rebut tres candidatures: Mercè Conesa, Santi Vila i Joan Vila i Massagué. I tres persones s’han presentat per al càrrec de defensor dels associats: Iolanda Garcia; Francesc Xavier López Cadena i Iolanda Aguilar. Ho ha anunciat el coordinador del procés congressual, Francesc Sánchez. Ha explicat que, a més, només s’havia presentat una candidatura a la presidència del partit –el lideratge institucional–: la d’Artur Mas i Neus Munté. En canvi, se n’han presentat tres per a la presidència del Consell Nacional: Santi Vila, Mercè Conesa i Joan Vila Massagué.

Summary: El tàndem Pascal-Bonvehí i Ignasi Planas es disputaran el lideratge de PDC


El ple de les Corts Valencianes ha aprovat avui, amb el suport de tots els grups menys el PP, que s’ha abstingut, la llei d’igualtat de les persones LGTBI, que estableix mesures en sanitat, educació, ocupació i atenció social per aconseguir una ‘igualtat real’ i lluitar contra la LGTBfòbia. La norma també prohibeix les teràpies d’aversió per modificar l’orientació sexual o identitat de gènere, que es cataloguen com a infracció molt greu, amb multes de 60.000 a 120.000 euros. La llei reconeix la igualtat i el dret a la no discriminació de les persones lesbianes, gais, bisexuals, trans i intersexuals i inclou una ‘clàusula general antidiscriminatòria’ que assenyala que les administracions públiques del País Valencià i el Síndic de Greuges han de vetllar per aquest dret i podran actuar d’ofici, sense necessitat de denúncia o queixa. A més, la Generalitat prestarà assessorament jurídic, assistència sanitària i mesures socials a les víctimes de la LGTBfòbia, que tindran tots els drets reconeguts en l’estatut de la víctima. En aquesta línia, es crea el Consell valencià LGTBI com a òrgan de participació ciutadana en drets i llibertats, i es garanteix un servei d’informació, orientació i assessorament integral a aquestes persones i els seus afins. També es crea l’Espai de la Memòria LGTBI per promoure el coneixement i investigació sobre la història del col·lectiu. Al llarg del seu articulat, la norma estableix mesures en l’àmbit de la salut, que van des de la formació del personal sanitari per garantir una atenció respectuosa a totes les persones, serveis específics per atendre les necessitats particulars de les persones LGTBI o la garantia d’accés a les tècniques de reproducció assistida. Pel que fa a l’educació, aposta per un sistema ‘respectuós, lliure de tota pressió, agressió o discriminació per motius d’orientació sexual’, incorporant el tractament de la diversitat sexual i familiar en els currículums –dins de l’àmbit competencial– i elaborant programes i guies d’educació sexual. Així mateix, s’aborden polítiques de foment de la igualtat i no discriminació en l’ocupació, mesures en cas de violència en l’àmbit familiar o la garantia que no hi hagi discriminació cap a aquest col·lectiu en la valoració d’idoneïtat en els processos d’adopció. La Generalitat implementarà mesures per contribuir a l’atenció i visibilitat de les persones LGTBI, accions per garantir el respecte a la diversitat sexual, familiar i de gènere en l’àmbit rural, commemorarà i donarà suport a la celebració de dates, actes i esdeveniments per a la normalització i igualtat real, i oferirà suport als municipis assessorament perquè llancin els seus plans locals LGTBI. ‘Un dia gran’ Durant el debat, la diputada Llum Quiñonero (Podem) ha exposat el dictamen previ de la comissió i ha conclòs la seva intervenció amb unes emotives paraules, assegurant que en els anys 80 ella mateixa va rebre una amenaça que la matarien com a Yolanda González, lesbiana com ella: ‘A ella la van matar, jo sóc aquí visqui lluitant pels drets’. La socialista Rosa Mustafá ha assegurat que avui és ‘un dia gran’ i ha recordat la figura del seu company de partit Pedro Zerolo, un ‘incansable en la lluita dels drets LGTBI’. Ha posat en valor aquesta llei perquè ‘la discriminació no surti de franc’, amb el règim sancionador que s’incorpora, i ha defensat l’espai de la memòria del col·lectiu, ‘no només per justícia i reparació’, sinó per donar a conèixer la història a tota la societat. A títol personal, ha recordat que una vegada un policia que va exercir a València a la fi de la dictadura li explicava a la seva germana i a ella com anaven a ‘els famosos urinaris de la plaça de l’ajuntament, on quedaven els gais’ a detenir-los i multar’ per ser com eren ‘i si seguís viu, estaria orgullós que la seva néta estigui votant ara“ per reparar aquell mal’. ‘Que ningú més hagi de viure dins l’armari, que ningú per edat hagi de tornar a entrar-hi, per totes les persones que han viscut amb por o no han pogut suportar aquesta realitat tenim l’obligació d’aprovar aquesta llei’, ha destacat. Fran Ferri (Compromís) ha mostrat la seva satisfacció a nivell personal i polític i ha indicat que ell, com molts, han viscut en primera persona algun o molts moments de ‘falta d’igualtat, discriminació i odi’, i ha preguntat als diputats heterosexuals quants d’ells ‘han tingut por de donar-li la mà a la seva parella al carrer o han analitzat l’entorn abans de fer un petó’. Per això, ha defensat aquesta llei imprescindible ara i fa deu anys, que s’aprova ara perquè quan els valencians ‘expulsen l’homofòbia de les institucions, entra per la porta la igualtat’. Ha ressaltat que s’aposta per una educació inclusiva, la lluita contra l’assetjament i la memòria històrica LGTBI. ‘Seguim, perquè mai ningú hagi d’amagar el que és’, ha afegit. ‘Inundar-ho tot de plomes’ Cristina Cabedo (Podem) ha fet valdre la lluita del col·lectiu per sobreviure, amb l”alegria dels valents’ i ha assegurat que ‘ja toca sortir i volar alt i inundar-ho tot de plomes’. ‘No només condemnem l’odi, ens omplim la boca i el cor de llibertat’, ha dit. El diputat de Ciutadans Emilio Argüeso ha celebrat el pas donat i especialment enterrar ‘d’una vegada per totes qualsevol forma de discriminació i tractaments aberrants, veritables tortures’ a les persones LGTBI. ‘Parlem de dignitat, de respecte, d’apostar per la diversitat afectiva, sexual i familiar, acabar amb el silenci i les barreres de la por’, ha comentat, criticant les esmenes que manté el PP que ‘buiden de contingut’ aquesta llei. Esmenes del PP Precisament la popular Blanca Garrigues ha anunciat l’abstenció del seu grup perquè és ‘més el que uneix’ que el que separa, ha defensat la necessitat de lluitar contra la LGTBfòbia, però ha criticat que la llei necessita recursos per ser aplicada i no estan. El PP plantejava en les seves esmenes pel que fa a l’educació el tractament de la diversitat sexual especificant el respecte a la llibertat de càtedra, l’autonomia pedagògica i l’ideari propi del centre. Aquesta qüestió ha estat criticada per Ferri, que ha recordat com en una universitat privada de València es parlava a les classes de l’homosexualitat com una malaltia. A més, també ha criticat que el PP proposés eliminar l’article que prohibeix les teràpies d’aversió. Sobre això, la popular ha dit que les seves esmenes busquen complir la constitució i ‘evitar problemes futurs’ com la comissió bilateral que es va obrir després de l’aprovació de la llei trans.

Summary: Les Corts Valencianes aproven la llei d’igualtat LGTBI


Gairebé 1200 persones dormen als carrers de Barcelona, aquesta és la xifra del cens de sense llar que impulsa Arrels Fundació. Enguany 549 voluntaris han participat en el recompte. De les persones identificades, 339 han volgut respondre a l’enquesta per explicar com es troben i en quina situació estan. L’any passat el cens va comptabilitzar 831 persones dormint als carrers de la capital del Principat.

Summary: Localitzen 1195 persones dormint als carrers de Barcelona


Salvador Dalí va escriure l’any 1947 el tractat 50 secrets màgics per pintar. En aquest document, l’artista va deixar constància d’un dels seus somnis: arribar a exposar algun dia al costat de l’obra de Rafael. La Fundació Gala-Dalí acaba de fer realitat aquest desig amb la inauguració de l’exposició ‘Dalí- Rafael, un somieig prolongat‘, on el quadre L’ascensió de Santa Cecília es pot veure en una de les sales del Museu Dalí a tocar del de Rafael Verge de la Rosa. El somni s’ha pogut complir gràcies a la cessió temporal –fins al 6 de gener– del Museo del Prado, amb motiu del bicentenari de la institució. La cessió no és casual. El director del Museo del Prado, Miguel Falomir, explica que sovint s’intenten diàlegs impossibles entre artistes del passat i pintors actuals. ‘Aquest és un diàleg real perquè Dalí va donar reiterades proves de la seva admiració per Rafael. Era legítim i necessari unir-los’, remarca. Han escollit la peça de Rafael per qüestions logístiques de transport, però la de Dalí té un significat especial en relació amb l’artista renaixentista: és una interpretació absolutament actual que fa Dalí seguint la tècnica dels clàssics, segons que explica la directora dels Museus Dalí, Montse Aguer. Fotografies i material documental Als dos quadres, els acompanyen tretze fotografies dels tallers de l’artista empordanès –sobretot de Portlligat–, on apareixen làmines amb obres de Rafael però també llibres de treball del pintor renaixentista que Dalí va utilitzar per elaborar algunes obres. Una és, precisament, la que hi ha a l’exposició i que va pintar a Portlligat l’any 1955. La peça L’ascensió de Santa Cecília forma part d’una sèrie en què el classicisme és molt present i on Dalí es refereix a la física nuclear i a la discontinuïtat de la matèria. A més, hi ha la interpretació que l’artista fa de la pintura Santa Caterina d’Alexandria, que data del 1507. Activitats complementàries Fruit de la recerca que s’ha fet per a documentar el préstec i la relació entre tots dos artistes, s’editarà una publicació divulgativa. En suport digital, també s’han creat nous continguts monogràfics, com ara una secció web dedicada a aquesta influència de Rafael en Dalí, on hi ha articles, cites de Dalí, una videoteca i un itinerari educatiu que recorre les obres del Catàleg Raonat de pintures del geni d’inspiració rafaelesca. Un vincle històric entre el Prado i Figueres El director del Museu del Prado recorda els vincles històrics que uneixen la institució amb Figueres. En aquest sentit, ha recordat que el castell de Sant Ferran va acollir obres seves i que aquí es va signar el conveni que va permetre l’evacuació de valuoses peces durant la guerra de 1936-39.

Summary: El Museu Dalí fa realitat un somni del pintor: una exposició amb una obra de Rafael


Rius de lava i columnes de fum i cendres es poden veure aquests dies a Sicília. L’Etna ha tornat a entrar en erupció. L’Institut Nacional de Geofísica i Vulcanologia d’Itàlia ja va avisar que el volcà era actiu a final de juliol, però s’ha fet notar sobretot des de dijous a la nit. D’aleshores ençà, ha deixat anar lava incandescent de manera continuada i ha aconseguint distàncies de fins a cent cinquanta metres. Tot i això, de moment no ha calgut evacuar ningú. El Etna pic.twitter.com/7sjQNx5EPE — Juaninfif (@juaninfif) August 25, 2018 Etna, nuova eruzione: le immagini mozzafiato https://t.co/HSiPP6ERDP — aniela (@Danireport) August 25, 2018

Summary: El volcà Etna entra en erupció, de moment sense perill


El ministre d’Afers exteriors espanyol, Josep Borrell, mantindrà els ‘Premis Palau de Viana’ de periodisme i política internacional, projectats per l’equip d’Alfonso Dastis, que inclouen un premi en metàl·lic al corresponsal estranger que pali millor sobre política exterior espanyola i relacions internacionals. El govern espanyol ha contestat al diputat del PDECat Jordi Xuclà, que va demanar explicacions a l’anterior Executiu espanyol per la creació d’uns guardons que, segons deia el diputat, inclouen un premi al corresponsal estranger ‘que millor contribueixi a la bona reputació d’Espanya’. Xuclà va presentar una sèrie de preguntes en què citava opinions de diversos corresponsals estrangers que criticaven un premi suposadament destinat a contribuir ‘a la bona reputació’ de l’estat i titllaven com a ‘iniciativa propagandística’. El govern, però, ha contestat Xuclà i ha enviat una llista de 14 índexs internacionals per defensar que ‘la imatge exterior d’Espanya és sòlida, consolidada i homologable a la dels països més avançats del seu entorn polític, econòmic i social’. També ha explicat que la partida per a aquests premis, de 36.000 euros, són previstos en els pressupostos generals de 2018 i destaquen que volen ‘reconèixer el bon treball periodístic’ i la ‘informació de qualitat’ sobre política exterior espanyola. El premi preveu quatre categories, tres d’elles amb premi en metàl·lic, i una d’elles pel ‘millor treball periodístic sobre el paper d’Espanya al món publicat en mitjans de comunicació estrangers impresos o en línia’. Els altres dos premis s’atorgaran al millor text d’informació o d’opinió sobre política internacional publicat en mitjans de comunicació espanyols, impresos o en línia i a la millor informació audiovisual sobre política internacional en mitjans espanyols.

Summary: Borrell mantindrà el premi periodístic al corresponsal que parli millor sobre Espanya


Banc Sabadell ha anunciat que posa a la venda el 100% del capital de Solvia Desarrollos Inmobiliarios S.L.U. juntament amb un perímetre de sòls i promocions urbanístiques gestionades per la filial, segons que ha informat l’entitat a la Comissió del Mercat de Valors espanyola (CNMV). El desembre passat, el grup suec Intrum va obtenir el 80% de la part comercial de la filial immobiliària, Solvia Serveis Immobiliaris, i fonts de l’entitat han explicat que la societat que ara es ven és Solvia Desarrollos Inmobiliarios, que inclou els millors actius, principalment terrenys amb projectes pendents de materialitzar. Banc Sabadell és assessorat per l’entitat Rothschild S.A. i espera signar l’operació durant el primer semestre d’enguany.

Summary: Banc Sabadell posa a la venda el 100% de la immobiliària Solvia


És difícil passar les pàgines d’aquest còmic sense sentir un nus a la gola. Els sentiments se succeeixen: tristesa, indignació i ràbia. Però també hi ha alguna altra cosa, que amara l’obra sencera: per sobre de tot, una gran, i molt humana, dignitat. El dia 3 (Astiberri), que va guanyar el premi Ciutat de Palma, és, en definició de qui l’ha bastit, ‘la història d’una lluita contra el silenci i l’oblit, i contra la mentida programada’. El 3 de juliol de l’any 2006, quan faltaven sis dies perquè el papa Benet XVI arribés a València per a una festa organitzada des d’Orange Market a major glòria del PP, un comboi del metro va descarrilar a l’estació de Jesús. Quaranta-tres morts, quaranta-set ferits i, tal com va denunciar incansablement l’associació de víctimes, zero responsables. L’intent de presentar l’accident com un simple acte de fatalitat, de silenciar les víctimes, d’esborrar fins i tot el rastre del succés (durant el govern del PP es va arribar a canviar el nom de l’estació de Jesús pel de Joaquín Sorolla) fa d’aquest cas horror i paradigma. Ara Cristina Duran i Miguel Àngel Giner Bou, junt amb Laura Ballester, autora de Lluitant contra l’oblit (Sembra Llibres), han trobat en el llenguatge que dominen, el de la novel·la gràfica, una manera d’explicar la història i d’estendre la denúncia. —Quina és la vostra connexió amb els fets del 3 de juliol de 2006? —Miguel Àngel Giner: Quan va passar l’accident, ens va costar acostar-nos-hi. Va coincidir amb el naixement de la nostra filla, que té paràlisi cerebral, i estàvem molt… —Cristina Duran: En la nostra lluita personal. —M.À.G.: I, un dia, Laura Ballester va venir a Benetússer, a la llibreria Somnis de Paper, a presentar el llibre. —És com si us miréssiu la vida en vinyetes: assistiu a la presentació d’un assaig i en surt un còmic! —M.À.G.: Bé, no és exactament això, però sí. —C. D.: Veiem la vida en imatges. —M.À.G.: És veritat. Però va ser allà, sentint Laura i Miguel, el pare d’una de les víctimes, que ho vaig pensar. Només de llegir les tres o quatre primeres pàgines del llibre, ja vaig decidir de fer-ne un guió. —Ara, qui llegeix tres o quatre pàgines de la vostra obra, ja en queda colpit. —C. D.: Quan expliquem una història, sempre intentem ser tan honestos com siga possible. Ho fem amb sinceritat i amb tota l’emoció possible. Supose que això es transmet al lector. —De fet, demostreu que el llenguatge del còmic és apte per a qualsevol narració, poesia, sentiment. Hi ha algunes seqüències de vinyetes que, sense paraules i tot, expliquen moltíssim. —M.À.G.: Jo crec que la qüestió és aquesta: aconseguir transmetre coses que altres persones tenen en el cap però que potser no saben explicar. La funció de l’art, i més dins de la relació amb l’àmbit social, ha de ser, també, aquesta capacitat de buscar quines són les metàfores, quins són els punts forts, per a aconseguir emocionar. El còmic és un llenguatge que pot explicar qualsevol tipus d'història. No és sinònim de xiquets o d'humor. —C. D.: És que el còmic és un llenguatge molt directe i et permet d’arribar, a vegades amb imatges, a vegades amb paraules i a vegades amb totes dues coses alhora, molt directament al lector. Pot explicar qualsevol tipus d’història. Per sort, ja va quedant clar que no és sinònim de xiquets o d’humor. Els autors fa temps que lluitem per això. Els lectors ja se’n van adonant. I els mitjans de comunicació sembla que també. Vull dir que ja era hora . —Hi ha una pàgina on es veu el túnel negre. Només. Se sap que ha passat alguna cosa, però la història encara no ho ha explicat. Et mires la pàgina i pots pensar que, al capdavall, és només un túnel, vinyetes que hi fan zoom. Però és esfereïdora. —M.À.G.: Sí. Això té a veure amb la narrativa. Ja duem moltes pàgines darrere, jo també sóc professor de narrativa, i m’agrada aquest aconseguir trobar els punts en què has de decidir si la imatge és a pàgina completa o si hi fas un zooming… Tot per a aconseguir transmetre aquesta sensació que pretens i que m’alegre que hàgeu sentit perquè era exactament la idea que tenia al cap. —També hi ha moments en què feu servir imatges gairebé surrealistes: els polítics que en comptes de cara tenen tentacles… —C. D.: Hi ha hagut dues coses difícils. Una, aquesta que comenteu, la part dels polítics, de les persones que no van estar a l’altura. Al final, decidírem que no tingueren cara perquè era una manera d’expressar aquella manca d’humanitat. Les persones que hi apareixen amb la seua cara és perquè s’ho mereixen. Aquestes altres… Vam pensar que no s’ho mereixien. Per tant, hi ha moments que, quan estan encara més o menys entre dues aigües, tenen cap però ixen d’esquena, per exemple. Però quan actuen amb tan poca humanitat, els posem aquest cap estrany que pareix amb tentacles. Les metàfores, en el còmic, et permeten d’expressar els sentiments. —I l’altra cosa difícil? —C. D.: Té relació amb allò que dèieu del túnel negre: és la part en què cal decidir què ensenyes i què no. És molt complicat. Vàrem llegir algunes escenes del llibre de Laura, o en la web de Zero Responsables, o el documental de Barret Films, que ja era complicat de recrear només imaginant-ho. Dibuixar-les era duríssim. I, és clar, pensàrem que seria encara més dur per a les víctimes. Hi havia imatges que no calia ensenyar, que no s’havien d’ensenyar. Per això, en alguns punts hem decidit o bé fer metàfores o bé deixar-ho ocult, en off. —En aquesta reflexió hi ha una lliçó per al periodisme-voltor, diguem-ne, aquell impúdic mostrar la sang. Vosaltres demostreu que per explicar l’horror no cal afegir una humiliació a les víctimes. —C. D.: Exacte. El punt principal del llibre és el respecte a les víctimes. De fet, el més bonic d’aquest llibre ha estat poder estar en contacte amb elles. Amb Rosa Garrote, la presidenta de l’associació, amb Beatriz, l’ex-presidenta, que ens han ajudat moltíssim. Al capdavall, és la seua història i volíem que s’hi sentiren identificades. Haver estat explícits no hauria dut a res. A part del fet que hagués estat duríssim que elles tingueren ara aquesta imatge en el cap. —M.À.G.: Has de fer una reflexió, sempre, en aquests casos, i decidir si fas art o si fas pornografia. I mostrar-ho absolutament tot és fer pornografia. Que és un poc la trampa en què cau la societat si perd de vista la capacitat artística o poètica. No tot s'ha de mostrar. Especialment quan contes aquests casos, has de fer una reflexió i decidir si fas art o si fas pornografia. —No és fàcil parlar de persones que existeixen i que es veuran reflectides en el llibre, amb noms i cognoms, amb vivències i sofriments. —C. D.: Al llibre hi ha diverses famílies. La principal és inventada. De fet, és l’única cosa de ficció que hi ha al llibre. Ens va servir per a agafar característiques de diverses famílies. I ens va semblar que la família narradora no n’havia de ser cap de concreta perquè ens representara a tots. També hi ha algunes històries petites que d’entrada les volíem variar un poc, justament per no posar-nos en la seua vida. Però ens van dir que, si ho contàvem, que ho contàrem tal com van ser, que també era una manera d’homenatjar els seus familiars. Els ho enviàvem, i ells ens hi feien algunes correccions: que si aquest tenia els cabells arrissats, que l’altre era… Característiques. O, per exemple, el fill d’Enric, que l’havíem dibuixat com un nadó i resulta que tenia dos anys. I ho canviàrem. Coses així. —I què ha estat el més dur de plantejar o de dibuixar? —C. D.: Hi va haver una pàgina que, al final, vaig resoldre precisament amb una metàfora: quan els familiars entren al dipòsit de cadàvers.  Hi vaig fer moltes voltes, cercant documentació, i al final vaig pensar que no, que no era necessària aquella visió. I vaig pensar: què és la cosa important quan entres en un dipòsit de cadàvers? No és si hi ha tants cossos així o aixà: la cosa important és que allà hi ha una persona que té relació amb tu. Que és la teua mare, el teu germà. Això és el més important quan travesses la porta. I se’m va acudir dibuixar una sèrie d’etiquetes on hi diguera precisament això: que és la teua mare, el teu germà o la teua parella. Sense cap nom. Si hi poses els noms, la pàgina és tan sols d’aquestes persones en aquest dia. I no. Volia que tothom s’hi pogués sentir identificat, perquè allò ens hagués pogut passar a qualsevol de nosaltres. —Uf. —C. D.: Sí. I també hi ha una altra seqüència, amb un tècnic que entra i va fent una anàlisi de les coses que veu. I les coses que explica són… una barbaritat. Aquesta pàgina també la posàrem en off: hi ha la persona parlant, simplement, i com pateix mentre ho conta. Va ser molt difícil, perquè el text… El text és brutal. I està agafat de l’informe, tal com era. El PP tenia organitzada una festa, la mateixa setmana passa aquest accident i ho veuen com una catàstrofe... per a ells. I ho intenten tapar. —Hi ha un contrast molt fort entre un dels fets més tristos i més bèsties que ha viscut la ciutat i aquell ‘València vestida de gala’, que també expliqueu, perquè arriba el papa. Primer, perquè no se sap què passarà, i després, sobretot, perquè ja se sap què ha passat. —M.À.G.: Sí, se’ls va aigualir la festa. El PP tenia organitzada una festa per al dissabte, la mateixa setmana passa aquest accident i ho veuen com una catàstrofe… per a ells. I immediatament ho intenten tapar. —C. D.: És un comportament per desgràcia massa habitual. Però en el cas de València encara va ser més intensa, més flagrant aquesta actitud, pel moment en què va succeir. Potser si no hagués succeït just abans de la visita del papa, no hauria estat tan exagerat, no haguéssem vist aquest esforç tan intens per a tapar-ho tot, justament per a intentar que no se’ls aigualira la festa. Reflexionant-hi, he pensat que també haguessen pogut, fins i tot, rectificar, després, passats uns dies, passada la seua ‘festa’, haguessen pogut reconèixer que s’havien equivocat. Però no. Van decidir continuar endavant. I això és el que em pareix més dur. Que prenguen aquesta decisió per la visita del papa i que la mantinguen durant tants anys… Ho trobe increïble. —És un cas tan bèstia que sembla que no pugui ser. —C. D.: I quan vas coneixent la història a fons és… Mentre fèiem el guió, i després, dibuixant, el nivell d’indignació pujava pàgina a pàgina. Era com anar-te dient: és que no pot ser, no pot ser que això s’acabe oblidant, s’ha de saber. I això també reforçava la idea de fer el còmic. Perquè hi ha el llibre de Laura, i el documental, la web, però alhora pensem que com més es difonga, per tants mitjans com siga possible, millor. Perquè ho ha de saber tothom. —És una història de tragèdia, però quan es fa balanç de la vostra obra resulta que, en realitat, hi conteu una història de dignitat. —C. D.: Sí, totalment. —M.À.G.: De fet, a l’hora de plantejar una obra és important trobar-hi el to, veure com contes la història. I d’entrada vaig pensar que havia de ser molt paregut al d’Una posibilidad entre mil , pràcticament documental. —C. D.: Hem volgut contar això: perquè encara que hi ha la part política, la tècnica o la judicial, per mi la part més important és la de la dignitat de les víctimes, la d’aquesta força i aquesta lluita fins al final. És també reconfortant veure que, finalment, amb el canvi de govern, les coses canviaren un poc. Realment, sí que aconseguiren algunes de les seues reivindicacions. Sense anar més lluny, s’acaba d’aprovar a les Corts la llei de seguretat ferroviària, per bé que no amb tots els punts que es demanaven, però com a mínim és un primer pas. I sí, s’han aconseguit moltes coses. —Feu també el retrat de tots nosaltres en dues imatges: la plaça de la Mare de Déu buida, només amb la reivindicació dels familiars, i la plaça plena a vessar. —C. D.: Cert. Són dos moments clau en el llibre. Mostren com havien aconseguit tapar-ho tot, i que ens n’oblidàrem. I, després, com, gràcies a un mitjà de comunicació, la gent va despertar. Però també hem volgut reflectir el fet que persones com Laura Ballester estigueren, durant aquells set anys, al seu costat. Sempre. Mai no va parar de treure notícies. O tot el treball que va fer Barret, que després va servir per al programa de Jordi Évole. És clar que hi va haver un abans i un després d’aquell programa, però es va poder fer gràcies al treball que havia fet Laura, al treball de Barret i dels mitjans valencians.

Summary: ‘El nivell d’indignació pujava pàgina a pàgina, mentre fèiem el còmic’


Dolors Sabater (1960) és la batllessa de Badalona. Aquesta professora d’institut, sòcia d’Òmnium Cultural, i activista social i antimilitarista, va encapçalar una força ciutadana amb el suport de la CUP i Podem, entre d’altres, que ara governa la tercera ciutat de Catalunya. Ho fa amb el suport d’ERC i ICV. Dolors Sabater és una de les cares del canvi municipal, juntament amb Ada Colau a Barcelona o Joan Ribó a València. La batllessa ens rep a la seu d’Urbanisme de l’Ajuntament de Badalona, on l’anterior alcalde del PP, Albiol, va traslladar alcaldia. Ella té previst marxar-ne aviat i tornar-lo a l’Ajuntament. Ens trobem una intel·ligència sòlida, afable i educada. Sabater, blocaire de VilaWeb, ja fa mig any que ha accedit al càrrec i per això ja pot parlar de què ha fet, i no de què farà. —Quants desnonaments hi ha hagut a Badalona des que sou batllessa? —A Badalona hem aturat els desnonaments. No n’hi ha hagut cap des que hi som. I eren uns 3 o 4 a la setmana. Ho hem fet pressionant més els bancs per renegociar un lloguer social. De moment hem parlat amb Bankia, el que més, i amb el BBVA. Alguns bancs tenen una responsabilitat social molt gran perquè han estat rescatats. Són bancs que tenen un gran deute amb la societat i també tenen molts pisos buits, que tampoc no els interessa. Segurament han anat arribant a la conclusió que els interessa més conservar algú amb un lloguer, que no fer-lo fora. Perquè amb això es genera un pis buit, que segurament serà ocupat i que pot patir una degradació. I s’entra una dinàmica en la qual els desnonaments no valen tant la pena. —He llegit que els bancs no tenen obligació d’informar a la batllessa quan desnonen algú. Tela. —Cert. Per la llei de protecció de dades, que no ho permet. Però nosaltres vam fer una proposta que el jutge es va comprometre a impulsar a tot Badalona, en la qual es salva aquest escull.És la següent: quan els bancs comuniquen a la persona que serà desnonada, hi ha una proposta a sota que diu que ‘si la persona no diu el contrari’, s’informarà l’Ajuntament. Alguns bancs tenen una responsabilitat social molt gran perquè han estat rescatats Així els Serveis Socials es poden posar en contacte per valorar si la persona necessita ajuda o acompanyament. I nosaltres quedem informats. —Escoltant-la, sembla fàcil. I no. —La llei catalana i la pressió social pel comportament dels bancs, també ajuda a una millor predisposició dels bancs. No ens enganyem. I al ple anterior vam aprovar que s’incorporés la PAH al Consell de l’Habitatge. Ells van ser la primera entitat que vam anar a visitar. —En canvi, amb l’aigua, no us en sortiu de municipalitzar-la. —Tots estem lligats per contractes i per la llei ARSAL, que treu molta sobirania als municipis. Si tu vols rescindir un contracte vigent, és complicat. El contracte de l’aigua no sé fins quan s’allarga. Per això nosaltres pensem remunicipalitzar els serveis que ja tenim en pròrroga. Per exemple, el servei de neteja. Ara estem en això. — Vau prometre desmantellar la unitat OMEGA de la Guàrdia Urbana de Badalona. —Sí. I la vaig desmantellar la primera setmana. Abans de Sant Joan estava fet. Ho dúiem al programa electoral: dissoldre els OMEGA. Per a qui no ho sàpiga, la unitat Omega es va crear com una unitat antidisturbis. Com els ARRO. Aquí a Badalona no estava justificat. Era una despesa injustificada. Aquests antidisturbis, acabaven intervenint en accions menors però amb un estil massa enèrgic. Una unitat especialitzada i armada per fer un control d’alcoholèmia? Per parlar amb els joves al sortir de la discoteca? Doncs creava malestar social. Solució? Per Sant Joan havíem de muntar operatius de cara a l’estiu. No teníem prou agents. Vam pensar, si els catorze agents OMEGA els convertíem en agents normals, podíem tenir cada nit de la setmana tres patrulles més circulant. Vaig desmantellar la unitat OMEGA de la Guàrdia Urbana la primera setmana Vam fer-ho. No seria correcte dir que això no ha tingut resposta. Hi ha una part de les persones que donaven aquest servei i del seu sindicat policial que ho han lamentat. Però jo vinc de l’antimilitarisme i tinc moltes ganes de poder aplicar el que he après. Sempre he dit que a Catalunya era una oportunitat perduda que una societat amb tanta història antimilitarista no hagués aconseguit tenir una policia pròpia diferent. La cultura de la pau i de la resolució de conflictes ha calat molt en la societat. Aprofitem-ho. S’han de remarcar la prevenció, la proximitat, la resolució dels conflictes. I això no obsta perquè s’actuï contra el delicte amb una part coercitiva. Evidentment que sí. El projecte Port Canal, de Badalona. (Foto: Photodortoka.com) —Quina és la concessió que us va fer més mal a l’hora de formar govern? —No tant a l’hora de formar govern, sinó veure com la realitat funciona. Hi ha grans projectes de ciutat que estant a mitges que des de punt de vista del carrer ens preguntàvem: això s’ha de fer? El Canal de Port s’ha de fer? Obrir deu Mercadones s’ha de fer? Doncs els Mercadones estan en marxa i alguns no els podrem replantejar. Per la meva manera d’entendre la política, la meva renúncia més gran potser és no poder dir: parem màquines i pensem. La ciutat què ha de fer amb el bàsquet? I el futbol? Els Mercadonas? El Canal del Port? I que la decisió que es prengués en aquests grans temes fos de la ciutat i un cop decidida, doncs a una altra cosa. Doncs això no ho pots fer. No pots parar màquines. —Què és El Port Canal? —Seria convertir una zona de la ciutat en un canal d’aigua que entraria des del mar. I s’urbanitzaria una zona industrial. Vist amb ulls de ciutadà, ara ens hem de gastar els diners en una cosa faraònica? Doncs quan entres al detall, veus que porta molts anys, el projecte, i molts inversors han comprat terrenys. Si pares això, com a Ajuntament has de pagar la multa per no complir, però també veus hi ha molta gent que creu que realment hi haurà reactivació econòmica. Què hi ha del cert? Que això ha estat un projecte molt opac. No haver pogut fer procés participatiu amb els processos que ja estan en marxa. Potser seria això el que em sap greu. —Porteu directament, sense delegar, el districte de Llefià. Per què? —Tots els alcaldes agafen àrees que porten directament. Albiol, per exemple, portava Urbanisme. El despatx el tenia aquí. Doncs jo no. Justament perquè creiem que el poder ens l’ha donat el poble i hem de ser propers, jo vaig pensar que quin millor exemple que escollir un districte. Un districte, a peu de carrer. Jo conec Llefià des de la base, d’haver-hi treballat com a membre d’Òmnium, en molts programes de cohesió, en xarxes com Comissió de Convivència, Colors de la Tardor. També com a professora, a l’institut. Per la meva manera d'entendre la política, la meva renúncia més gran potser és no poder dir 'parem màquines i pensem' Per tant, ja tinc una implicació personal amb el barri, el conec i no m’espanta saber que hi ha gent que no m’ha votat a Llefià. Estic convençuda, i ho estic comprovant, que a mesura que jo pugui tenir contacte directe amb les associacions, les entitats i amb la gent, faig creïble el missatge que jo sóc l’alcaldessa de tothom. — L’Ajuntament de Barcelona va anunciar que portaria a Fiscalia la gestió d’Antoni Vives. Algun cas similar a Badalona? —Sí, tenim coses. —Quines? —Som prudents fins que no tinguem proves. —A les eleccions espanyoles votareu el partit d’Ada Colau? —No ho diré, qui votaré. A la campanya catalana no vaig demanar vot. En principi a les generals seguirem la mateixa tàctica. Jo puc tenir la meva opinió personal, però com alcaldessa no em pertoca donar l’opinió sobre aquest tema. —Podeu valorar el moment polític actual? —Si hi ha una cosa interessant del moment és aquesta: hem vist que el partidisme s’havia anat apoltronant i fins i tot corrompent (tant en temes de radicalitat democràtica com d’ètica i transparència). Aquest partidisme per mi ha tocat sostre. Ha decebut els interessos de l’autentic mandat rebut: defensar els drets de les persones i el bé comú. Mas ha tingut valentia, responsabilitat i bon lideratge amb el procés, però no el va saber tenir en les retallades econòmiques. Penso que els moviments emergents, fan que sigui la gent que marca el pols polític, i això fa que els partits hagin d’anar modificant el seu discurs, perquè la gent per davant. Això és la revolució més important que està passant. Espero que això segueixi passant. Que no hi hagi un pas enrere. I que no tornem a caure en partits clàssics. —Com valoreu políticament Artur Mas ? —Penso que des d’un punt de vista del procés ha estat una persona valenta i compromesa. Ha fet un pas que no havia fet ningú. Mas ha sabut escoltar el clam del carrer i ha modificat el plantejament que duia a priori: s’ha obert al plantejament que li demanava el poble. Vaig anar a l’acte de suport al president Mas. Ho tornaria a fer. Mas ha tingut valentia, responsabilitat i bon lideratge. En canvi, aquest lideratge Mas no el va saber tenir en les retallades econòmiques. Des d’un punt de vista de les polítiques que desenvolupa, Artur Mas no representa el model polític i econòmic que jo vull per Catalunya i per Badalona. Hauria d’haver-hi més valentia i enfrontament amb l’estat. Fer que el pols de les necessitats revertís amb el deute que té l’estat amb la Generalitat. No traspassar les conseqüències de la crisi, i el mal finançament de l’estat amb Catalunya, amb els de baix. Jo valoro molt la valentia que et deia, i trobo a faltar aquesta segona. —Encara podríeu fer de pont entre la CUP i Mas. —Jo ara no ho puc fer, de pont. Com alcaldessa de Badalona, no puc. I entenc que és molt difícil per tothom. És una negociació que vol molta intel·ligència i flexibilitat. Però això que he expressat aquí, aquesta doble visió, això és el que hi ha. Només puc dir com ho vam fer a Badalona. Sabíem que en una negociació no pots anar al tot.I vam fer una cosa molt interessant: no parlar de quotes de poder, ni de persones, sinó de programa. I crec que ells també ho estant fent així. La batllessa de Badalona, oferint, i no aixecant, la vara de batllessa en una imatge d’arxiu (Foto: ACN) —Per últim. Hem vist que Dolors Sabater és glosadora (vídeo, 5.25). Cant improvisat, en diuen alguns. —Sí, però no sóc una gran glossadora. El que passa és que m’agrada molt i sé fer-ho i de vegades ho faig. Normalment parlo de política. M’agrada fer servir les gloses per parlar de temes de denúncia social. El que passa és que, com tot, és una cosa que s’aprèn. Perquè glossar ho pot fer tothom! Als Països Catalans ha perviscut molt, la glossa, sense trencar-se la cadena generacional. A les Illes, al País Valencià i en alguns sectors del Principat. Però era poc conegut. Per sort l’associació Cor de Carxofa, per exemple, ho ha recuperat. I sobre això us vull dir que el dia 6 de novembre ve a Badalona una Trobada Internacional de Glosa que organitzen diferents entitats. Em fa moltíssima il·lusió que un espectacle d’aquest nivell pugui venir a Badalona. I sempre es pot donar la benvinguda en glosa. Potser m’inspiro, ja ho he fet alguna vegada això de parlar en públic glossant.

Summary: Dolors Sabater: ‘Mas ha estat valent amb el procés però no ho va ser amb les retallades’


Quan falta menys d’un dia per a la constitució de la Diputació de Barcelona, JxCat i ERC no han acostat pas posicions i només s’albira una possibilitat aritmètica perquè les dues formacions tinguin majoria: una abstenció pràctica de CatECP. Però políticament és una suma complicada, i el terreny de negociació és cada vegada més minat de retrets entre els dos socis de govern. ERC dóna per feta l’abstenció de CatECP si JxCat accepta la presidència de la diputació, i insta JxCat a decidir si els volen de socis o prefereixen el PSC. JxCat nega tenir la garantia de l’abstenció dels comuns i, en nom de la unitat estratègica, avisa que també s’han de revocar els acords que s’han fet contra ells als ajuntaments i als consells comarcals. Fonts dels comuns aclareixen que, si JxCat i ERC tanquessin un acord i la presidència de la diputació fos per a JxCat, haurien d’analitzar el pacte, però és possible que optessin per votar el seu candidat. Això faria que les dues formacions independentistes tinguessin majoria simple en la segona votació, sempre que també hi votés a favor el diputat de Tot per Terrassa (TxT). Malgrat que mantenen encara obertes les negociacions, fonts de TxT confirmen a VilaWeb que donarien el vist-i-plau a un acord entre ERC i JxCat. Sigui com sigui, aquest pre-acord entre els partits independentistes no s’ha tancat, i sembla lluny de concretar-se. Entre més raons, perquè JxCat insisteix que s’han de revocar més pactes, i mantenen la prioritat dels ajuntaments de Sant Cugat del Vallès i Figueres. Mentrestant, la posició dels comuns s’ha convertit en un dels principals elements de discòrdia entre ERC i JxCat. La presidenta de CatECP, Jéssica Albiach, ja va descriure ahir en una conferència de premsa la realitat política de les sumes: no donaran suport a cap acord en què hi hagi el PP, Ciutadans o JxCat. Però com que es tracta d’una votació amb noms a les paperetes, tampoc no hi poden votar en contra, de manera que o s’abstenen amb un vot en blanc o donen suport al seu candidat. Segons fonts dels comuns, divendres sí que acceptaven un pacte amb JxCat que donava la presidència de la diputació a ERC, però JxCat va fer públic l’acord amb el PSC. Ara, els comuns no sabien que ERC oferiria la presidència de la institució a JxCat i no han participat en més negociacions. D’altra banda, C’s ha anunciat que votaria el seu candidat, de manera que el PSC només sumaria prou vots amb JxCat. Els dos partits han manifestat el desacord als passadissos del Parlament de Catalunya, amb declaracions i pressions bescanviades que han situat els comuns en el centre d’una disputa cada vegada més enrevessada. Els contactes continuen oberts. Però si no hi ha un tomb d’última hora, sembla inviable un acostament entre JxCat i ERC. Tots dos partits miren d’evitar que la crisi afecti l’estabilitat del govern mentre pugnen en públic perquè s’imposi el seu relat sobre l’acord impossible. S’han instal·lat en el repartiment de culpes. Dins l’hemicicle, el president del grup d’Esquerra, Sergi Sabrià, i el president de la Generalitat, Quim Torra, n’han parlat sense referir-s’hi explícitament, i l’oposició no ha furgat en les contradiccions entre els socis de l’executiu. Durant la sessió de control al govern, Sabrià ha demanat a Quim Torra que es refermés en la idea que l’independentisme s’havia de reforçar a totes les institucions. El president de la Generalitat ha demanat un esforç perquè haguessin d’assumir tan poques ‘contradiccions’ com fos possible, bo i admetent que n’hi havia.

Summary: ERC i JxCat continuen sense acord a la Diputació de Barcelona tot i que els comuns consideren una via que el permetria


Quan faltaven menys de vint-i-quatre hores perquè comencés la vaga de funcionaris de la Generalitat convocada per CCOO i UGT, els sindicats i el govern han arribat a un acord i ha estat desconvocada. El govern s’ha compromès a retornar les pagues extra retirades el 2013 i 2014 en terminis progressius, des del 2019 fins al 2021. De primer, la Generalitat havia proposat de retornar-les de manera gradual fins al 2026. Amb aquest acord, el govern es compromet a pagar el 2019 un 40% de la paga pendent del 2013 i anar abonant la resta de sou pendent en els exercicis 2020, 2021 i 2022. Acord #Vaga12D.Cobrarem les pagues.En espera dels detalls.@ccoocatalunya — Montse Ros #Vaga12D (@montseros) December 11, 2018 La vaga, doncs, és desconvocada després d’intenses hores de negociacions amb el Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública, amb mediació del Departament de Treball. La reunió d’avui ha començat amb una hora i mitja de retard. Ahir a la nit, després de set hores de reunió, els sindicats i la Generalitat havien acordat de continuar avui a les onze del matí, però els representants del Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública no han arribat fins passades les dotze del migdia. I a tres quarts de dues ha arribat a la reunió el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró. Els acords El principal punt de l’acord entre administració i sindicats diu que es retornaran les pagues extraordinàries que els funcionaris van perdre el 2013 i 2014. El 2019 es recuperarà un 40% de la paga extra del 2013 en dos trams. Primer, un 10% en el primer trimestre i el 30% restant, quan s’hagi aprovat el pressupost. La Generalitat es compromet a cercar més mecanismes si no es poden aprovar els comptes. El 60% restant de la paga del 2013 es recuperarà durant el 2020. La paga del 2014 es recuperarà entre el 2021 (55%) i el 2022 (45%). Les parts també han acordat de convocar la mesa general de negociació dels funcionaris durant la primera quinzena de gener del 2019 per arribar acords sobre mesures socials, laborals i conciliació laboral i familiar. El pressupost que s’aprovi haurà d’incloure els acords a què arribi aquesta mesa.

Summary: Desconvocada la vaga de funcionaris de demà


Els partits d’esquerres a Menorca han anunciat avui que finalment no faran una candidatura unitària al senat espanyol en les pròximes eleccions del 28 d’abril. Esquerra Unida, PSOE, Més per Menorca i Podem han emès un comunicat conjunt per a donar a conèixer la seva decisió després de les negociacions mantingudes en els darreres dies. Aquestes forces polítiques han assegurat que s’han reunit en tres ocasions amb l’objectiu de consensuar una candidatura unitària al senat espanyol i també manifesten que la intenció sempre ha estat aconseguir un consens, però aquest no ha arribat per ‘falta de temps i el breu termini que el calendari estableix’. Els quatre partits s’han compromès a treballar de manera conjunta i coordinada si una de les formacions aconsegueix l’escó, amb la intenció de fer arribar en aquesta cambra les propostes de qualsevol partit d’esquerres sempre que siguin beneficioses per a Menorca.

Summary: Sense acord: no hi haurà candidatura unitària de l’esquerra menorquina al senat espanyol


Rescatar el Miró més combatiu i inconformista ha estat la intenció de l’historiador de l’art Joan M. Minguet Batllori a l’hora de comissariar l’exposició ‘Joan Miró, ordre i desordre‘, que s’inaugura avui a l’IVAM, Institut Valencià d’Art Modern, i que es podrà veure fins al 17 de juny. Conté unes dues-centes peces, algunes emblemàtiques del pintor i d’altres molt poc vistes, perquè hi ha moltes peces que provenen de col·leccions particulars. És la primera vegada que una exposició sobre Miró arriba a l’IVAM. I s’ha notat per l’espectació i interès que ha despertat entre la premsa cultural. És una exposició que mostra un Miró inconformista, actitud que no va abandonar mai al llarg de la vida. Per això l’any 1928, quan estava vinculat amb el moviment surrealista, Miró va proclamar l’assassinat de la pintura, una acció provocadora, però molt profunda, les traces de la qual es van sentir gairebé cinquanta anys després, el 1974, amb vuitanta anys a l’esquena, quan l’artista va presentar una exposició al Grand Palais de París que contenia la sèrie de les teles cremades. Explica Minguet Batllori que Miró va ser capaç de crear un món ordenat per després subvertir-lo. Va ser una persona metòdica, que guardava tots els quaderns, dibuixos preparatoris, documentació… Però, al mateix temps, aquest ordre i aquest mètode s’alteraven amb uns ingents desitjos d’experimentació. L’exposició mostra aquest combat permanent amb la seva obra. Segons Minguet Batllori: “L’ordre està contingut en el buscar el Miró indisciplinat. No per arribar a una convenció, sinó per arribar al desafiament.” I aquest doble concepte pren altura amb una frase de Miró amb la qual comença l’exposició: «Naturalment, només he necessitat un instant per a traçar amb el pinzell aquesta línia. Però he necessitat mesos, potser anys de reflexió, per a concebre-la.» La primera sala conté tres de les obres que Miró va penjar a la sala Dalmau de Barcelona l’any 1918, durant la seva primera exposició, que va ser un fracàs, perquè no va vendre cap quadre. I diu Minguet Batllori: “Miró parteix d’un ordre diferent del de la seva generació. Perquè en l’exposició de l’any 1918 ell fracassa, no perquè fos molt avançat, sinó perquè la gent creia que pintava malament. Però aquesta poca facilitat en el traç, a diferència de Picasso per exemple, li va anar bé, perquè el va impulsar a anar a París. Així ho reconeixia ell quan ja era gran, l’any 1973.” Exposició ‘Miró, ordre i desordre’. © IVAM Continua: “Però Miró té la disciplina interior que li serveix per a arribar a la indisciplina, que és la que mostra a la societat. La seva estratègia era dura i arriscada, es podia haver repetit, però no ho va fer. Tot el contrari, al llarg de la vida es va anar reinventant. I n’és un bon exemple un quadre que mostra l’exposició, que és una tela de l’any 1919 que ell va agafar l’any 1978 i que no va repintar sinó que va reinterpretar amb el seu traç negre tan propi.” L’exposició respira, es deixa veure amb calma, i va creant una emoció creixent en l’espectador. A mesura que ens endinsem en la mostra, les sales prenen cada vegada més força, la força combativa d’un Miró que, tot i l’edat, no deixa de portar la pintura a l’extrem. Deia l’artista l’any 1947: «M’he refermat encara més en el que sempre hem dit, la pintura de cavallet només va bé com a repòs i per a aconseguir una poesia –això ja és molt–, però és cap a les coses de gran envergadura humana i col·lectiva, quasi anònima, on cal anar.» Miró executa la tela, la talla, la trenca, la crema. I totes aquestes accions tenen el testimoni fílmic en l’exposició, mitjançant les pel·lícules de Francesc Català-Roca. La quarta sala és segurament on el clímax arriba més amunt: es mostra la relació de Miró amb el món del circ, del teatre (la col·laboració amb els ballets russos) i culmina amb dues accions que entren en diàleg: una és l’acció artística, gairebé de performance, a la façana de vidre del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya, a la plaça de la Catedral de Barcelona. Es mostra el documentari de l’acció que va enregistrar Pere Portabella, Miró, l’altre, que fou l’acció alternativa a l’exposició oficial de l’any 1968 que es va mostrar a l’Hospital de la Santa Creu. Miró no va anar a la inauguració per no haver de coincidir amb el ministre franquista Manuel Fraga. Al costat, una altra acció, la de l’obra teatral Mori el Merma, del grup la Claca, una al·legoria sobre la dictadura, sobre la que Miró va fer el vestuari i l’escenografia. El comissari de l’exposició, Joan M. Minguet Batllori. ©IVAM Les últimes sales són dedicades al Miró més polític, que és l’expansió de Miró cap a la societat. Així, en la darrera sala es mostra el Miró dels murals ceràmics, de les escultures urbanes i dels cartells. Segons Minguet Batllori, Miró va ser l’artista de la seva generació que més cartells va pintar. Concebia el cartell com un grafiti a la ciutat. A la paret d’una sala es pot llegir: «Des de l’ortodòxia de la tradició, Miró perpetra el desordre. (…) És l’artista que vol violentar la mirada contemporània per a una societat més lliure.» Joan M. Minguet Batllori ha ideat una exposició que no cerca l’homenatge, tot el contrari, vol que el públic es pugui confrontar amb Miró. Diu que és una exposició que vol generar discussió, donar llibertat a l’espectador. Endavant.

Summary: L’IVAM mostra per primera vegada Miró, l’inconformista


L’Associació de Fiscals (AF) ha publicat un comunicat en què defensa l’Audiència Provincial de Navarra i la sentència sobre la Manada. Els fiscals argumenten que els jutges són professionals i independents, que fan valoracions amb consciència de les proves aportades als judicis i que fan una aplicació tècnica de les lleis. ‘Aquesta aplicació de la llei porta, de vegades, resultats que no són els que esperen els ciutadans’, reconeix el text. Afegeix que les resolucions judicials mereixen tot el respecte i que són un ‘pilar fonamental’ de l’estat de dret i de la democràcia. Sobre això, recorden que hi ha tot un sistema de recursos previst per a canalitzar les discrepàncies amb les sentències. Tanmateix, l’AF diu que ‘lamenta la facilitat amb què (…) hom menysprea la feina dels jutges i fiscals, es fan judicis paral·lels, es té la temptació de legislar a cop de notícia, es fan manifestacions sense rigor, hom s’entremet a la tasca jurisdiccional de representants polítics i institucionals’. També critica el ministre de Justícia espanyol, Rafael Catalá, per com ha comentat la sentència i diu que comparteix els comunicats de l’Associació Professional de la Magistratura, de la Francisco Vitoria i del Fòrum Judicial Independent. Ahir a la tarda el Consell General del Poder Judicial i el Tribunal Suprem espanyol ja van fer pinya amb l’Audiència de Navarra. A més, van criticar que els càrrecs públics critiquessin durament la sentència, contra la qual recorreran tant la fiscalia com la víctima, segons que han anunciat.

Summary: L’Associació de Fiscals també defensa el tribunal de la Manada i critica el ‘menyspreu’ a la feina dels jutges i fiscals


Per primera vegada en català arriba la multipremiada escriptora escocesa Ali Smith amb la novel·la ‘Com ser-ho alhora’, traduïda per Dolors Udina i publicada per Raig Verd. L’obra planteja dues històries, la d’un artista italià del Renaixement i la d’una adolescent filla d’una activista política. I totes dues històries d’amor i d’injustícia es connecten per un fil invisible tot i que s’han viscut amb cinc-cents anys de diferència. Diuen que és una novel·la que fa prendre consciència de la importància de l’art i la cultura en les nostres vides. Llegiu-ne un fragment. Laura Huerga, editora de Raig Verd, ens comenta aquesta novetat literària: «’Com ser-ho alhora’ és una novel·la bella i inusual on passat i present es confonen. L’art, l’activisme, la feminitat, la connexió emocional i el sexe són alguns dels elements que Ali Smith explora intensament alhora que transmet la importància de l’art i de la cultura a les nostres vides. Ali Smith sorprèn en la innovació de la narrativa. No en va, ha guanyat el Premi Goldsmiths, que té en les seves bases premiar obres que trenquin amb els límits habituals de la novel·la i que van atorgar orgullosos “per demostrar que la innovació formal i el plaer lector són perfectament compatibles” Dues històries d’amor i d’injustícia que han guanyat també els premis Costa, Baileys i el Folio amb una traducció impecable de Dolors Udina i que hem volgut destacar en el nostre catàleg amb una edició limitada en tapa dura.»

Summary: Avançament editorial: ‘Com ser-ho alhora’ d’Ali Smith


La primera ministra del Regne Unit, Theresa May, ha decidit expulsar vint-i-tres diplomàtics russos. El motiu és que Rússia no ha volgut donar explicacions sobre l’enverinament d’un ex-espia del país a Anglaterra. Els diplomàtics, identificats com ‘oficials d’intel·ligència no declarats’, tenen ara una setmana per abandonar el Regne Unit. L’ex-agent Sergei Skirpal i la seva filla van patir un intent d’assassinat la setmana passada amb un agent nerviós de fabricació russa. Ambdós continuen en situació crítica. La pressió internacional perquè Moscou doni explicacions continua creixent. Avui el Consell de Seguretat de l’ONU farà una reunió d’urgència a petició del Regne Unit. A més, el govern britànic ha decidit suspendre tots els contactes d’alt nivell amb el Kremlin. En aquest sentit, la invitació al ministre d’Afers Estrangers, Serguei Lavrov, que havia de visitar el país, ha estat anul·lada. Alts representants polítics i la família reial no assistiran al Mundial de futbol d’aquest estiu a Rússia.

Summary: El Regne Unit expulsa 23 diplomàtics russos pel cas d’un ex-espia enverinat


El Parlament Europeu ha atorgat el Premi Ciutadà Europeu 2018 a la fundació catalana Arrels, entitat que atén a persones sense llar a Barcelona. L’ONG barcelonina va ser proposada per l’eurodiputat català del Partit Popular Europeu, Francesc Gambús. Està previst que Arrels rebi el premi en una cerimònia oficial a la seu del Parlament Europeu a Brussel·les a l’octubre i també sigui homenatjada a l’Oficina de la cambra a Barcelona, segons fonts europees. L’Eurocambra concedeix aquest guardó des de 2008 ‘a persones o organitzacions excepcionals que lluitin pels valors europeus’ d’arreu del continent.

Summary: La fundació Arrels guanya el Premi Ciutadà Europeu 2018 concedit per l’Eurocambra


La campanya electoral va acabar ahir amb una insinuació important, que pot marcar tant la jornada de demà com sobretot els dies posteriors a les eleccions. Una insinuació que va fer Albert Rivera amb una claredat que no havia fet durant tota la campanya, a de permetre la investidura de Mariano Rajoy. ‘Em sembla correcte deixar començar la legislatura encara que no doni suport als altres partits. Votarem en contra si algú pretén entre tres o cinc formacions –entre les quals, Podem- fer un projecte per trencar Espanya i pilars fonamentals com la Constitució, l’economia de mercat o Europa’, va dir durant un dinar-col·loqui a Barcelona. Ciutadans permetrà que el guanyador dels propers comicis al congrés espanyol pugui començar a governar, bé siguin el PP o el PSOE, tot i que la totaliltat de les enquestes publicades al llarg de la campanya indiquen que seria el PP. I si una cosa ha volgut deixar clara aquest divendres Rivera és que s’oposarà frontalment que Podem prengui les regnes de la Moncloa. L’objectiu de Podem, ha denunciat el líder de C’s, és ‘trencar Espanya, el marc constitucional, el model econòmic actual i l’estat del benestar.’ Ciutadans s’abstindria, doncs, en una hipotètica votació per la investidura de Mariano Rajoy o Pedro Sánchez però això en cap cas implicaria una ‘llista de condicions’ per imposar el seu plantejament: ‘no posarem cap condició perquè no formaríem part del seu govern’, ha explicat el líder de la formació. Rivera ha insistit al llarg de tota la campanya, i també aquest divendres des de Barcelona, que si no guanyen no governaran. Aquest divendres ha detallat que faran ‘oposició responsable’ permetent que el parlament espanyol comenci a treballar al més aviat possible i negociant ‘tema per tema’ perquè, ha opinat, des de l’acció legislativa ‘es pot reformar’ Espanya. Rajoy i el pacte PP-PSOE Rajoy, per la seva banda, s’ha mostrar prudent a l’hora de parlar de possibles pactes postelectorals. Ha descartat una gran coalició amb el PSOE durant una entrevista a RNE. Tanmateix, poc després, en una compareixença de premsa i preguntat sobre la qüestió, ha evitat pronunciar-se sobre aquesta possible coalició i ha emplaçat a esperar als resultats electorals. Segons que ha explicat a RNE, ningú del PP no ha posat damunt la taula una hipotètica coalició amb el PSOE. ‘Un pacte amb el PSOE canviant el seu secretari general no és damunt la taula’, ha dit, i ha assegurat que no havia parlat de Pedro Sánchez ‘ni d’un PSOE renovat’ i que no sabia d’on havia sortir la informació. Posteriorment, en una compareixença després del Consell Europeu, s’ha erigit com a garant per a impedir un pacte entre Podemos i PSOE i ha evitat de respondre sobre si pactaria amb Pedro Sánchez. Rajoy ha dit que votar el PP era la manera d’evitar pactes entre partits d’esquerres i ha ajornat la qüestió sobre una possible coalició amb PSOE fins a passades les eleccions. ‘Jo, de coalicions, en parlo després dels resultats, perquè tota la resta són especulacions. Nosaltres intentarem guanyar aquestes eleccions i allò que em preocupa més és que no es llenci per la borda tot el que s’ha fet durant aquests últims quatre anys.’

Summary: La campanya del 20-D acaba amb la insinuació d’un possible pacte PP-Ciutadans


Fa uns anys vostè comentava en una entrevista que en el seu treball professional ha tocat diferents camps d’estudi, i que ha treballat en lingüística matemàtica sense posseir cap títol en matemàtiques. Per altra banda, fa uns mesos, en una conferència de premis Nobel, un dels convidats va acusar la premsa que, quan vol oferir una visió equilibrada, confronta contínuament l’opinió d’experts reconeguts amb la de persones amb coneixements bàsics sense tenir en compte la reputació i historial científic dels primers. En la seva opinió, qui és competent per parlar d’un tema científic concret? Doncs, el qui sap de la matèria. Ara bé, conèixer la matèria és independent de les inicials que portes davant del nom: llicenciat, doctor, professor… No sé qui va dir això… però podria tenir tota la raó. Vull dir, si algú que no sap res de, per exemple, enginyeria nuclear fa comentaris sobre centrals nuclears sense adduir cap prova, millor no fer-li cas. D’altra banda, però, si una persona s’ha dedicat a estudiar enginyeria nuclear pel seu compte i coneix el material pertinent i senzillament no posseix el títol corresponent i parla sobre el tema, és correcte. Hi ha gent que fa feina de primera i publica en revistes professionals que no ha fet un curs de lingüística en la seua vida. Han après pel seu compte. De fet, jo sóc un exemple més d’això. Les credencials i els coneixements són dues coses diferents. Pots conèixer i entendre una matèria sense tenir les credencials, i pots tenir les credencials i no saber o entendre de la matèria. En aquesta conferència també es va parlar de l’amenaça que representa l’estil de vida occidental per a la biodiversitat, i el valor d’aquesta per a l’elaboració de fórmules farmacèutiques i perquè ens dóna la possibilitat d’aprendre d’altres espècies que tenen òrgans que semblen funcionar millor que els nostres. Seguint la mateixa lògica, per què pensa vostè que la diversitat lingüística és valuosa i mereixeria ser protegida? Per la mateixa raó per la qual estic a favor de protegir la ciutat de Venècia de la seua destrucció per les inundacions. Representa una gran fita de la creativitat humana i cal preservar-la. Cada llengua constitueix un dipòsit d’una forma concreta de riquesa i varietat cultural. No fa falta argumentar per què cal protegir-les… Tothom es va disgustar quan el museu de Bagdad va ser destruït. Per què? Perquè és un dipòsit de la gran riquesa de la civilització humana. I cadascuna de les llengües d’Austràlia central és el mateix. I creu vostè que l’estil de vida occidental representa igualment una amenaça per a la diversitat cultural i lingüística? Per descomptat. La major part d’aquest debat gira al voltant de les llengües aborígens, de societats pretecnològiques, l’Amazònia i altres zones semblants. Però a Europa passa el mateix, i en els dos darrers segles d’una manera espectacular. El nombre de llengües a Europa ha minvat dràsticament durant la darrera o les dues darreres generacions. Hi ha molta gent jove que no pot parlar amb l’àvia perquè aquesta parla una llengua “local”, mentre que els seus néts han après el que s’anomena llengua estàndard –italià, espanyol, alemany–, que són segones llengües per a la majoria de la gent però que han esdevingut les llengües dominants. Mentrestant, l’enorme varietat de les altres llengües desapareix ràpidament. De fet, Europa acull un dels principals projectes d’investigació lingüística del moment. El patrocinat per la Unió Europea s’anomena Cartography Project i el seu objectiu és estudiar la gran varietat lingüística d’Europa abans que les llengües desapareguen, perquè aquestes desapareixeran en una o dues generacions. A Itàlia, per exemple, hi ha una gran varietat de llengües. Ells les anomenen dialectes, però això no vol dir res, vol dir que Itàlia està pintada tota d’un color en el mapa, però en realitat són llengües diferents, mútuament incomprensibles, i van desapareixent per la uniformació de la societat sota la formació de l’estat nacional, les comunicacions, la televisió, el sistema educatiu nacional i aquestes coses. Això llima totes les diferències lingüístiques. Així, el que ocorre a Europa és suficientment radical, semblant al que passa a l’Amazònia, Nord-amèrica, Mèxic i a tot arreu. Ocorre en tot el món. Però hi ha poca consciència general del fet que està passant just al cor d’Europa. I l’única raó per la qual no passa als EUA és que els EUA són un territori extraordinàriament uniforme. Els EUA, Canadà i Austràlia són extremadament uniformes des del punt de vista lingüístic, i això és així perquè els colonitzadors van exterminar la població indígena. Si els mongols hagueren conquistat Europa i matat tothom, aleshores Europa també seria uniforme lingüísticament. Entrevista publicada al número 39 de Mètode (Tardor 2003). Llig-la sencera a la web. Carme Pastor Gradolí Què és Mètode?

Summary: Noam Chomsky: “Cada llengua constitueix un dipòsit d’una forma concreta de riquesa i varietat cultural”


L’organització de la Fira del Fang ha anunciat la suspensió de l’esdeveniment pel coronavirus 2019 Per trenta-sisè any consecutiu, la vila mallorquina de Marratxí celebra la Fira del Fang, que serveix per a promoure la feina dels artesans de la ceràmica. Durant més d’una setmana s’hi organitzen una munió d’actes dedicats a aquesta especialitat. Els visitants hi poden adquirir peces de fang de tota mena (decoratives, artístiques, per a la cuina, joguines…) de més d’una quarantena d’expositors, la major part locals, però també provinents de Catalunya i d’Espanya, concretament d’Astúries, Madrid i Palència. Enguany aquesta fira es farà del 7 al 15 de març i se centrarà en la relació ancestral entre el món de la cuina i la ceràmica. El fang ha estat històricament una eina per a crear estris per a cuinar. Per a tractar de la relació entre la terra i la cuina a diversos indrets del món s’han programat activitats de tota mena i per a tots els públics. Aquest cap de setmana hi trobarem l’experiència gastronòmica ‘Gustatio Romana’ divendres al vespre, en què se serviran plats típics de la cuina romana de fa dos mil anys, amb vaixella feta de fang que simula els plats, tassons i atuells d’aquella època. Dissabte a les 11.00 s’oferirà un taller familiar sobre ‘pizzes de fang’ i a les 18.00, una demostració de cuines del món amb ceràmica, a càrrec del xef Pedro Suau i la col·laboració de Toni Vich. Diumenge a les 14.30 hi haurà el Peccata Minuta Tajin Edition, una iniciativa de Chefs (in), amb tot de xefs de renom: Miquel Calent, Edu Martínez Gil, Pep Lluís Mayol i David Moreno. El darrer acte programat serà el concert final, a càrrec de la Banda Municipal de Marratxí.

Summary: Torna la Fira del Fang de Marratxí, centrada en les ‘Cuines del món amb ceràmica’


La Guàrdia Civil ha detingut sis persones que han arribat aquest matí en dues pasteres a les Illes, segons que ha informat la Delegació del govern espanyol. Una d’elles ha arribat al club nàutic de l’Estanyol amb tres persones a bord, que un cop detinguts han traslladat a les dependències de la Guàrdia Civil a Manacor. L’altra l’han avistada en aigües d’Eivissa i, tot i no han trobat l’embarcació sí que han trobat tres persones que, segons la policia, hi viatjaven a bord. Dilluns es va trobar a la platja de Migjorn de Formentera una altra pastera feta de fibra de vidre amb sis ocupants. D’aquests, dos eren menors i els van portar al Centre de Menors Pare Morey (La Coma). Entre la tarda de dilluns i el matí de dimarts la Guàrdia Civil va detenir tres persones més. Segons que va informar el director insular de l’estat espanyol, Enrique Sánchez, ingressaran els migrants majors d’edat a algun Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la península Ibèrica.

Summary: La Guàrdia Civil deté sis migrants arribats en pastera a Eivissa i l’Estanyol


Entrevista amb Carme Riera de la sèrie ‘La paraula viva’, de l’exposició ‘Cultura catalana, singular i universal’, que es va veure l’octubre del 2007 dins la Fira Internacional del Llibre de Frankfurt. Imatges cedides per l’Institut Ramon Llull.

Summary: La Paraula Viva: Carme Riera


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha rebutjat el recurs contra l’admissió a tràmit de la querella presentada per la fiscalia contra la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, pels presumptes delictes de prevaricació i desobediència per permetre que el passat 27 de juliol la cambra votés les conclusions de la comissió d’estudi del Procés Constituent. En la interlocutòria, l’alt tribunal deixa clar que el procés penal ‘no s’inicia per cap debat d’idees ni, menys, per cap tipus d’expressió preferida per la querellada’ i diu que els delictes no estan relacionats amb l’expressió pública de pensaments o idees sinó per ‘desobediència’ al mandat del TC, fet que constitueix una de les peces bàsiques de l’arquitectura de l’Estat de dret de les democràcies avançades, diu el text. En concret, la Sala recorda a Forcadell té garantida per la Constitució Europea els drets a la llibertat d’expressió perquè l’exerceixi sense trava alguna així com altres drets fonamentals, però li trasllada que en els assumptes públics ‘no pot exercir-se sinó en la forma jurídicament prevista en cada cas’. De moment, TSJC ja ha enviat una providència en què sol·licita diversa documentació, com les resolucions del Parlament sobre la resolució independentista del 9 de novembre del 2015 o la del 2013 per la qual s’aprovava la declaració de sobirania, a més de totes les resolucions adoptades abans de la prohibició del TC per votar les conclusions de la comissió d’estudi del Procés Constituent o l’acta de la sessió del mateix 27 de juliol, entre d’altres.

Summary: El TSJC rebutja el recurs de Forcadell sobre l’admissió a tràmit de la querella per desobediència i prevaricació


La relació entre política i religió és un dels grans temes de què parlaran cinc-cents sociòlegs, antropòlegs i més científics socials de tot el món, d’avui fins divendres, al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) i al campus Raval de la Universitat de Barcelona (UB). Són convocats al 35è congrés de la Societat Internacional de la Sociologia de les Religions (ISSR, en anglès), l’organització internacional que agrupa la major part d’experts en la matèria. El programa inclou quatre sessions plenàries i més de cent de paral·leles. El congrés és organitzat de manera conjunta pels grups de recerca ISOR-UAB i GRECS-UB, dirigits per la professora Maria del Mar Griera i el catedràtic Manuel Delgado. És la tercera vegada que el congrés es fa a Catalunya; les altres dues foren el 1965 i el 1975. El congrés d’enguany es titula ‘Política de la religió i l’espiritualitat’ i té l’objectiu de respondre a preguntes com aquestes: com es fan servir la religió i l’espiritualitat per promoure dinàmiques de poder social? Com influeixen en el ressorgiment del nacionalisme i del populisme? Quina relació hi ha entre les relacions de gènere i les polítiques religioses i espirituals? Com han canviat les polítiques de religió i espiritualitat entre la generació de la postguerra i la dels millennials? Quina relació hi ha entre religió i nacions petites? Effie Fokas, investigadora de la London School of Economics, parlarà sobre l’impacte del Tribunal Europeu de Drets Humans en l’àmbit religiós; i Joan Marc Vaggione, investigador del Consell Nacional de Recerques Científiques i Tècniques de l’Argentina tractarà sobre l’activisme religiós a l’Amèrica Llatina. La darrera conferència de la ISSR sobre religió i política es va organitzar a Venècia el 1979. Segons els organitzadors, és hora de tornar a reflexionar sobre aquest tema, quaranta anys després. ‘La religió i l’espiritualitat –diuen– es relacionen amb la política en tots els nivells, i la connexió que tenen pot variar molt, tant geogràficament com amb el temps. Per això cal estudiar el lligam entre religió i relacions internacionals, les reclamacions d’identitat i sobirania de l’estat nació, els debats sobre drets sexuals i reproductius, els partits antiislamistes i noves demandes de laïcitat, el paper dels valors i les influències religioses en la política, els conflictes motivats per religiosos, l’extremisme religiós i la relació entre la religió i la crisi dels refugiats.’ Per Manuel Delgado, un dels organitzadors locals, ‘reflexionar, ara i aquí, sobre la incidència de la religió en una societat com la nostra, presumptament secularitzada, és ben pertinent’. Més temes El congrés tractarà de més temes, com ara la puixança d’una nova pluralitat religiosa, l’augment de les discriminacions per motius religiosos, la relació entre ecologisme i religió i la visibilitat de noves espiritualitats. Sobre el sorgiment de noves formes de discriminació lligades a la creixent pluralitat religiosa, en parlarà Nadia Fadil (Universitat de Lovaina), que ha analitzat l’impacte de les polítiques de seguretat sobre la població musulmana a Bèlgica i a tot Europa. Avui, inauguració La inauguració institucional del congrés serà avui a les 16.30 al vestíbul del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), amb la presència de la consellera de Justícia de la Generalitat de Catalunya, Ester Capella. Després hi haurà una taula rodona en què intervindran Anna Fedele (CRIA-Institut de la Universitat de Lisboa), que parlarà de ‘L’espiritualitat com a espai mediador entre religió i laïcitat’; Julia Martínez-Ariño (Universitat de Groningen), que parlarà de ‘Minories religioses i administracions públiques: religió acceptable a l’espai públic’. Roger Sansi (Universitat de Barcelona) tractarà de ‘La bruixeria a la cultura: religió africana i brasilera’; i Avi Astor (ISOR Universitat Autònoma de Barcelona) parlarà de ‘Nacionalisme antiestatal i religió a Catalunya’.

Summary: La relació entre política i religió, a debat a Barcelona


Aquest vespre, el XVIII Festival de Poesia de la Mediterrània arriba a la seva culminació amb la Festa de la Poesia, una nit de versos protagonitzada pels poetes Miren Agur (en èuscar), Maria Cabrera (en català), Ruxandra Cesereanu (en romanès), Marçal Font (en català), Gonzalo Hermo (en gallec), Enrique Juncosa (en espanyol), Irakli Kakabladze (en georgià), Victor Kulle (en rus), Giorgio Luzzi (en italià), Llucia Ramis (en català), Diane Régimbald (en francès) i Pau Sis (en català). Dotze poetes diran la seva poesia en nou llengües diferents, entre música i cançons. Els acompanyaran els músics Agustí Aguiló, Miquel Àngel Aguiló i Joan Roca, sota la direcció de Biel Mesquida. Biel Mesquida, director del festival, ha explicat a VilaWeb: ‘És un festival humil i noble que enguany celebra la seva majoria d’edat: divuit anys. I divuit anys ja és ser gran, ja és entrar de pinte en ample dins la vida adulta, ja és senyal d’una continuïtat esforçada, d’una petita tradició, d’un humus vital, d’uns bons fonaments per bastir-hi moltes perspectives i horitzons nous. I encara que ens manquen moltes de coses per poder posar-nos al costat d’altres festivals de poesia europeus o mundials, ja tenim una energia d’acció poètica i, sobretot, uns voluntaris i uns ciutadans que ens encoratgen fervorosament any rere any i que són la nostra força principal.’ Continua Mesquida: ‘Però, perquè vegeu una complicació inesperada, us contaré una anècdota que m’ha sorprès molt i molt. Aquest any hem dut per primera vegada un poeta rus, Viktor Kullé (si anau al sant Google veureu que és una de les veus poètiques actuals i joves més significatives de la llengua rusa, guanyador del premi Alexandr Puixkin de poesia), i això em va omplir d’alegria perquè, a més a més de tenir la presència d’aquest creador, tendríem la traducció magnífica al català d’alguns dels seus poemes més essencials feta pel professor de rus Arnau Barios. I ara ve el problema: no ha estat gens fàcil que li hagin donat el visat per viatjar de Moscou fins a Palma. Aquest cronista, s’imaginava que amb l’actual situació política, sense guerra freda ni els dos blocs que vaig viure en la meva joventut, els russos tenien tanta facilitat per ser turistes a Mallorca com indicaven les xifres de russos que ens visiten cada any, i resulta que no és així. Hem hagut de moure l’associació PEN català, i el PEN Internacional, perquè posin bo a Moscou i Viktor Kullé hagi pogut arribar a Mallorca. Ja sabeu que el PEN català és l’associació que serveix per a la projecció internacional dels escriptors catalans, per l’acolliment d’escriptors perseguits i per a la defensa de la literatura.’ Teatre, música i vindicació de l’acolliment de refugiats Explica Biel Mesquida: ‘El XVIII Festival de Poesia de la Mediterrània segueix amb les seves reivindicacions que no s’acaben mai: celebrant el VII aniversari de la mort de Ramon Llull, seguim lluitant per la normalització de la llengua i la cultura catalanes que amb la major sensibilització social i aquest nou govern d’esquerres pot atènyer un gran avanç; seguim lluitant perquè les llengües i la poesia sien instruments de pau i de concòrdia en aquest Planeta travessat de guerres arreu i, especialment, en el cantó oriental de la nostra Mediterrània (Síria, Judea-Palestina, Iraq, Afganistan); seguim lluitant per aquest més d’un milió de dones, homes i nins, refugiats i no refugiats, que volen arribar a Europa fugint de la guerra o de la fam i es troben amb les fronteres tancades per un cantó, o perden la vida en l’intent d’arribar per mar al nostre continent, víctimes de màfies i de tota casta d’abusos i vexacions. El poeta Irakli Kakabladze de Georgià, refugiat a Barcelona per la xarxa ICORN i el PEN català, ens ha parlat del dolor i el sofriment de no poder viure lliurement al seu país.’ El dia 30 d’abril, a les 19.00, a la sala petita del teatre Principal, el festival tancarà l’edició amb l’espectacle ‘L’incendi de les papallones’, basat en el poemari homònim d’Agnès Llobet. Conta Biel Mesquida: ‘És un espectacle que recorre tres etapes. La primera és la de les fantasies, que són gairebé un objecte palpable al teu davant que condiciona, enriqueix, confon o encén la teva vida. En una segona etapa, aquestes fantasies entren dins la mateixa persona i actuen directament en la percepció que tens de la realitat. I, finalment, les fantasies obren un doble camí, el de la destrucció i el de la creació.’ I conclou el director del festival: ‘Poesia a voler per a la salut i la intel·ligència de tots els ciutadans!’ El Festival de Poesia de la Mediterrània neix de la voluntat de diàleg entre les cultures del mediterrani i la invitació al fet que poetes de tot l’entorn coneguin la cultura de Mallorca. Aquesta és la voluntat d’un festival que organitza el Consell de Mallorca amb les Fundacions Casa Museu Llorenç Vilallonga, Pare Ginard i Blai Bonet.

Summary: El Festival de Poesia de la Mediterrània ha arribat a l’edat adulta


Com cada any, els editors de la revista nord-americana Time cerquen el personatge de l’any en una elecció en què també hi poden dir la seva els lectors, amb una votació oberta entre diversos nominats. El personatge escollit d’enguany ha estat l’activista Greta Thunberg, que ha estat el més votat d’entre els noms que apareixien a la llista proposada per la revista. La revista ha argumentat que ‘no és la primera en fer sonar l’alarma sobre la crisi climàtica ni la més qualificada per solucionar-la. No és científica ni política’, però destaca que és ‘una adolescent ordinària que ha reunit el coratge per dir la veritat al poder’. També hi havia el president nord-americà Donald Trump, la presidenta de Nova Zelanda Jacinda Ardern, el propietari de Facebook Mark Zuckerberg, els manifestants d’Hong Kong o la futbolista Megan Rapinoe. Són algunes de les persones que ‘han influït més l’actualitat informativa, per bé o per mal’, i que els internautes han pogut votar tant amb un sí com amb un no. El personatge de l’any, Greta Thunberg, com és tradició, ocupa la portada de Time, l’11 de desembre.

Summary: Greta Thunberg, personatge de l’any de Time