Amb la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els dirigents independentistes encara calenta, l’editorial Ara Llibres publica Tota la veritat. La crònica definitiva dels dies decisius del procés, escrit per sis periodistes de mitjans diferents: la periodista de VilaWeb Odei A.-Etxearte; el sots-director de Nació Digital, Ferran Casas; el cap de política de RAC-1, Marc Martínez Amat; el cap de política de l’agència Efe a Catalunya, Roger Mateos; el cap de política del diari Ara, Gerard Pruna; i la directora adjunta d’ElDiario.es, Neus Tomàs. És un llibre fruit de dos anys d’investigació i d’entrevistes a un centenar de fonts diferents, de protagonistes i testimonis directes de la tardor del 2017, dels mesos previs i posteriors al referèndum de l’1-O i la proclamació de la independència. I el contrast entre el relat judicial criminalitzador de la sentència i el que contenen les pàgines d’aquest llibre és feridor. Tota la veritat recull detalls dels principals fets d’aquella tardor fins ara inèdits, com va ser possible que el referèndum fos realitat malgrat no solament els obstacles del govern espanyol i la justícia sinó també els partits mateixos, com fou el treball decisiu de l’anomenat ‘estat major’ i com el govern de Puigdemont va defugir en tot moment l’escenari de confrontació violenta que li presentava l’estat espanyol. Hi va haver molta previsió i una planificació molt acurada sobre la manera com s’havien de superar els entrebancs al referèndum, però no fou així després de l’1-O. L’aturada de país del 3-O fou una oportunitat perduda per a mantenir viva i continuada la mobilització al carrer i pressionar l’estat espanyol i la comunitat internacional. Això va proposar, segons el llibre, Jordi Cuixart a Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, i la proposició fou ben rebuda: fer una gran acampada a la Gran Via, de la plaça Universitat fins a la confluència amb el passeig de Gràcia i, d’aquí, fins a la Diagonal. Però Jordi Sànchez, entre més, ho van desaconsellar per evitar que hi hagués encara més tensió i possibles atacs de grups neonazis. Passada aquella jornada, i tenint present el discurs amenaçador de Felipe VI del dia 3, tant Puigdemont com Junqueras i la resta de membres del govern assumeixen que no volen pagar el preu de la violència per a prendre el control del territori. I les concessions al diàleg que vindran després, especialment amb la declaració d’independència suspesa per part de Puigdemont el dia 10, no tenen cap mena de resposta a l’altra banda. Ben altrament, totes les peticions de mediació internacional i diàleg són rebutjades i just una setmana després Jordi Sànchez i Jordi Cuixart esdevenen els dos primers presos polítics, tancats per ordre de l’Audiència espanyola. L’ombra de la repressió creix i enfosqueix els dies següents. Els autors del llibre expliquen que és aleshores que prenen encara més força entre els membres del govern la possibilitat de la presó i la idea de l’exili. Sí que hi havia uns plans de desconnexió per a després de l’1-O, però el problema era com fer-los efectius sense cap negociació amb el govern espanyol i sense que s’hagués de pagar el preu de la violència amb què amenaçava l’estat. El llibre explica que el mateix dia 27 d’octubre Puigdemont envia un emissari a Bèlgica per a explorar la possibilitat de l’exili allà, i abans no comencés el ple del parlament en què s’havia de declarar la independència, el president i tots els membres del consell executiu es van reunir allà mateix per discutir la possibilitat de dimitir en bloc com a acte de dignitat i evitar que fossin destituïts pel 155 que era a punt d’aprovar-se al senat. Van desistir d’aquesta opció, però també d’oferir cap resistència una vegada proclamada la independència. Ho van confirmar en la reunió del dia 27 a la tarda a Palau amb tots els membres del consell executiu tret d’Oriol Junqueras i Carles Mundó. Confirmen descartar l’Operació Castell (pensada per resistir pacíficament amb concentracions que duressin dies al voltant del Palau de la Generalitat per a protegir el govern) i parlen de l’opció d’anar-se’n fora per evitar unes detencions que semblen imminents. I és així com el pes de les decisions que es prendran els pròxims dies el tindrà sobretot el factor humà. A Tota a veritat hi ha un repàs exhaustiu d’aquests passos, de la trobada d’alguns consellers en una casa a prop de Prada de Conflent; de la reunió en una casa de Vilaür, a l’Empordà, entre Puigdemont i membres del ‘estat major’; de la instrucció del president d’anar dilluns a Palau abans de fer cap a Bèlgica; del canvi de plans sobtat diumenge quan l’avisen que el poden detenir immediatament, la sortida en cotxe cap a Brussel·les i el missatge que dóna al seu cap de gabinet, Josep Rius, perquè avisi els consellers, que se n’assabenten massa tard, dilluns mateix… La reunió decisiva al Vallès Els dubtes entre assumir un empresonament més que segur o un temps llarg a l’exili remouen molts els consellers aquells dies i aquelles hores. I una de les revelacions més destacades del llibre és la reunió d’aquell dilluns mateix en un indret del Vallès entre Turull, Rull, Romeva i Mundó, quan es disposaven a encaminar-se també cap a l’exili i unir-se als seus companys de govern que ja hi eren. Es troben tots en un aparcament a Mollet del Vallès i d’allà emprenen amb cotxe el camí cap a la Jonquera. ‘Arrenquen la marxa, però amb tots els dubtes que envaeixen els consellers, l’operatiu decideix de guanyar temps i els porta a un pis d’un militant d’Esquerra a prop d’on són’, relata el llibre. «A mesura que passen les hores els consellers reflexionen conjuntament sobre el camí que estan a punt d’emprendre i afronten el dilema entre si és preferible anar a la presó o a l’exili (…). L’un per l’altre es van desdient d’emprendre el viatge. El primer a expressar dubtes és Jordi Turull, que explica que els seus pares ja són grans i no pot suportar la idea de tenir-los lluny en el tram final de la seva vida. Carles Mundó està desfet. Els explica que s’ha acabat de casar fa poques hores i s’ha acomiadat de la família (…). Mentre ho van comentant, els altres també es van fent enrere i es mentalitzen que això implicarà passar una llarga estada encarcerats.» Junqueras: ‘Aquí, tots, no’ Una altra vegada el factor humà. Mou també Marta Rovira a exiliar-se uns quants mesos després, el març del 2018, quan es veuen a venir els nous empresonaments que ordenarà el jutge Llarena. Oriol Junqueras i Marta Rovira es veuen per última vegada per molt de temps separats pel vidre d’un locutori d’Estremera el 21 de març de 2017. Segons el llibre Tota la veritat, tots dos parlen de l’opció que la secretària general d’ERC s’exiliï. Ella està citada aquell divendres al Tribunal Suprem. ‘S’ha de prendre una decisió. Què pot fer? Rovira ja va assumir el perill d’entrar a la presó quan va anar a declarar al Suprem el 19 de febrer i Llarena va decretar la llibertat sota fiança, però la secretària general d’ERC valora ara l’opció de l’exili. Junqueras li fa senyals. ‘Aquí, no. Tots, aquí, no.’ Assenyala Rovira, fa un caminet amb els dos dits de la mà. Que se’n vagi. ‘Tots, eh?’ I un comiat. Rovira no deixa sol Junqueras. Surt d’Estremera amb l’encàrrec d’ocupar-se de l’exili i convèncer Romeva, Forcadell i Bassa perquè també se’n vagin.’ Però Romeva està determinat a assumir la presó i els motius personals empenyen Forcadell i Bassa a romandre. El relat dels fets d’aquest llibre arriba fins a la investidura de Quim Torra. Per a teixir-lo, la majoria de les fonts consultades van demanar l’anonimat, per evitar possibles represàlies, i que el text no es publiqués fins que no hagués sortit la sentència del Suprem. Els autors expressen en la introducció la voluntat d’acostar-se més al què per a entendre el perquè. L’independentisme s’ho pot mirar com una certa manera d’aprendre les lliçons dels errors i també dels encerts. Però per a saber tota la veritat falta el relat detallat de l’altra part, que amaga els fets i les responsabilitats d’aquells dies; la part dels repressors, els qui van amagar informació i van mentir durant el judici de l’1-O, els qui es neguen a revelar qui va ordenar de preparar un dispositiu policíac com el que es va desplegar a Catalunya el setembre i l’octubre del 2017 i per què, amb quin propòsit; qui va ordenar les càrregues contra els votants indefensos el dia del referèndum; quines pressions polítiques externes va rebre l’estat espanyol, quines va exercir a escala internacional i en canvi de què per a frenar possibles reconeixements del nou estat català, i a escala interna per a coaccionar bancs i empreses; i quins plans de desplegament de la violència policíaca o militar estava disposat a dur a terme si hi hagués hagut una voluntat política de defensar la República acabada de proclamar. Com més d’una vegada ha assenyalat el sociòleg i escriptor Ignacio Sánchez-Cuenca, l’independentisme ha fet de bon començament un exercici d’autocrítica, de reflexió, i ha examinat els errors comesos. L’estat espanyol i l’unionisme no l’han fet mai, i desen tancats amb clau els fets que permetrien de saber tota la veritat de l’altra banda. Podeu comprar el llibre Tota la veritat a la Botiga de VilaWeb

Summary: Una reunió decisiva al Vallès i un missatge important de Junqueras a Rovira


MADRID, 25 (EUROPA PRESS) Els ATP World Tour Finals, la cita final de cada temporada tennística que reuneix els vuit millors jugadors del circuit masculí, ha renovat el seu compromís amb Londres i seguirà disputant-se a l’O2 Arena almenys fins al 2020. La ‘Copa de Mestres’ es va traslladar a Londres el 2009 i ha arrelat a la capital britànica després de vuit edicions disputades. A més, l’ATP va anunciar un canvi de patrocinador principal, de manera que Barclays deixa el seu lloc a la firma japonesa Nitto. La nova denominació oficial del torneig serà Nitto ATP Finals.

Summary: Tennis.- Els ATP World Tour Finals renoven el seu compromís amb Londres fins al 2020


La sentència condemnatòria contra Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau ha estat redactada pels magistrats del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) Jesús María Barrientos, Eduardo Rodríguez Laplaza i Carlos Ramos. Hi justifiquen la condemna d’inhabilitació especial pel delicte de desobediència greu, amb l’argument que van fer cas omís de la providència del Tribunal Constitucional que ordenava de suspendre el procés participatiu del 9-N i les tasques preparatòries. Concretament, els magistrats resolen que els fets jutjats constitueixen un delicte descrit en l’article 410.1 del codi penal: desobediència comesa per l’autoritat o funcionari públic en la modalitat negativa oberta de complir una resolució judicial. Amb tot, la sentència és plena de comentaris i justificacions carregats d’intencionalitat –sovint política– que comentem tot seguit. Un assumpte pendent En l’exposició dels ‘antecedents de fet’, ben al principi de la sentència de cent pàgines, els magistrats es preocupen de recordar que la vista oral del judici va començar amb mitja hora de retard. Recordem que el primer dia de judici –el dilluns 6 de febrer– es van concentrar unes quaranta mil persones al passeig de Lluís Companys, davant el palau de justícia, seu del TSJC. Els tres acusats van arribar amb retard després d’haver recorregut a peu el trajecte des del Palau de la Generalitat fins al jutjat. Aquest retard va molestar molt els magistrats, que es van ocupar de fer-ho saber als presents a la sala de vistes. Judicis d’intencions Després d’exposar una sèrie de ‘fets provats’, els magistrats expliquen que els acusats ‘finalment i com a colofó de les conductes que s’acaben de relatar, amb el mateix propòsit i consciència de contravenció que les guiaven, van disposar que el centre de premsa s’instal·lés al Pavelló Italià de Montjuïc entre els dies 7 i 8 de novembre…’ És tan sols un exemple de l’estil de redacció dels membres del tribunal, que no s’estan de fer judicis d’intencions en l’apartat dedicat als ‘fets provats’. Errors de gruix A més, en aquest punt concret hi ha algun error sorprenent. Diu que el Departament de Presidència va contractar expressament l’empresa Focus perquè s’ocupés de l’organització del centre internacional de premsa que va servir per a oferir una valoració del govern durant la jornada del 9-N. Però això no és cert, perquè l’empresa Focus tenia un contracte estable amb aquest departament de la Generalitat per a ocupar-se d’aquesta mena d’esdeveniments i, per tant, no va ser contractada expressament per aquest fet com diu la sentència. No es jutgen les urnes? A continuació, en l’apartat de ‘fonaments de dret’, on s’exposa el raonament jurídic que motiva la condemna pel delicte de desobediència, els magistrats s’ocupen de subratllar quin és el fet jutjat: ‘L’acusació no es projecta sobre la convocatòria del 14 d’octubre , ni tampoc sobre la col·locació d’urnes, com s’ha volgut fer veure interessadament. Es jutja la desobediència a una instrucció del Tribunal Constitucional.’ És evident que en aquest punt els magistrats miren de defensar-se –ells i la justícia espanyola– de l’evidència que no es tracten amb igualtat tots els casos de desobediència d’instruccions del TC. El govern espanyol desobeeix desenes de sentències constitucionals, però aquesta desobediència tan sols s’ha portat a judici quan s’ha fet una consulta sobre la independència. L’informe de la junta de fiscals no compta Per una altra banda, en aquest apartat de ‘fonaments de dret’ els magistrats es cuiden de remarcar que no han tingut en compte l’informe elaborat per la junta de fiscals de Catalunya després del 9-N. Aquell informe deixava clar que no hi havia delicte en l’actuació del govern de la Generalitat i que no hi havia fonament per a presentar cap querella. Tanmateix, instruccions polítiques del govern espanyol al fiscal general de l’estat –que poc després va dimitir per aquests fets– van portar la fiscalia de Catalunya a presentar la querella. Aquest informe va tenir força presència en el judici perquè els advocats defensors van demanar que es tingués en compte en la sentència el raonament jurídic que s’hi feia. No donar gens d’importància a l’informe de la junta de fiscals és una decisió política evident per part del tribunal. Tres magistrats defineixen la democràcia Més endavant, en una secció titulada ‘Exigències de tipus normatiu’, els magistrats inclouen una valoració política extreta d’una sentència del 2006 del Tribunal Suprem. Diu: ‘La democràcia es basa, no tan sols en la divisió de poders , sinó en la submissió de tots a l’imperi de la llei i al compliment de les resolucions judicials.’ Quina necessitat tenen els jutges d’esmentar aquest text? Tres magistrats del TSJC són els encarregats de definir què és la democràcia? Els preocupa que el món vegi aquesta sentència com un atac a la democràcia perquè es penalitza els encarregats d’haver facilitat una votació pacífica i amb més de dos milions de participants? S’ha acabat el debat! En aquest mateix punt d’exigències normatives, Barrientos, Rodríguez i Ramos contesten a un dels arguments de la defensa de manera taxativa. Els advocats defensors van esgrimir que el Tribunal Constitucional no era un òrgan del poder judicial i, per tant, no es podia considerar que hi hagués delicte de desobediència per no haver complert una providència (que no era ni una sentència) seva. El codi penal parla de ‘resolucions judicials’ quan tracta de la qüestió de la desobediència. I aquest debat sobre la naturalesa del TC no és una raresa, sinó un dels grans debats dels juristes d’aquests últims anys. Segons l’estructura del poder judicial espanyol, el màxim òrgan és el Tribunal Suprem, mentre que el TC és tractat en un apartat separat de la constitució (fora de l’apartat del poder judicial) i té una llei pròpia que el regula. Sigui com vulgui, els tres magistrats del tribunal conclouen: ‘S’ha de desmentir, des d’ara mateix, aquesta pretesa desconnexió entre TC i l’exercici de la jurisdicció…’ i ‘No admetem cap dubte ni reserva respecte de l’atribució al Tribunal Constitucional d’autèntica jurisdicció constitucional…’ Combat dialèctic contra la defensa En un altre fragment més propi d’un combat dialèctic entre les parts que de la veu de l’àrbitre, els magistrats diuen: ‘S’ha pretès degradar la vinculació del mandat  davant l’absència de requeriment personal i de tot advertiment exprés de les conseqüències penals pel cas de negativa o renúncia al compliment.’ Fa referència al fet que la defensa denunciava que la providència no reunia un dels requisits marcats en la tipificació del delicte de desobediència, que exigeix que l’afectat sigui advertit de forma directa i clara sobre les conseqüències de no complir allò que li és ordenat. Els magistrats conclouen: ‘Contràriament, hem d’afirmar la plena aptitud de la providència del TC de 4 de novembre de 2014 perquè constitueix, sense més i per si mateixa, degudament notificada, una resolució judicial susceptible de ser desobeïda amb les conseqüències previstes a l’article 410.1 del codi penal.’ Mal si fas, mal si no fas En el moll de l’os de l’argumentació de la sentència, hi trobem la necessitat dels magistrats de justificar la teoria de la desobediència per omissió com ja va fer el fiscal en les conclusions del judici. Per això els magistrats tornen a fer servir una sentència del Suprem que diu que ‘n’hi ha prou amb l’omissió o la passivitat pròpia de qui es nega a executar una instrucció legítima dictada dins el marc competencial del seu autor’. I continua: ‘La jurisprudència d’aquesta sala comprèn dins del tipus tant la manifestació explícita i contundent contra l’ordre com l’adopció d’una actitud de reiterada i evident passivitat al llarg del temps sense complir el mandat, és a dir, la de qui sense oposar-s’hi o negar-la, tampoc fa la mínima activitat exigible per a complir-la.’ La intel·ligència de Mas: un insult? A continuació trobem allò que hom podria considerar pràcticament un insult als acusats. Els magistrats argumenten contra la idea que la providència no era prou clara respecte de quines actuacions s’esperava que fessin els acusats quan el procés ja havia quedat en mans dels voluntaris. El tribunal diu: ‘Aquest argument defensiu no passa de ser un pretext inconsistent perquè, com s’ha exposat abans, el sentit de la providència  resultava d’una claredat meridiana per a qualsevol intel·ligència mitjana, oimés per al president de la Generalitat i els membres del consell de govern, assessorats com estaven per un equip de juristes als quals s’ha de suposar un coneixement cabdal de la naturalesa de norma fonamental dels preceptes constitucionals invocats…’ La credibilitat de Viver i Pi-Sunyer, segons els magistrats En l’apartat de les ‘exigències de tipus subjectiu’ sobre el ‘dol desobedient’, els magistrats ataquen el jurista Carles Viver i Pi-Sunyer, ex-vice-president del Tribunal Constitucional. Llegim: ‘El testimoni Sr. Viver i Pi-Sunyer va mostrar en el judici oral una memòria selectiva que posa seriosament en qüestió la seva credibilitat. Va dir que no recordava si havia estat consultat en ocasió de la providència del TC de 29 de setembre de 2014 . Si bé va recordar, i clarament, haver-ho estat en ocasió de la providència del mateix TC de 4 de novembre…’ Més enllà de la petició de la fiscalia Aquests són alguns detalls continguts en les gairebé cent pàgines de la sentència redactada per Jesús María Barrientos, Eduardo Rodríguez Laplaza i Carlos Ramos. Imposen una pena d’inhabilitació entre un any i sis mesos i dos anys a Irene Rigau, Joana Ortega i Artur Mas pel delicte de desobediència. Ho fan recollint pràcticament tots els arguments de la fiscalia per a justificar la condemna per aquest delicte. A més, el tribunal imposa un càstig superior al que havia demanat el fiscal en cas de descartar el delicte de prevaricació. El tribunal s’ha servit en aquest sentit de les peticions de condemna fetes per l’acusació popular (uns quants sindicats policíacs ultres i el pseudo-sindicat Manos Limpias).

Summary: Les perles, les desqualificacions i els assumptes pendents de la sentència del 9-N


Àrab, bengalí, georgià, hindi, italià, francès, portuguès, romanès, ucraïnès, rus, tagal, urdú, xinès, anglès i castellà. Els alumnes de l’escola pública Rosselló-Pòrcel de Santa Coloma de Gramenet, la primera que va instaurar el català com a llengua vehicular, parlen aquestes llengües, i altres, a casa. Perquè n’hi ha algunes (com l’asantg-twi, de Ghana) que no figuren a les estadístiques, tapades per l’ombra homogeneïtzadora dels idiomes colonials, però existeixen. El català? Molt poques famílies el fan servir. Han passat més de tres dècades des que un fort moviment de mestres i pares, la majoria castellanoparlants, va aconseguir que aquesta fos la primera escola de la immersió, en un barri construït amb l’esforç i l’orgull de la immigració dels seixanta. Als anys vuitanta, es van arromangar per reivindicar la igualtat d’oportunitats per als seus fills i ho van aconseguir. L’ànima d’aquell moviment perviu: els del Fondo són carrers d’al·luvió i d’acollida, com l’escola, però l’exigència dels drets és més difícil, hi ha pobresa i més complexitat. Això sí; el català continua essent la llengua de l’aula, i el castellà, la del pati i el carrer. ‘Que sàpigues que sóc racista’, li va deixar anar un bon dia una mare a la directora de l’escola, Amparo Puntos. ‘Que sàpigues que nosaltres no’, li va respondre ella amb contundència, des del despatx. Puntos va arribar al Rosselló l’any 1988 i en fa vint-i-set que n’és la directora. Amb l’equip de mestres, ha mirat de mantenir i renovar el projecte pedagògic amb què l’escola, oberta als pares, participativa i implicada amb l’entorn, va agafar prestigi durant aquells anys. També ha vist com sorgien brots de racisme en algunes famílies, perquè no tothom va entendre que, de la nit al dia, es transformessin les llengües, els costums, els colors de la pell i la flaire de les menges que s’escampaven pel celobert. L’ús del català a l’escola deu ser una de les coses que menys ha canviat. Ara hi ha nens amb condicions materials molt complicades, i unes urgències prioritàries a què l’equip de mestres ha de respondre. Què passa quan una mare ve a explicar que demà els faran fora del pis? L’aula i el carrer Els alumnes de P-3 estan asseguts en una rotllana. Són vint-i-quatre alumnes i només hi ha una nena amb pares autòctons. La mestra, Isabel López, reparteix braçalets de colors. Aquesta tarda, toca fer ambients. Es posaran el braçalet de cada ambient i es barrejaran amb els alumnes de P-4 i de P-5 per fer activitats de joc simbòlic. Poden anar a jugar al carrer (al passadís hi tenen un restaurant de fireta, una botiga-supermercat i una casa), faran d’artistes, construiran camins i cases per a petits robots, participaran en una dinàmica de ciències o als jocs de matemàtiques del ‘clic’. Cada ambient té un color assignat. La canalla ha de buscar la seva fotografia al quadre que distribueix les activitats, dir quina va escollir i agafar-ne el braçalet corresponent. Ho fan un darrere un altre, i aprenen i repassen els colors. ‘Aquest quin color és?’ ‘Groc!’ ‘Qui té el groc?’ ‘Isa, ell no sap com és!’, li recorda un nen a la mestra. Hi ha un company nou, xinès, que tot just acaba d’arribar al Rosselló. Alumnes de P-3 de l’escola Rosselló Pòrcel, de Santa Coloma de Gramenet. Fotografia: Claudia Arévalo. L’entrada i la sortida d’alumnes és constant. Durant aquest curs, han tingut vint-i-tres baixes i vint-i-tres altes fora del termini de preinscripció ordinària. L’escola és d’una línia, amb 228 alumnes, i la matrícula és ben viva. Per això l’aula d’acollida és tan important. És l’espai on els nens nouvinguts aprenen les nocions més bàsiques de la llengua. Puntos en lloa la qualitat del material i López destaca que, per a les criatures, aquest mestre és un referent, també des de la part emocional: ‘Els acull i és molt important, això.’ Els alumnes de P-3 ja tenen els braçalets, s’asseuen a la catifa de l’aula i un altre nen fa notar que falta un company. ‘Ha marxat a Bangladeix i no tornarà fins a P-4’, li explica la mestra. Segons un estudi del 2017 de la Plataforma per la Llengua, Santa Coloma és el municipi de Catalunya on menys gent sap parlar català (un 50,7%), seguida de l’Hospitalet de Llobregat (54,7%), Cornellà de Llobregat (57,2%) i Lloret de Mar (57,3%). Segons l’Idescat, al Fondo hi havia un 42,02% de població estrangera l’any passat. Aquest és el percentatge de veïns que no tenen la nacionalitat espanyola, el més elevat de tots els districtes de la ciutat. A Santa Coloma, el castellà regna als carrers com l’idioma d’ús social majoritari. Però els fills de famílies migrants no llatinoamericanes, quan són petits, no el saben. El primer dia d’escola, la classe de P-3 és un oceà de llengües nadiues d’arreu del món i, a poc a poc, el català s’obre pas com a llengua comuna, abans que l’hegemonia del castellà s’imposi com a primer instrument de relació social. ‘Al principi és adaptació. Tu els parles sempre en català. Tot funciona amb rutines, i cada rutina té una cançó. Si anem a seure, cantem una cançó per a seure. Si ens rentem les mans, cantem la cançó de rentar-nos les mans. El nen s’acostuma a la cançó, que va associada a la rutina i a un vocabulari. A poc a poc, hi afegim més paraules’, explica López. A mesura que es fan grans, el castellà guanya terreny fora de l’aula, s’imposa a l’hora del pati i fa que molts nens ni tan sols responguin en català a la mestra. ‘En àrab o xinès no els entendràs, però saben que en castellà els entens i que els companys també, i a més és la llengua de la comunitat llatinoamericana’, relata Vanesa Cirac, la cap d’estudis del Rosselló. Molts d’aquests nens només podran aprendre català a classe, i el necessitaran quan siguin grans per treballar. Els pares dels anys vuitanta tenien molt clar que, per aquesta raó, l’havien d’aprendre. Els d’ara, també. ‘Som a Catalunya, hem de parlar català. Qui ho vol entendre, ho entén. Si no tens interès, és igual que siguis basc, gallec o xinès’, diu Sergio Gil, president de l’AMPA. Fanny Mayta, d’origen bolivià, tampoc no està d’acord amb els partits que qüestionen la immersió. ‘El català ha de continuar, no es pot perdre. S’ha de mantenir en el futur. La majoria de la gent del nostre país no l’utilitza, però si tu viuràs a Catalunya, em sembla que és el més viable, sobretot si vols una bona feina’, diu. Mayta explica que el seu idioma natal és l’aimara, però els seus pares no l’hi van ensenyar perquè vivien a la ciutat i parlar-lo es considerava un signe de baixesa: ‘Eres l’indi, el pitjor, i era discriminatori.’ El català li agrada, l’ha volgut aprendre, i un dels seus fills es diu Jaume Arnau. ‘No us podeu imaginar què és, quan tu no parles l’idioma, que vingui el teu fill i et digui: mamà, no ho pronunciïs així. És una bona cosa’, relata Nabila Alahyane, nascuda al Marroc. Virginia Santos és la mare d’un dels dos únics infants de famílies autòctones que hi ha a P-4. Té la mateixa opinió que la resta de pares, però troba a faltar més anglès, i tots quatre estan d’acord que, posats a demanar, estaria molt bé que els nens aprenguessin xinès. La façana del Rosselló-Pòrcel, amb una pancarta en defensa de l’ensenyament públic de qualitat. Fotografia: O.A.-E. El menjador, saturat A partir de les dotze del migdia, el menjador de l’escola funciona a tota màquina. Desenes i desenes d’infants agafen la safata, la carreguen de menjar i s’asseuen a taula, entre jocs, rialles i crits. El Rosselló comparteix edifici amb una altra escola de primària, el Salvat-Papasseit, de dues línies, i el menjador és comú. S’hi queden a dinar uns quatre-cents alumnes i han de fer tres torns, perquè no hi caben. La resta, mentrestant, juga al pati. Als anys vuitanta, només s’hi quedaven a dinar uns 160 nens, entre les dues escoles. Potser la xifra de beques menjador és un dels millors indicadors per a constatar que ara hi ha moltes més famílies amb ingressos precaris i en situació de vulnerabilitat. Al Rosselló, més de la meitat dels alumnes tenen beca. És a dir, 132 d’un total de 228. Fa més de trenta anys, els becats eren una dotzena, i encara hi havia més alumnes en total, comptant les classes de setè i vuitè. Perquè tinguin més tranquil·litat, les criatures de P-3 dinen a banda, en un passadís. Abans de tornar a classe, fan la migdiada al gimnàs, on els espera una estesa de llitets i de mantes. La diversitat cultural no és cap problema per a garantir un bon nivell educatiu, però les complicacions derivades de les dificultats econòmiques de les famílies sí que impacten en la salut emocional dels nens. ‘No és igual una escola de Santa Coloma-Fondo, que una escola de Sant Llorenç d’Hortons’, constata la cap d’estudis, que reclama més recursos per a centres com aquest. Cirac explica que la majoria de famílies arriben al barri amb dificultats econòmiques. N’hi ha que han patit estafes, o que viuen rellogats en habitacions. Molts no saben la llengua, desconeixen a quins serveis públics tenen dret d’acudir. ‘Busquen feina i viuen en unes condicions molt complicades. No vénen buscant el sol i la paella. Nosaltres sempre ho diem: necessitem més mestres. Al despatx de l’Amparo es fa feina de serveis socials. Hem hagut de buscar roba, de tot… Un dia vaig buscar una habitació per a una família’, detalla, i retreu a la Generalitat que inverteixi en l’escola concertada quan hi ha tantes urgències a la pública. Els alumnes necessiten aquest acompanyament de servei, convé Puntos, i els pares troben un suport en els mestres. La directora concep l’escola com un espai on es pot consolidar, a la llarga, una societat diversa i cohesionada. Però López, Puntos i Cirac insisteixen que falten mestres i serveis d’atenció psicològica més constants. ‘Estem farts de demanar més gent dels Equips d’Assessorament Psicopedagògic (EAP) que faci derivacions. El Centre de Salut Mental Infantil i Juvenil pot atendre un nen amb un trastorn greu, com a cosa exclusiva, una vegada cada quinze dies. Això no és una teràpia’, denuncia Puntos. ‘Un nen ha d’estar bé emocionalment per a poder aprendre i créixer’, hi afegeix López. Cirac constata que el psicopedagog de l’escola ve un matí a la setmana, mentre que en altres llocs hi un professional dels EAP integrat en la plantilla del col·legi. ‘Aquí el tenim quatre hores a la setmana per a tota l’escola, imagina’t!’, exclama. Una societat educadora A l’escala de l’entrada, cartells en diverses llengües diuen bon dia. Fotografia: O.A.-E. ‘No es tracta que vinguin a solucionar problemes, sinó a ajudar a solucionar-los’, precisa Puntos. La directora del Rosselló subratlla que l’escola educa, però també ho fa la societat. ‘I una societat educadora no permetria coses que passen en aquest moment’, diu. Una altra de les preocupacions de l’equip de mestres és què fan els nens quan surten de l’escola, a dos quarts de cinc, si els pares o els avis no se’n poden fer càrrec. Hi ha diverses entitats ciutadanes, com Germina o Anem i Tornem, que acullen les criatures i les ajuden amb els deures. L’ajuntament també ha impulsat iniciatives, però malgrat tot hi ha demanda desatesa, segons Puntos. ‘Si el dia de demà volen tenir una societat equilibrada, que avanci, moderna i inclusiva, com diuen tan sovint, han de pensar en l’escola i en tot allò que l’envolta’, reivindica. Les complicacions associades a la pobresa extrema no han de portar a criminalitzar els veïns amb manca de recursos, diuen algunes mares, encara que hi hagi famílies desestructurades. Fanny Mayta ho veu així: ‘La pobresa és un estat, no és una permanència. És la moral amb què s’educa els fills. El fet que siguis pobre no vol dir que siguis mal educat. Que no vesteixis de marca no vol dir que robis.’ Nabila Alahyane hi convé: ‘Potser tens un nen a qui no pots comprar joguines, o la Play Station, però hi ha altres maneres. El pots portar al parc, fer que vinguin nens a casa i que juguin junts. Afecta quan el pare o la mare no són ben educats, però no és pas una qüestió de diners.’ I les diferències culturals? La direcció de l’escola manté un projecte de respecte absolut a totes les famílies i cultures mentre no afectin, evidentment, la salut de les criatures, com passa amb la pràctica de l’ablació. Això vol dir que, si els pares consideren que el seu fill no pot menjar una determinada carn, s’ofereixen alternatives. Potser és que de vegades oblidem massa de pressa el nostre passat. ‘La meva mare feia la quaresma, i era feliç com un anís i jo també, perquè cuinava un bacallà increïble’, recorda Puntos, bromejant. ‘Les següents generacions ja veuran què fan, com he fet jo.’ Al començament, també hi ha pares que tenen reserves amb el fet que els nens, i sobretot algunes nenes, vagin de colònies. Però amb el temps, els prejudicis s’esquerden. El respecte i la tolerància han fet que el Rosselló tingui bona fama entre les famílies migrades, i a poc a poc comencen a implicar-se en la vida del centre. Aquesta és la batalla actual de l’AMPA, esperonada per la direcció: aglutinar famílies tan diverses com ho són els alumnes, marcant distàncies amb les actituds racistes que hi havia hagut temps enrere, i que s’organitzin activitats conjuntes per a potenciar la implicació amb l’escola. Als vuitanta, els pares del Rosselló muntaven colònies, excursions, dinars i sopars, una comparsa de carnaval i feien tallers amb els alumnes. Els d’ara no hi participen tant, però es mantenen algunes excursions i els tallers. N’hi ha de moltes menes: des de ceràmica fins a la construcció d’atrapa-somnis. Virginia Santos ha intentat que les famílies nouvingudes s’impliquin, i també ha patit moltes negatives. Tem que aquest projecte tan bonic s’acabi perdent. ‘Hem perseguit alguns pares. De vegades, buscant algú que parlés el seu idioma. “Tu que saps urdú, digues-ho a aquella. Tu que saps xinès, a aquella altra.” Però és difícil.’ No és només la diversitat d’orígens que explica la davallada de la participació de les famílies. Les de cursos superiors, on hi ha més alumnes amb pares nascuts aquí, no hi col·laboren. ‘Estan cremats’, respon Santos. Mayta i Alahyane creuen que s’hi barreja el desconeixement i un tancament volgut per a preservar la identitat cultural heretada. ‘Molta gent es queda amb els costums i les festes bolivianes. Home, gaudeix també de les festes catalanes, que és el que rebem! He insistit que hi participin i diuen que sí, però després no. Hi ha persones que s’ofenen amb la manera de comunicar-se d’aquí, per exemple. La manera de parlar a Llatinoamèrica és molt afectuosa, i aquí es parla de manera molt seca, molt freda. Dieu ‘aquesta’. I jo mai diria a la meva mare ‘aquesta’. És despectiu. Nosaltres som de por favorcito‘, diu Mayta. Uns alumnes de P-3 de la primera escola a aplicar la immersió lingüística. Fotografia: Claudia Arévalo. Alahyane explica que moltes famílies no s’obren per protegir la cultura d’origen. Ella intenta que els seus fills entenguin que conviuen amb cultures diferents i que les han de respectar. Per això participen en festes catalanes, per exemple, sense tastar alguns menjars. Però no tothom ho veu igual. ‘Quan parlo amb algunes amigues, em diuen que temen que, si els fills participen en aquests costums, els acceptaran i els agradaran més que els seus. I aleshores diuen que és millor que no els provin. Jo penso que ho faran quan tinguin quinze o setze anys, i prefereixo que ho facin ara que no quan siguin grans i no pugui aconsellar-los’, reflexiona. Poc català entre els pares Mayta va participar per primera vegada a l’escola durant la setmana de la convivència. Va ensenyar als nens un joc bolivià de la seva infància i, als més petits, els va explicar un conte en català, ara que ha començat a estudiar-lo. Alahyane va arribar el 2014. ‘Abans no sabia res d’espanyol ni de català, encara que vivia aquí. Tot era àrab. Després, vaig dir que no podia ser. Tot el que rebia a casa era en català. Les entrevistes amb professors eren en català. Vaig pensar: has de fer alguna cosa. A YouTube hi ha cursos, i també hi ha una escola on fan classes gratuïtes. S’ha d’intentar. Ja l’entenc, però em costa parlar-lo. Encara que s’assembli molt al francès, em costa.’ Les mestres expliquen, tanmateix, que els pares que aprenen català són una minoria. Alguns ho fan perquè volen ajudar els fills amb els deures, quan viuen situacions econòmiques millors i més estabilitzades. Si no, la seva prioritat és treballar i sobreviure. Així que, de vegades, els nens es converteixen en intèrprets entre la mestra i els pares, o s’hi comuniquen per signes. Si la situació és greu i requereix una conversa complexa, busquen un traductor. Sediments de lluites compartides El Rosselló ja és una escola reconeguda per la manera com treballa el respecte i la convivència, i ara miren que brilli per la qualitat del sistema pedagògic. ‘Ho anem aconseguint’, afirma la directora. Aquest edifici acumula sediments de lluites compartides. A començament dels anys setanta, hi havia una fàbrica tèxtil anomenada Casadesport que va ser l’avantguarda de la lluita obrera a Santa Coloma, amb un nucli molt potent de treballadores mobilitzades. Després, la fàbrica va tancar i, el 1983, l’arquitecte colomenc Xavier Valls va dirigir la transformació de l’edifici en dues escoles. Valls havia estat el pare del Pla Popular, un projecte urbanístic alternatiu fet per les associacions de veïns que va ser clau per a la transformació del vell suburbi en una ciutat digna. Un any abans, el 1982, un grup de pares i professors va començar a batallar per una escola pública i de qualitat en català, i la primera escola de la immersió es va emplaçar aquí. Passen els anys, la lluita continua.

Summary: La lluita de l’escola de les mil llengües


El secretari d’Hisenda de la Generalitat, Lluís Salvadó, va presentar aquest dilluns un recurs d’apel·lació directa contra el secret de sumari decretat pel jutjat d’instrucció 13 de Barcelona en relació al ‘cas Santi Vidal’. Quatre mesos després de l’obertura de diligències, el secretari d’Hisenda assegura que desconeix els fets pels quals és investigat i sosté que això vulnera el seu dret de defensa. El text posa de manifest ‘l’absolut desconcert’ pel fet que el TSJC s’hagi desvinculat dels interrogatoris que està duent a terme la Guàrdia Civil per preguntar sobre l’organització del referèndum a diversos dirigents del Govern. Uns interrogatoris que s’estan duent a terme en el marc del ‘cas Vidal’. L’escrit d’apel·lació adverteix que s’estaria fent un ‘ús irregular del procediment penal’ si s’utilitzés aquest cas per aclarir altres investigacions. Concretament, el recurs d’apel·lació es presenta contra la interlocutòria de 21 de juliol que el jutjat va notificar a Salvadó el 27 de juliol passat, que prorroga durant un mes —per quarta vegada— el secret de les actuacions en relació al cas. A la primera interlocutòria, notificada a Salvadó el 28 de març passat, el jutjat decretava el secret de sumari per tal de ‘no comprometre de forma greu el resultat de la investigació’ i per ‘preservar el bon nom i crèdit personal’ dels investigats. Quatre mesos després de l’obertura de diligències, el secretari d’Hisenda desconeix els fets pels quals és investigat. Vulneració del dret a defensa L’escrit d’apel·lació presentat per la defensa de Salvadó considera que la pròrroga de les actuacions i el secret d’aquestes vulnera el seu dret de defensa. Per això, sol·licita que el jutjat aixequi el secret de les actuacions ‘per permetre que la defensa participi en la instrucció i tingui accés a tot el material i la documentació que obri en la causa’. Pel que fa a la preservació del ‘bon nom’ dels investigats, l’escrit recorda que va ser el mateix TSJC qui, el 27 de juliol, va difondre a través de twitter el nom dels tres investigats, i també subratlla que en les darreres setmanes els mitjans de comunicació han anat informant sobre el desenvolupament de les diligències judicials.

Summary: Salvadó recorre contra el secret de sumari del cas Vidal i mostra ‘desconcert’ pels interrogatoris de la Guàrdia Civil


El cap de llista del PSC a Barcelona, Jaume Collboni, ha refusat de reunir-se amb el candidat d’ERC, Ernest Maragall, segons que ha pogut confirmar VilaWeb. Maragall va oferir-li una trobada per ‘responsabilitat institucional’. Fonts de la direcció d’ERC han explicat a l’ACN que l’oferta formava part de les reunions posteriors a les eleccions, amb voluntat de ‘contrastar el punt en què es troba cada formació’. Els comuns havien insistit avui a negociar un govern tripartit a Barcelona amb ERC i el PSC. D’ençà del resultat del 26-M, tots dos partits s’han vetat mútuament per arribar a un acord de govern, malgrat que Barcelona en Comú insisteix que és l’única via possible. Negociacions estancades La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha assegurat que el partit no preveu ‘d’entrada’ de compartir la batllia de Barcelona entre Ernest Maragall i Ada Colau. En una conferència de premsa, ha recordat que qui ha guanyat les eleccions municipals ha estat ERC i que, per tant, és Maragall qui ha d’estar al capdavant del consistori. Amb tot, ha destacat que hi ha negociacions entre tots dos partits i que es treballa en el contingut de l’acord i no pas en el repartiment de càrrecs. Vilalta ha admès que ERC prioritza un acord amb Colau deixant de banda JxCat, perquè ‘és probable que pugui anar endavant’ i permetria un acord gairebé amb majoria absoluta. Ha dit que no deixarien de treballar a favor d’acords per a obtenir l’acord sobre drets, llibertats i progrés, en al·lusió a JxCat. Pel que fa a la possibilitat que BComú, PSC i Ciutadans arribin a un acord que deixi fora ERC del govern municipal, Vilalta n’ha estat crítica i ha dit que poden sumar aritmèticament, però no s’entendrien políticament. ‘No s’entendria que mantenir l’alcaldia passés davant del gran consens en drets, llibertats i progrés’, ha dit Vilalta sobre Colau. I ha afegit que ERC no treballa en cap alternativa que no sigui fer Maragall batlle de Barcelona. ‘No entendríem que Barcelona en Comú pactés amb Cs per fer un acord contranatural, simplement per vetar l’independentisme’, ha insistit. Sobre la possibilitat d’arribar a pactes amb el PSC, Vilalta ha reivindicat l’autonomia local. Tanmateix, ha dit que és ‘extremadament difícil’ de construir-hi cap confiança pel context de repressió i vulneració de drets i perquè el PSC és ‘còmplice de la repressió que es manté contra Catalunya’. Els comuns insisteixen en un tripartit La número tres de Barcelona en Comú, Janet Sanz, ha dit que no s’acaben de creure que Maragall hagi renunciat a pactar amb JxCat. ‘Sabem que s’asseuen, Artadi diu constantment que parlen de polítiques i concrecions per al mandat’, ha dit. Sanz ha insistit que els comuns volen un tripartit d’esquerres i ha demanat a ERC i PSC que superin els blocatges i les línies vermelles. ‘La gent ens demana acords’, ha insistit, i ha tornat a negar que negociïn amb Manuel Valls. Tanmateix, Sanz ha evitat de dir qui seria el batlle de la ciutat, tot argumentat que el primer pas és assolir l’acord. També ha defensat que el tripartit és la millor solució per a Barcelona perquè és el més fidel a allò que els barcelonins han votat. És per aquest motiu que ha reclamat a ERC i PSC ‘responsabilitat’. L’equip negociador de Barcelona en Comú es trobarà demà i demà passat amb els d’ERC i el PSC. Collboni vol un tàndem amb Colau El cap de llista del PSC a Barcelona, Jaume Collboni, insisteix en la necessitat de fer tàndem amb Barcelona en Comú i governar a Barcelona. Ha apel·lat al fet que els resultats del 26-M posen de manifest la necessitat d’un govern ‘progressista i no independentista’. Sense precisar com hauria de ser l’acord, ha rebutjat de repartir-se la batllia. ‘Això no és un joc de trons, una estona tu una estona jo’, ha dit, tot insistint en la necessitat d’un govern estable. Ha anunciat que, després de les converses ‘informals’ entre ell mateix i Colau de la setmana passada, aquesta setmana volen formalitzar-les. La seva número 2, Laia Bonet, en serà l’encarregada. Artadi adverteix que el suport de Valls no serà de franc La número dos de JxCat a Barcelona, Elsa Artadi, ha demanat a Maragall que mantingui la ‘convicció’ per la independència si pacta només amb Barcelona en Comú i exclou JxCat de l’acord a Barcelona. ‘No entendríem que fes un canvi quan la gent ha votat allò que ha votat’, ha dit en una entrevista a ‘El Matí a Ràdio 4’. Arran de la possibilitat de ser exclosos del govern de Barcelona, Artadi ha dit que estan a l’expectativa. ‘Hem sentit versions diferents’, ha dit. I ha subratllat que continuaran parlant amb Maragall i que seran ‘dues setmanes llargues’ abans del ple de constitució del consistori, el 15 de juny. Quant a l’oferta de Manuel Valls d’investir Colau ‘sense condicions’, Artadi ha advertit la batllessa en funcions que ‘no hi ha res que Manuel Valls faci gratuïtament’. Ha instat Colau a fer una reflexió ‘que vagi més enllà de mantenir la cadira’ i ha recordat que era una possibilitat, perquè Colau no l’havia pas descartada.

Summary: Collboni no accepta de reunir-se amb Maragall


La música, com la resta del sector cultural, es troba greument perjudicada per la crisi sanitària del coronavarius 2019 i per això molts artistes, orquestres i festivals apleguen forces per organitzar propostes i continuar oferint música durant el confinament. Totes van adreçades al públic que és a casa, aïllat, i que només pot assistir a aquests concerts particulars per mitjà d’una pantalla. Us oferim una llista d’algunes de les iniciatives impulsades: Cuarentena Fest Cuarentena Fest, iniciativa sorgida arran del confinament general de la població, vol donar veu als artistes i la cultura per oferir-los una alternativa a l’estat de reclusió imperant. S’hi han trobat més d’un centenar d’artistes independents oferint concerts al seu espai de creació: el dormitori, l’estudi, el terrat… Concerts diaris amb una filosofia clara: la música no es pot aturar ni tan sols en temps tan difícils com aquests. Hi han passat noms com el Petit de ca l’Eril, Pavvla i Kids From Mars. Ara, per encarar el mes d’abril, han decidit fer una gira virtual amb les millors veus de llatinoamèrica. S’inicia amb el planter de músics provinents d’Argentina i seguirà amb un recorregut a través de Xile, Uruguai, Colòmbia i Mèxic. Stay Home Festi El divendres 10 d’abril s’organitza un festival solidari a través d’Instagram per recaptar fons per a la Creu Roja. El festival s’emmarca dins la campanya #SeremLliures, en la qual el grup Pepet i Marieta ha impulsat una sèrie d’accions, com la creació d’aquest festival o la realització d’un videoclip. Així doncs, artistes com Suu, Gemma Humet, Joan Rovira, Roba Estesa, Ebri Knight o Pepet i Marieta actuaran de 16.00 de la tarda a 21.00 del vespre, oferint concerts a través dels seus comptes d’Instagram. Els @pepetimarieta i un bon grapat d'artistes ens porten Stay Home Festi, aquest divendres 10 d'abril. Un festival solidari a través d'Instagram per recaptar fons per a @CreuRojaCAT. #StayHomeFesti #Seremlliures pic.twitter.com/Gvb6G8x5Cf — Creu Roja Joventut (@crjoventut) April 6, 2020 #LaCulturaNoSatura A través del hastag #LaCulturaNoSatura, aquesta iniciativa pretén ser una nova sala de concerts online per descobrir nous artistes. Està formada per tres línies d’actuació per reactivar la indústria musical del país, col·laborar amb el fons de la OMS per llluitar contra el COVID-19 i pal·liar els efectes del confinament. Segueix-los al seu twitter @laculturanosatura. #ConfinamentOCM L’Orquestra Simfònica Càmera Musicae ha organitzat un cicle de vídeos en què repassa els millors moments de la temporada, editats en HD i publicats a YouTube. Algunes propostes són un concert especial basat en la saga de Star Wars i més bandes sonores de John Williams, dirigit per Vladímir Kulenòvic i El Cant dels ocells amb Tomàs Grau de director. La Cultura a Casa Una de les iniciatives íntegrament en català és la Cultura a Casa, que cada dia ofereix propostes musicals per a gaudir des del sofà. Qui vulgui participar-hi s’hi pot afegir amb l’etiqueta #laculturaacasa. Ja hi han participat artistes com ara Sílvia Pérez Cruz, Miquel Gil, la Pegatina, Miki Núñez o Clara Peya però encara n’hi ha molts pendents d’actuar. Al compte d’Instagram podeu consultar la proposta de cada dia. Tu hi toques? El concurs Maria Canals promou la pràctica amateur del piano durant el confinament amb el concurs ‘Tu hi toques a casa’. Penjant un vídeo a través del hastag #JoHiTocoACasa tothom pot participar en aquest certamen i optar a un dels tres premis: el vídeo amb més visites, el vídeo més ben editat o el vídeo amb una millor descripció. Entre tots els participants que hagin penjat els seus vídeos fins el dia 15 de maig com a data límit, se sortejarà l’experiència de tocar el piano de gran cua del Palau de la Música Catalana. 📣 I tu, hi toques?🎥 Penja el teu vídeo i concursa! #johitocoacasa – Premi al vídeo amb més visites– Premi al vídeo amb una millor descripció – Premi al vídeo més ben editat ▶ https://t.co/9QnBItkmLP#piano #MariaCanals #musica pic.twitter.com/jmEQOio5pQ — Concurs Maria Canals (@mariacanals_bcn) March 20, 2020 #VidaAtHome El VIDA (Festival Internacional de Vilanova i la Geltrú), a banda de col·laborar amb una aportació econòmica a la lluita contra la covid-19, també ha impulsat el Vida At Home, una iniciativa que posa a l’abast del públic confinat les actuacions dels músics del cartell del VIDA 2020, així com d’altres que han participat en edicions anteriors del festival. Cada dia a les 19.00 podeu gaudir d’un concert a través de les seves xarxes socials. View this post on Instagram Arranquem la setmana amb @pvallsb! Una actuació íntima a piano que esperem que us doni forces per afrontar aquesta tercera setmana de confinament. #VidaAtHome no s'atura, seguirem al vostre costat. Moltes gràcies pel vostre suport! · ¡Arrancamos la semana con @pvallsb! Una actuación íntima a piano que esperamos que os de fuerzas para afrontar esta tercera semana de confinamiento. #VidaAtHome no se detiene, seguiremos a vuestro lado. ¡Muchas gracias por vuestro apoyo! · We start the week with @pvallsb! An intimate piano performance that we hope will give you strength to face this third week of confinement. #LifeAtHome doesn't stop, we'll stay by your side. Thank you so much for your support! · +info #VidaAtHome ➡Link in bio A post shared by VIDA FESTIVAL (@vidafestival) on Mar 30, 2020 at 9:54am PDT Palau Digital El Palau de la Música ha adaptat la seva plataforma digital, Palau Digital, on ofereix en streaming i gratuïtament una marató de les nou Simfonies de Beethoven amb Gustavo Dudamel i ben aviat la Segona Simfonia de Mahler amb el mateix director durant els dies que duri el confinament. Aviat també hi haurà disponibles algunes de les darreres produccions del Cor de Cambra del Palau: A prayer for Peace, que va incloure l’estrena de l’obra d’encàrrec a David Lang Stateless; Tradició i creació, un recorregut per la història del patrimoni coral català; i La justa, una versió escenificada d’aquesta ensalada de Mateu Fletxa. A més, continua disponible el documentari elaborat pel Palau titulat Palau de la Música Catalana. Resurrecció, en què s’explica per primera vegada des de dins què ha permès al Palau de superar la crisi de l’escàndol Millet. Share Festival El Share Festival, que s’ha de fer els dies 17, 18 i 19 de juliol a Barcelona, també fa una versió en streaming. Gràcies a la Creu Roja, ofereix un seguit de concerts de petit format per Instagram. De moment, ja hi han tocat grups com la Pegatina i LilDami. A més, tots els concerts van acompanyats de consells sanitaris per als dies que vivim. Cançons de confinament per Cesk Freixas Des de l’inici del confinament per la pandèmia de la COVID-19, cada dia (més o menys a les 19.00 hores del vespre) el cantautor Cesk Freixas penja a Youtube i a Instagram una versió d’una cançó. #ElLiceuACasa El Gran Teatre del Liceu ha aplegat un ampli contingut audiovisual amb alguns dels èxits d’aquestes darreres temporades amb el lema #ElLiceuaCasa. Gràcies a la col·laboració amb el Teatro Real, espectacles d’òpera com Aida, Madama Butterfly, Roméo et Juliette, La traviata’, La Bohème, o Macbeth són disponibles de franc a la plataforma My Opera Player. També són d’accés lliure la primera òpera de Benet Casablancas, amb text de Rafael Argullol, L’enigma di Lea, que es va estrenar mundialment el febrer de l’any passat al Liceu. El Gran Teatre del Liceu ha penjat també a Youtube tres dels espectacles més reeixits del Petit Liceu: La petita flauta màgica, La ventafocs i Pere i el Llop. Propostes audiovisuals en català per a passar el confinament amb nens JoEmQuedoACasa Tarragona Artistes de les comarques del sud de Principat s’uneixen per dur a les xarxes el festival JoEmQuedoACasaTGN. Cada vespre ofereixen concerts, espectacles d’humor i de màgia. Hi han actuat artistes com Roba Estesa, Xeic, Pepet i Marieta i Maria Jacobs. Houseparty: l’aplicació per a jugar amb amics i família en una videotrucada Les miniatures de piano d’Albert Guinovart El pianista i compositor Albert Guinovart, creador de bandes sonores com ara Nissaga de poder i Mar i cel, en un un gest solidari cap a tothom qui pateix a causa de la Covid-19, ha compost una sèrie de miniatures de piano. Cada dia podem trobar una nova peça al seu Instagram: @albertguinovart. Òpera en directe amb Begoña Alberdi Begoña Alberdi és una soprano que al seu balcó, a l’Eixample de Barcelona, regala concerts d’òpera als seus veïns. Cada dia, així que s’ha acabat el moment dels aplaudiments cap al personal sanitari, canta una cançó en honor de tothom qui lluita contra l’expansió de la pandèmia. Yo Me Quedo en Casa Festival Arriba la tercera part de #YoMeQuedoEnCasaFestival, esdeveniment musical nascut de la crisi de la Covid-19. Aquest cap de setmana, del 27 al 29 de març, hi tornarà a haver una programació de dotze hores de música ininterrompudes. L’organització no ha confirmat cap actuació, però fins ara hi han passat artistes com ara Ramon Mirabet, la Pegatina i Miki Nuñez, amb una tria de cançons presentades a Instagram. L’auditori a casa teva Seguint la iniciativa del Teatre Lliure #TheShowMustGoOn, l’Auditori de Barcelona fa accessibles gratuïtament alguns dels seus concerts. Han inaugurat un espai web on podem trobar una gran oferta de continguts digitals per a tots els públics. Per exemple, ‘Music of the day from Europe’s concerts halls’, en què cada dia a les 20.00 es retransmet un concert en directe a Facebook des de les principals sales d’Europa. El #confinamusic Aquesta darrera iniciativa és una mica diferent de les altres: proposa de trencar l’aïllament fent xarxa veïnal. Impulsada per Cases de la Música, ofereix concerts en directe als balcons i finestres cada dia a les 19.00. Les actuacions es poden compartir a les xarxes socials amb l’etiqueta #confinamusic. A banda tota aquesta oferta, hi ha grups que fan propostes pel seu compte. Per exemple, els Amics de les Arts han començat una sèrie al seu canal de YouTube per a explicar com viuen el confinament i Joan Dausà ofereix un concert des de la dutxa de casa seva.

Summary: Música per a atenuar l’aïllament: festivals en directe des de casa


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, ha hagut d’intervenir arran d’una nova polèmica que afecta la seva formació. Concretament, ha hagut de negar que tingui cap intenció de rebaixar les penes als maltractadors. El programa electoral de Ciutadans diu que vol posar fi a l’asimetria penal per qüestió de sexe. De fet, ahir la número tres per Madrid, Marta Rivera, va defensar aquest punt en un debat a TVE. Va dir: ‘És tan greu que un nen vegi com el seu pare mata la seva mare com que vegi que la seva mare mata el seu pare.’ Totes les formacions han criticat amb duresa la pretensió de reformar la llei que el govern de Zapatero va aprovar el 2004 i diversos portaveus han acusat Ciutadans de masclista. El partit ha fet públic finalment una breu nota de premsa que reprodueix unes declaracions del líder: ‘Ciutadans elevarà l’agreujant penal de la violència contra les dones en tots els casos de violència domèstica de qualsevol mena i condició. Per tant, en cap cas no reduirà les penes dels maltractadors.’ En tot cas, ha dit Rivera, previndrà el maltractament contra les dones introduint i reforçant les mesures cautelars.

Summary: Rivera es troba obligat a negar que vulgui rebaixar les penes als maltractadors


El nomenament de Sara Vilà de cap de llista de Catalunya Sí que es Pot a la circumscripció de Lleida va sorprendre més d’un. Havia liderat el sector sobiranista d’ICV, Compromís per la Independència. És per això que fa valer el caràcter ‘autodeterminista’ de Catalunya Sí que es Pot, capaç d’integrar independentistes i federalistes amb les mateixes sigles. En aquesta entrevista ens explica quin és el camí que té traçat per a assolir la independència. Confia en el compromís de Pablo Iglesias per a fer un referèndum acordat amb l’estat espanyol, però també reconeix que no seria la primera vegada que Espanya no compleix les promeses. Amb Podem o sense, assegura que el procés necessita una majoria social més àmplia per a tenir un reconeixement internacional. Tot plegat, creu que aquest procés hauria de durar un màxim de dos anys. —Sou una candidata independentista en una candidatura no independentista. Com ho expliqueu? —Perquè la meva candidatura no és que sigui no-independentista, a la meva candidatura hi ha una barreja d’independentistes i federalistes, no sóc l’única independentista dins de la candidatura. I em trobo en una situació molt semblant a la que em trobava dins d’ICV perquè Podem té un tipus de militant molt barrejat quant a sensibilitats sobre la qüestió nacional. Això sí, sé segur que em trobo en una candidatura autodeterminista. —Però no és independentista. —És veritat que no és independentista però tampoc no és no-independentista. És veritat, és al mig, és una barreja i hi ha gent que ho pot llegir com una indefinició. Però per arribar a un acord amb Podem, a Iniciativa vam elaborar un full de ruta nacional a les negociacions que crec que satisfeia molta gent del corrent independentista d’ICV i la gent de Procés Constituent que també es defineix per independentista. Aquest full de ruta nacional es basa en un procés constituent unilateral català, és a dir, sense esperar un procés constituent a escala estatal. Ja sabem que molta gent dubta de Podem, però sé quin full de ruta hem elaborat amb ells i sé com hem fet evolucionar el discurs de Podem sobre això. Hem pactat amb ells, que accepten el procés constituent català no subordinat a l’estat, unilateral. A més a més, saben que hi ha d’haver un referèndum d’autodeterminació perquè és la manera més justa de saber si els catalans volen ser independents. I també accepten una república catalana. —Veig que confieu molt en Podem. —Sí. Jo crec que amb la qüestió nacional hem nodrit i hem fet evolucionar el discurs de Podem. En més qüestions com ara trencar el sistema de partits tradicional o les formes de fer, ens deuen haver influït ells a nosaltres. —No teniu la sensació que la promesa de Podem Catalunya serà diferent d’allò que acabi fent Podem a Madrid? —No. Pablo Iglesias va fer unes declaracions aquí Catalunya a les quals deia: ‘Nosaltres ens comprometem a fer un referèndum a Catalunya’. Amb aquestes paraules. La resposta dels desconfiats va ser que ja teníem un Zapatero més. Recordo Quim Arrufat o Antonio Baños mateix que deien que allò semblava ‘El dia de la marmota’, igual que quan Zapatero va prometre un nou estatut i després ho va incomplir. Nosaltres hi confiem. Creiem que no tenim més remei que cercar aliances fora de Catalunya, a l’estat espanyol i a escala internacional, que ho hem treballat més els darrers anys amb el partit verd europeu. Creiem que no tenim més remei que cercar aliances fora de Catalunya, a l'estat espanyol i a escala internacional —Rabell ens deia en una entrevista de fa poc que no les tenia totes que un eventual govern de Podem estigués disposat a acordar un referèndum vinculant. —Això és una qüestió de fe. Ens poden enganyar? No ho sé, és possible. No t’ho puc dir. Sí que sé que les paraules que va dir Pablo Iglesias aquí a Catalunya al pati Llimona és que es comprometia a fer un referèndum per a Catalunya. Si ens enganyen, haurem de veure com refem les relacions o si hi ha perill de trencar-les. És evident que si no compleixen amb allò que hem pactat per arribar a aquesta coalició, doncs ens hi haurem de pensar. Ara, nosaltres volem posar-hi fe perquè també creiem que no tenim més remei i els creiem quan diuen que ens volen ajudar. Si hi ha gent que ens diu que ens vol ajudar no cerquem més enemics dels que ja tenim, perquè en tenim massa. —Però per això que dieu, sembla que ho fieu tot al fet que Podem pugui acabar governant a Espanya. —No, no ho fiem en què Podem governi perquè no sabem què pot acabar passant. Veiem que a les enquestes hi ha dies que Podem s’infla una mica més i hi ha dies que sembla que tot continuarà igual, amb un congrés partit per quatre. Amb aquesta situació d’un congrés partit en quatre blocs més o menys similars és complicat, nosaltres ja ho sabem. Per això creiem que Catalunya ha d’engegar el procés constituent propi i aquesta serà una manera d’involucrar les classes populars que ara mateix se senten lluny del procés nacional i de la política. Un procés constituent català treballat des de la base, als barris i al racó més inhòspit del territori lleidatà, per posar un exemple. Això pot fer que molta més gent entengui les necessitats de reivindicar la llibertat de Catalunya. —En unes declaracions de principi d’any dèieu que no es podia subordinar l’agenda espanyola a l’agenda catalana. En canvi, proposeu de fer-ho a l’inrevés. —No, és diferent. L’actitud i el propòsit és: nosaltres no impedirem que la gent ens ajudi fora de Catalunya i fora d’Espanya, però no per això subordinarem la nostra agenda. Nosaltres farem el nostre camí. Si ens ajuden, ens volen facilitar un referèndum i volen donar suport al procés nacional català, perfecte. —Votaríeu a favor d’una DUI? —Jo no descarto una declaració unilateral d’independència, però jo crec que l’endemà és arriscat de fer-la i crec que la llista de Junts pel Sí no la farà un cop passades les eleccions. Crec que farà una declaració pel procés de desconnexió independentista, però no una DUI com a tal. També ho veu així en Quim Arrufat per exemple. Una DUI en aquests moments sense un reconeixement de l’estat i sense un suport de la comunitat internacional és d’alguna manera una declaració simbòlica en la qual t’has declarat independent però no ho tens reconegut. A partir d’aquí encara s’han de començar les negociacions i tensar la corda fins al punt d’obligar els altres a asseure’s a negociar. Però aquest camí encara és incert, tant per a la llista de Junts pel Sí com per a la nostra. No descarto una declaració unilateral d'independència però jo crec que l’endemà és arriscat de fer-la —Llavors, quin seria el moment de la DUI? —Jo crec que hi ha d’haver un moment en què la corda sigui molt tensada. Si el PP i el PSOE continuen amb les males respostes al procés, el suport popular serà més gran, l’independentisme creixerà i llavors serà el moment de fer una DUI. I a més, que no pugui ser contestada per la comunitat internacional. A mi sí que em fa por de declarar la independència amb un 40%. Fer una DUI amb un suport del 40% dels vots crec que és molt arriscat. —Així doncs, quin és el vostre camí ideal per a assolir la independència? —Fer el procés constituent independentment de què passi a Espanya, guanyar més suport popular i fer el referèndum d’autodeterminació per saber si volem ser independents o no. Esperant que majoritàriament la voluntat sigui la independència, llavors sí que podríem fer una DUI per declarar-nos independents. —Però sempre s’acaba al mateix punt i és que per a pactar un referèndum cal que el govern espanyol ho aprovi, i això és molt complicat. —Totalment d’acord. Tenim dues formacions espanyoles i prou que ens hagin dit que sí a un referèndum i que facin costat al dret de decidir: Podem i Izquierda Unida. No podem estar pendents d’aquestes dues forces. Llavors haurem de fer el nostre camí. Jo he explicat el camí que m’agradaria, una altra cosa és allò que pugui ser. Sóc molt conscient que és molt possible que Espanya no es mogui ni un centímetre. En aquesta situació hem d’afegir més gent dins del procés, això sí. Crec que no tenim prou gent a favor de la independència per a declarar-la unilateralment i que es reconegui internacionalment. Crec que a escala internacional ho tenim molt difícil. En Margallo ho fa molt bé perquè pressiona molt. Si Espanya fos Rússia, estic segura que ja seríem independents. Amb el procés impecable i immaculat que hem fet fins ara i des del 2010, estic segura que la comunitat internacional ja ens ho hauria reconegut tot. Però Espanya està molt ben posicionada internacionalment. —I quina és la data de caducitat d’aquest procés que proposeu? —Pel cap alt, hauria de durar dos anys, el mateix període de temps que posava Procés Constituent als estatuts. Dos anys per fer un procés constituent de la base fins a fer un referèndum d’autodeterminació. —En un article escrit després del Congrés Nacional d’ICV explicàveu que la diferència entre els militants d’ICV independentistes i els federalistes era la fe en un darrer intent. Això vol dir que ara teniu la fe dels federalistes? —No, però des que vaig fer aquelles declaracions fins ara, entremig va sortir Pablo Iglesias i va dir que es comprometia a fer un referèndum. Aquesta és la diferència. Que tinc dubtes que això es pugui complir perquè Espanya ja ens ha enganyat més vegades? Doncs sí, clar. Ja n’hem viscut més èpoques. Això sí, no vull descartar-ho totalment i tallar les relacions amb qualsevol organització política que vulgui fer un referèndum per a Catalunya. Això no ho faré. A l’inrevés. Si hi estan predisposats, és una molt bona notícia. No obstant això, crec que hem de fer el nostre camí mitjançant un procés constituent català i unilateral. —Com valoreu que Raül Romeva sigui el candidat de Junts pel Sí? —Ens coneixem molt, en conec la trajectòria, el valoro molt i continuo pensant que és un home amb unes grans capacitats i moltíssimes virtuts. Però em sap greu i em fa la sensació que és la cara bonica de tot aquest procés de reconfiguració de la dreta catalana. L’esquerra també s’ha anat reconfigurant, no tenim cap inconvenient a dir-ho. La dreta vol explicar que només s’han reconfigurat per això del procés nacional i no és així i prou. CDC, que perdia suport, ha cercat aliances i les pròpies confluències per continuar existint d’una manera o una altra. És que és espectacular. Això que ha fet en Mas és molt intel·ligent. És l’únic president de dretes que no pagarà les retallades ni l’austeritat. Es posa en una llista de número quatre, de manera que evita un plebiscit en contra seu i posa en Raül Romeva al davant, que és un polític d’esquerres amb prestigi. Em fa la sensació que Raül Romeva és la cara bonica de tot aquest procés de reconfiguració de la dreta catalana —Dieu que Romeva és la cara bonica de Junts pel Sí. Us pot prendre vots? —Més que prendre vots crec que pot confondre la gent. Per això en aquesta campanya s’hauran de desemmascarar moltes qüestions i molta gent perquè durant els debats no podran defugir segons què. —Hi ha la possibilitat que entreu en un govern de concentració? —No ho crec. Amb convergència no. —Ni tan sols si Romeva en fos el president? —No preveiem aquesta possibilitat perquè si alguna cosa és clara és que el president en serà l’Artur Mas. En cas que la majoria fos d’esquerres ens ho pensaríem, però ja sabem que el pròxim govern de la Generalitat serà majoritàriament de CDC i el president en serà Artur Mas. Això ho tenen pactat. CDC tindrà un 58% i ERC un 42%. Per tant, això impossibilita de totes totes que Catalunya Si que es Pot formi part d’un govern de concentració. —Situem-nos l’endemà del 27-S. Veieu possible un pacte amb ERC i la CUP, tal com va dir Lluís Rabell? —Sí. Si és un pacte que agafa tot l’espectre d’esquerres de Catalunya, jo crec que això s’ha de posar sobre la taula després de les eleccions. —Però sembla complicat si tenim en compte que la prioritat d’ERC i la CUP és l’eix nacional. —Jo crec que ERC ja ha pres un camí des del 2012 i ara crec que és difícil que faci marxa enrere. Ha prioritzat la qüestió nacional per sobre de les polítiques socials. Està amb un soci que l’utilitza i en són conscients, d’això. Vam viure el moment en què ERC mirava d’esquivar CDC de totes les maneres possibles amb llistes separades, però com que CDC s’havia de salvar, Mas s’ha sortit amb la seva. Va pressionar molt els últims dies de l’acord i ERC ha sucumbit. —Amb la CUP també ho teniu complicat. De fet, ja han dit que difícilment pactarien amb Catalunya Sí que es Pot. —És complicat, no tant per a nosaltres sinó per a ells. La CUP veu molt clar que no vol pactar amb nosaltres. Sembla que en un govern de concentració no ho descarten totalment, per allò que va dir Antonio Baños. Ells, que són del doble eix, igual que nosaltres, m’estranya que arribin a la conclusió de pactar amb CDC però amb nosaltres no. —Arribat el moment de votar a favor o en contra de començar un procés d’independència, què votarà Catalunya Sí que es Pot? —Jo crec que una cosa és allò que ara tots imaginem ben intencionadament i quin serà el full de ruta del procés nacional. Una altra cosa és què acabi sent quan tinguem les majories configurades al parlament després del 27-S. A partir d’aquí, un cop sapiguem quants som de cada partit haurem de seure i pactar un full de ruta comú. Almenys, m’agradaria que passés això. Encara que ara tinguem diferències d’estratègia, haurem de seure tota la part independentista amb tota l’autodeterminista. —Així no descarteu d’obrir un procés d’independència? —Ens haurem d’asseure. No sé si en sortirà un procés d’independència. Sí que sé que haurem d’arribar a un acord de mínims entre les tres formacions per fer un procés constituent o potser una altra cosa. Podria ser una declaració de sobirania del parlament. Però un procés d’independència amb aquestes lletres, Catalunya Sí que es Pot no hi estaria disposada. —Quins resultats espereu d’obtenir? —A mi m’agradaria obtenir vint-i-cinc diputats. —I a Lleida? —Dos com a mínim. Si en són més, encara és millor.

Summary: Sara Vilà: ‘Hem de fer un procés constituent català i unilateral’


Oriol Soler (1969) és un home poc conegut per la població en general. Però molt present en els esdeveniments polítics. Tant, que les fonts de Junts pel Sí i de la CUP consultades per VilaWeb, totes presents en les negociacions, asseguren que és un dels homes que va saber trobar el desllorigador per a aconseguir l’acord ‘in extremis’ entre totes dues formacions. No és l’únic home que va ajudar-hi, però si un de fonamental. Com també ho fou Òmnium Cultural, entitat de la qual és membre i que va anar sabent els seus passos. Oriol Soler desperta confiança en tots dos mons, la CUP i Junts pel Sí. Nascut a Ripollet, a l’àrea metropolitana, havia militat a l’MDT i forma part del món de l’esquerra independentista. Del món de la CUP. Políticament, potser no és dels seus, ara, però són la seva gent. Una ex-parella seva, de fet, anava a llistes de la CUP a les darreres eleccions municipals. Oriol Soler és molt amic de Julià de Jòdar, i gent com David Fernàndez i alguns altres el coneixen de fa molt temps. ‘Passa que el seu caràcter emprenedor, i tanta empresa, el va allunyar d’ells. Però li tenen tota l’estima i respecte del món’, diuen. Per una altra banda, Soler ha estat director general del Grup Cultura 03 i és un dels pares del diari Ara. És un emprenedor. Ara mateix, per exemple, és a Londres per mirar d’aixecar projectes. A més, va ser un home clau durant la campanya del 27-S. Una altra vegada en un espai de segona fila, però cabdal: va ser un dels directors de campanya de Junts pel Sí. Un càrrec decisiu del tot. I és per això que Artur Mas i Raül Romeva el coneixen personalment i veuen que és un home molt capaç. Per tot això, Soler era un home pont ideal entre la CUP i Junts pel Sí. Els uns i els altres el coneixien bé. 6 de gener, dia de Reis A la CUP diuen que el primer pas el van fer ells el dia de Reis: ‘Va ser una de les nostres alliberades, que coneix l’Oriol de fa temps, que li va demanar: “Tu, vista la situació actual, què faries?” I és ell que va gestar la idea.’ La idea, parlant cruament, és la següent: ‘Si la CUP vol tallar caps, que també en talli Junts pel Sí. Que la CUP asseguri la governabilitat i que demani disculpes. Perquè s’han equivocat i ha de quedar clar.’ Aquest és el consell que va donar Oriol Soler a la CUP. Però també a Junts pel Sí, tal com diu un dels personatges d’aquesta història: ‘El problema no era polític. Era sexual. Tal com t’ho dic. Era un tema de collons. Encallats emocionalment, i no políticament. Algú havia d’entendre que Mas també tenia el dret de morir matant. És bèstia dir-ho així, però també és això. El problema era saber entendre totes les parts emocionalment, més que no pas racionalment.’ ‘Això és així’, afirmen les fonts de Junts pel Sí. ‘Que si es tallen colls, es faci a banda i banda. I que ha d’haver-hi autocrítica per part de la CUP i governabilitat. És d’ell de qui rebem la idea.’ 7 de gener Oriol Soler es va reunir amb la CUP el dia 7 de gener. Si li demanaven consell, els el donava. I els va dir això: ‘Heu volgut tirar una bomba atòmica sense veure que havíeu fet mal als amics. La ciutat on ha caigut també és la ciutat de la vostra gent. Per això haureu de demanar perdó si volem avançar. Si aconseguim això, i assegurem governabilitat, potser Mas es mourà. Si no, no.’ Més tard, a les deu del vespre, van anar a casa del diputat Julià de Jòdar. Hi havia Anna Gabriel, Albert Botran i membres del secretariat: unes deu persones, juntament amb Oriol Soler, Muriel Casals i Raül Romeva. En aquella reunió la CUP acceptà la seva part: ens hem equivocat, hem de fer canvis i garantir governabilitat. I Raül Romeva i Muriel Casals acceptaren de traslladar a Mas la proposta d’Oriol Soler: que Muriel Casals fos la presidenta simbòlica de la Generalitat. I que Mas fes un pas al costat. Totes les fonts asseguren que Muriel Casals va deixar clar que ella no faria res sense el consentiment de Mas. De fet, el president va rebre un WhatsApp informant-lo de com havia anar la reunió. És a dir, que va estar al cas d’aquestes reunions i propostes. 8 de gener Reunió a l’ANC entre Junts pel Sí, la CUP i entitats sobiranistes. Alguns membres d’aquesta reunió creuen que es fa perquè la CUP digui que no a les propostes de l’ANC: primàries a Junts pel Sí, o assemblea de càrrecs electes. Creien que era una reunió trampa. Que CDC ja volia plegar, i aquell era el millor final. La CUP es torna a negar a tot. Però en comptes de dir que no, va posar damunt la taula la proposta rebuda el dia abans: acte de contrició, governabilitat i Muriel presidenta. Els independents de Junts pel Sí ho veien bé. Allò va ser un canvi d’escenari radical. Mas va rebre la proposta aquella mateixa nit. I aquella nit Mas fa un pas al costat. Això sí, queda establert que ell mateix escollirà el successor. L’endemà, 9 de gener, Soler encara dóna un cop de mà, quan el van a cercar per a polir el redactat de l’acord. I l’endemà Carles Puigdemont és president. Final Aquesta història serviria per a explicar que no hi ha un únic home que ho ha desllorigat tot. N’hi ha hagut uns quants i Soler n’ha estat un.

Summary: Oriol Soler, un dels homes que va trobar el desllorigador


La sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha refusat el recurs de l’advocat del president Quim Torra, Gonzalo Boye, pel qual volia que es presentés una qüestió prejudicial amb cinc preguntes davant del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE). El TSJC considera que no és possible la presentació d’un recurs contra la decisió dictada ‘in voce’ pel president del tribunal, Jesús Barrientos, de no admetre la presentació de la qüestió prejudicial, però afegeix que ho pot articular si recorre la sentència. Boye ja va anunciar que si el TSJC no presentava la qüestió prejudicial, ho tornaria a demanar al Tribunal Suprem, que hi estaria obligat. Boye presenta un recurs perquè el TSJC porti una prejudicial sobre Torra al TJUE

Summary: El TSJC refusa de presentar una qüestió prejudicial al TJUE pel judici al president Torra


VilaWeb ha demanat a diverses personalitats independentistes què cal fer, després d’haver constatat la divisió que hi ha dins el govern de Catalunya, tal com es va veure al parlament. Aquesta sèrie especial vol ser una contribució al debat que, sens dubte, cal fer entre tots en un moment tan delicat com el present. Al final de la sèrie, publicarem una selecció dels comentaris que ens hagin enviat els nostres subscriptors. Parlem amb Eduard Voltas, editor i columnista. —L’independentisme s’ha dividit en dos blocs? Quin significat té això si penseu que sí? —Ara mateix l’independentisme són tres forces polítiques, dues grans entitats civils, un sindicat que comença a treure el cap seriosament, una munió de col·lectius i associacions locals i sectorials, i com a mínim dos milions de persones de tota mena i condició. Tot sumat, configura un únic bloc històric de ruptura amb l’estat espanyol, però amb una pluralitat interna molt gran, amb ideologies diverses, interessos de classe (o de grup) diferents… Alinear tot això en una única estratègia unitària durant un temps sostingut és, probablement, una quimera. Es va aconseguir amb motiu de l’1 d’octubre, perquè hi havia una fita concreta, una data marcada al calendari i una esperança de ruptura imminent. Quan es va frustrar la ruptura imminent i es va fer evident que calia entrar en un nou cicle d’acumulació de forces, es va tornar a imposar la dispersió estratègica, i segurament és inevitable, perquè les contradiccions internes d’aquest bloc històric són altes. Tot el temps que es dediqui a les lamentacions serà temps que no es dedicarà a mirar de treure el màxim profit d’aquesta realitat marcada per la dispersió. Al meu entendre la gran oportunitat d’aquest moment és que cadascú podrà treballar el seu espai social i polític amb les mans lliures. Si tothom fa bé la seva feina, el resultat no pot ser un altre que una ampliació del perímetre del bloc de ruptura. I el gran risc, també cal dir-ho, és la desmoralització de la base social. —Què cal fer per tornar a agafar la direcció del procés i deixar d’anar a remolc de la repressió de l’estat espanyol? —Ja que s’han mostrat incapaços d’acordar una estratègia unitària, una cosa que potser ajudaria és que les eleccions ens portessin un desempat clar entre les dues principals forces polítiques independentistes, un desempat que clarifiqués quina és l’estratègia que la majoria d’independentistes vol seguir. JxCat i ERC tenen una pugna duríssima per a conduir el cotxe, i els dos estan convençuts que ho farien molt millor que l’altre. Potser és hora que els votants independentistes inclinin clarament la balança cap a un costat. El 2015 no ho van poder fer perquè hi va haver una llista unitària que va tenir moltes virtuts en aquell moment però que va camuflar la relació de forces interna, i el 2017 van poder-ho fer i el resultat va ser un empat tècnic, amb JxCat 0,28 punts per davant. Si de les pròximes eleccions en torna a sortir un empat, la pugna continuarà paralitzant-ho tot. En canvi, si hi ha un resultat clar a favor d’un dels dos, segurament serà més fàcil agafar un rumb. El que sigui, però un rumb. —Expliqueu una mesura urgent que proposaríeu al govern, als partits, a les associacions o a la gent, per reactivar el procés d’independència. —Tal com està formulada la pregunta, la resposta és cap. No hi ha un conill que et treguis del barret i que serveixi per a rellançar el procés, això no existeix. En temps de foscor estratègica com l’actual, no hi ha més camí que picar pedra en tots els fronts. Que cadascú faci allò que sap fer millor, que cadascú conquereixi posicions en el seu àmbit d’actuació. Més tard o més d’hora, la dinàmica de les coses acabarà obrint noves oportunitats com la que va representar l’1 d’octubre.

Summary: Eduard Voltas: ‘És hora que els votants independentistes inclinin clarament la balança’


Com podeu gaudir de la Setmana, que comença avui, i encertar els actes, entre els 265 que s’hi han programat? La primera recomanació és que aneu a la plaça de la Catedral del 7 al 16 de setembre tants dies com pugueu, hi passegeu, remeneu llibres (novetats i de fons) i us deixeu endur per la curiositat i la descoberta. Les propostes són variades i canvien cada mitja hora o quaranta-cinc minuts. Per tant, fer de tastaolletes és fàcil. Amb tot, us proposem una selecció d’activitats perquè les tingueu en compte i potser d’aquesta manera adaptareu les passejades per les parades de la Setmana també a l’interès d’algunes d’aquestes propostes. ELS ACCENTS DE LA SETMANA Divendres 7 a les 19.00. Inauguració de la Setmana, amb un espectacle amb l’actor Joan Massotkleiner i l’arpista Anna Godoy. Presentació a càrrec de la periodista cultural Laura Sangrà. Diumenge 9 a les 13.00. La Setmana compromesa: les parades de llibres faran baixar la persiana i llibreters, editors, autors i tots els lectors que ho vulguin es concentraran a les escales de la plaça de la Catedral. Hi llegiran un manifest en defensa de la llibertat d’expressió i Diana Riba llegirà també un manifest en favor dels presos polítics i exiliats. Abans, a les 12.00, es farà una taula rodona sobre la llibertat d’expressió i la censura en el món de la cultura, amb Maria Barbal, Toni Galmés i Joan Queralt, moderada per Joan Carrera. Amb la col·laboració del PEN. Dijous 13, a les 19.30. Premi Trajectòria. Enguany s’atorga al llibreter Guillem Terribas, fundador de la Llibreria 22 de Girona, establiment que celebra quaranta anys. ELS ESCRIPTORS PROTAGONISTES Les presentacions de llibres, converses i signatures amb autors ocupen d’una manera substancial la programació de la Setmana. No podria ser de cap més manera. Els escriptors són els veritables protagonistes. Tenir a prop Eva Baltasar, Najat el Hachmi, Sergi Pàmies, Ayòbámi Adébáyò (que és l’escriptora convidada de la Setmana), Joan Margarit, Eva Piquer, Màrius Serra, Gemma Lienas, Pau Faner, Roser Capdevila, Joanjo Garcia, Antònia Carré-Pons, Melcior Comes, Laura Pinyol… és gratificant. Consulteu la llista d’autors i llibres que presenten. A més, l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana proposa el ‘Vespre-Nit dels autors‘, amb tres espectacles literaris, musicals, i lumínics en què participarà una nodrida representació d’autors. El divendres 14. PER A LECTORS CURIOSOS Hi ha llibres i propostes que són singulars i les destaquem a banda: Divendres 7, a les 19.45. Presentació del llibre Savis, bojos i difunts. Antologia del conte decadentista català (Editorial Males herbes), a cura de Ramon Mas. Dissabte 8, a les 13.00. Premi Maria Rius, que reconeix la trajectòria d’un il·lustrador en l’àmbit de la literatura infantil. Maria Rius mateix és la guardonada en aquesta primera edició. El convoquen les llibreries Laie i la Caixa d’Eines. Dilluns 10, a les 18.00. Per als amants de la literatura gastronòmica, presentació del llibre Les arrels medievals del boom de la cuina catalana (Editorial Barcino), de Toni Massanés. Tot seguit, l’un darrere l’altre, es presentaran La cuina de Formentera i El receptari groc. Dijous 13, a les 19.30. Vida material de Marguerite Duras (Club Editor), un llibre singular, fet de converses quan l’escriptora ja era gran. En parlarà l’editora Maria Bohigas i l’actriu Pepa López en llegirà uns quants fragments. Dissabte 15, a partir de les 17.00. Tarda fantàstica, comissariada per Ricard Ruiz Garzón. Tres hores dedicades a parlar de la literatura fantàstica amb una mirada calidoscòpica i centrada a captar l’interès dels lectors joves. Dissabte 15, a les 20.00. Enric Casasses llegeix Juli Vallmitjana, escriptor d’abans de la guerra de 1936-1939 de qui Casasses ha recuperat tota l’obra i acaba de publicar De la ciutat vella (Edicions de 1984). Durant tota la setmana, al vespre es podrà gaudir d’Estones de poesia, amb lectures poètiques de moltes menes. Una proposta: poesia nova d’Irene Tarrés i Pau Sif (Cafè Central) el dia 7, a les 20.15. COMMEMORACIONS: PEDROLO, CAPMANY, LLOMPART, PANIKKAR… Enguany es commemoren molts aniversaris. La Setmana se’n fa ressò. Entre molts més, ofereix: Diumenge 9, 10.30. Lectura popular en record de Montserrat Abelló. Obrirà la lectura la consellera Laura Borràs. Dilluns 10, a les 17.15. Centenari del naixement de Raimon Panikkar, a càrrec de l’editor de la seva obra, Ignasi Moreta. Dilluns 10, a les 20.15. Any Josep Maria Llompart. Una lectura contemporània, amb Tomeu Crespí i Pau Vadell. Just abans, es farà una taula rodona sobre l’escriptor, que fa vint-i-cinc anys que es va morir. Dimecres 12, a les 16.45. Centenari del naixement de Maria Aurèlia Capmany, a càrrec de Marta Nadal. Hi haurà actes entorn de l’escriptora el dissabte 15 al matí. Dimecres 12, a les 20.00. Homenatge a Màrius Sampere, poeta que s’ha mort enguany. Amb Miquel de Palol, Lala Blay i Esther Andorrà. Dijous 13, a les 16.30. 50 anys de la mort de Carles Fages de Climent, a càrrec de Jordi Canet. Divendres 14, a les 17.00. Centenari del naixement de Manuel de Pedrolo, amb la comissària Anna Maria Villalonga. Dissabte 15 a les 16.45. 550 anys de la mort de Joanot Martorell, a càrrec d’Antònia Carré-Pons. ITINERARIS PER LA CIUTAT És una activitat que interessa molts lectors. Per això, cada any que passa, la Setmana incorpora noves rutes literàries per Barcelona. Enguany són tan curioses i variades com la ruta a partir de la història del correu postal a Barcelona, una ruta dedicada a Maria Aurèlia Capmany, una passejada pel Raval amb Xavier Theros, Barcelona en femení, la ciutat dels espiritistes i lliurepensadors… Cal inscripció prèvia. Trobareu les catorze rutes de la Setmana ací. PER A VIURE LA SETMANA EN FAMÍLIA Durant els deu dies de la Setmana es podrà gaudir d’una quarantena d’espectacles i activitats dedicats als més petits. Espectacles com: Bon dia! Poemes de bon matí, per la companyia Peus Grossos (dissabte 8, a les 12.00); sessions de rondallaire amb il·lustració d’El trinxat no porta carabassa i No t’oblidis de mirar per la finestra, amb Alberto Casamayor i Ester Farran (dimecres 12, a les 17.30) i també Tinc un paper, amb Marc Parrot i Eva Armisén (dissabte 15, a les 13.00); a l’Espai del conte, Contes, cançons i musiquetes per la companyia Cesc Serrat (dijous 13, a les 18.15) i tot seguit La iaia embolica la troca amb Mon Mas, Xavi Simó i Xavier Simó. Totes les activitats infantils, ací. PAÏSOS CATALANS El divendres 7 és un dia dedicat a la literatura del Pirineu, amb especial atenció a les novetats literàries que provenen d’Andorra. Per una altra banda, durant tota la setmana l’Institut d’Estudis Baleàrics organitza presentacions de llibres i actes sobre els autors i els llibres editats a les Illes Balears. I el diumenge 9 se succeiran tot el dia les presentacions d’autors del País Valencià dins l’anomenada Collita Valenciana. DE LA DIADA AL PRIMER D’OCTUBRE Enguany, La Setmana deixa espai al debat i a les novetats literàries sobre el procés. Hi haurà un seguit d’activitats durant tot dimarts, l’11 de setembre, al matí.

Summary: Per a esprémer la Setmana del Llibre en Català


Erri De Luca (Nàpols, 1950) va venir la setmana passada a Catalunya per participar en una conversa amb David Fernàndez, ex-diputat i periodista, organitzada pel Festival MOT. Vam aprofitar-ho per parlar-hi després de la presentació del seu darrer llibre, traduït tan sols al castellà, La natura expuesta (Seix Barral, 2018). Amb una pell dura i plena de traces de l’edat, una veu calmada i suau, i una amabilitat completa, l’escriptor italià i ex-activista anarquista ens va explicar la seva condició d’escriptor, de lector, de traductor; la relació d’aquesta condició amb la seva militància política, i la seva mirada de sobre la crisi democràtica europea i la situació política a Catalunya. —Vau prendre consciència política llegint Homenatge a Catalunya d’Orwell? —Sí. Aquell llibre que vaig llegir a 16 anys em va suscitar sentiments polítics. Evidentment, ja tenia una base, però el llibre me la va precisar. —El fet que us influís tant, aquest llibre, va fer que mantinguéssiu una relació especial amb Catalunya? —Sí, Catalunya era el lloc on hi havia arrelada la comunitat política anarquista més forta. És l’experiment socialista anarquista que em sembla més amable, que més es correspon a allò que voldria d’una comunitat política. —Aleshores ja teníeu vocació d’escriptor o vau començar a escriure més tard? —Vaig començar a escriure històries per a mi quan era encara més jove. Sempre m’he fet companyia amb l’escriptura. Però allò era tenir companyia; no ser escriptor. —No escrivíeu per a lectors, sinó per a vós mateix. —Per a mi, i perquè era molt més lector que escriptor. Ara també sóc més lector que escriptor. —Us agrada llegir el mateix tipus de llibres que escriviu? —No, no puc barrejar les coses que escric amb les coses que llegeixo. És com si fossin dues persones diferents que no es coneixen; la que escriu i la que llegeix. Llegeixo un llibre com a lector, no com a col·lega de l’escriptor. Si el llegís com a col·lega de l’escriptor, m’espatllaria el llibre. —S’acaba de traduir al castellà un nou llibre, La natura expuesta. Què hi trobarem? Quin missatge voleu donar? —Jo no poso missatges als llibres. Hi explico una història. Aquesta història parla de la relació física entre un escultor i un crucifix de marbre. Aquest crucifix ha estat esculpit per un altre escultor en una altra època d’una manera lleugerament diferent de tots els altres crucifixos. La diferència és que, en aquest cas, Jesús encara és viu, en els últims moments de la seva lluita contra la mort. I és per això que, quan toca l’estàtua, l’escultor observa que té la pell de gallina perquè té fred. És un sentiment de compassió i de fraternitat amb aquest cos que sofreix. És una revelació per a l’escultor perquè el toca. En aquesta història, el tacte és el sentit de la revelació. —La inspiració us va venir de la vostra feina de traductor de la Bíblia? —No, aquesta història em ve pel relat d’un escultor amic meu, que s’ha trobat amb aquesta delicada obra de restauració. Va venir d’aquí. Com passa sempre, quan escrius, les històries es mouen. Quan començo a escriure em vénen altres records, divagacions… S’escolen per tot arreu, les històries. Mentre les escric també me les explico. —La vostra vida d’activista polític i social no impregna la d’escriptor? —Durant molts anys, vaig ser un militant revolucionari dins d’una comunitat de revolucionaris. Era una activitat pública i plural. Un cop acabada aquella etapa, sóc un ciutadà com qualsevol altre, que fa servir el seu nom d’escriptor per a afavorir les batalles polítiques i civils del seu país. Per donar una mica més de veu a les lluites que, altrament, són silenciades o difamades. O mal informades. Aquesta és l’activitat que faig com a ciutadà singular que fa servir la seva posició d’escriptor per a fer de megàfon, d’altaveu, de les lluites justes del seu país. —Heu dit que no poseu missatges als llibres, només una història. —No hi ha missatges perquè, si vull donar un missatge, l’escric i dic ‘això és un missatge’. No he de fer endevinar cap missatge al lector. Per què li he de demanar aquest esforç? Li explico una història, no li transmeto un missatge ni imparteixo cap lliçó. —Les vostres novel·les són curtes. Per què? —Perquè amb l’escriptura ets hoste del temps del lector. I l’hoste s’ha d’allunyar de la taula del lector mentre encara és plaent. Mentre encara és desitjat. El millor resultat de la lectura d’un dels meus llibres és quan algú em diu que voldria que hagués tingut alguna pàgina més. Per mi, aquest és el millor resultat. —Però llegiu llibres llargs? —Sí, he llegit El Quixot . —Com és que un activista anarquista va aprendre hebreu antic? —Per llegir la història en la seva llengua original. Saltar totes les traduccions que s’han fet, perquè són totes traduccions allunyades, distants de la llengua original i de l’escriptura original. Va ser una curiositat que vaig començar a desenvolupar a trenta anys i que ha esdevingut un hàbit. Jo no sóc creient, no reso. Però sóc lector d’aquelles històries sacres, perquè dins hi ha el text fonamental de la civilització religiosa que hem heretat. —Apreneu hebreu antic per veure els textos amb els vostres ulls. —Em passa igual amb el rus. M’agradava una poetessa russa, Marina Tsvetàieva, i vaig voler aprendre rus perquè volia llegir-la en la seva llengua. —Però és impossible conèixer totes les llengües. —És clar. Només n’he après unes quantes. Depèn de l’escriptor, de l’escriptura a què vull acostar-me. Aleshores miro d’entendre alguna cosa en la llengua original. És admiració. Em serveix per a llegir, però no per a parlar. No parlo rus, però el llegeixo. —També sou traductor de la Bíblia. —He fet algunes traduccions de l’Antic Testament, però no sencer. —Per què és bo que traduïu, però en canvi preferiu anar al text original? —Per donar un exemple de traducció molt literal. Paraula per paraula. Per donar un exemple de fidelitat a la llengua original, vist que les traduccions són exemples d’infidelitat a aquella llengua. —Traduttore traditore? —No és que sigui traïdor, és que hi ha una categoria sencera, una civilització sencera de la traducció desviada. No és el traductor, és una cooperativa de la història que ha agafat el text de la Bíblia i l’ha tractat i semielaborat, que s’anava perfeccionant en les altres llengües. Hi ha un moment que el cristianisme considera sacre el text de Sant Jeroni, que era una traducció de l’hebreu antic feta pels rabins. El text original és com el petroli que després es refina i finalment es pot fer servir. Això s’ha fet amb les traduccions del passat. En canvi, jo faig les traduccions de l’hebreu antic tal com és. Nu i cru. —Vau tenir un procés polític i vau escriure el llibre La paraula contrària, una defensa de la llibertat d’expressió. —La nostra constitució garanteix la llibertat d’expressió més àmplia, però un article de la llei que m’incriminava provenia encara de les lleis feixistes i no s’havia revocat mai. Era la primera vegada que utilitzaven aquest article del codi penal feixista contra un escriptor. Era una acusació que atemptava de manera exemplar contra el dret de llibertat d’expressió. El cas era una mica més gran que el meu cas particular. —En la Itàlia actual, perilla la llibertat d’expressió? —Perquè hi hagi llibertat d’expressió cal que hi hagi llibertat d’informació. A Itàlia tenim la pitjor llibertat d’informació d’Europa, juntament amb Bulgària, segons observadors internacionals. Actualment, a Itàlia, el periodisme no està al servei de la informació; els periodistes són els treballadors d’una empresa i deuen la seva fidelitat i la seva lleialtat no pas a l’ofici sinó al consell d’administració de l’empresa. Són els redactors d’una empresa. Raonen en termes de guanys i beneficis de l’empresa. Som en un moment en què l’escassetat de llibertat d’informació fa que minvi també la llibertat d’expressió. —Esteu informat de les coses que passen a Catalunya? —Sí, informat des d’Itàlia. He vingut aquí a veure-ho en persona perquè és la meva única manera de saber-ho. No puc saber-ho amb el que rebo a casa per televisió. El televisor estableix l’enquadrament amb què he de mirar, no em deixa veure tota la resta. Jo necessito veure tota la resta, sempre, per conèixer. O sigui, segueixo què passa a Catalunya, però de lluny. —Per saber, és important que no hi hagi filtres, veure les coses en primera persona? —Per a mi és així, no tinc cap més manera de saber una cosa. —Penseu que a Catalunya hi ha problemes amb la llibertat d’expressió? Es va prohibir un referèndum a la tardor. —Jo no diria que el problema sigui amb la llibertat d’expressió sinó amb la llibertat d’autodeterminació. La llibertat d’expressió hi va ser perquè vau fer el referèndum, i després Catalunya va poder elegir el parlament. És la llibertat d’autodeterminació que ha entrat en conflicte amb l’estat espanyol. —El referèndum va ser prohibit i reprimit. Què en penseu, de la independència de Catalunya? —Si la voluntat del poble català és separar-se d’Espanya i crear un estat independent, al final ho aconseguirà. No ha estat aquest el moment, però ha establert un punt de partida. Ja no tornarà enrere. —Hi ha uns cantants condemnats a presó per haver criticat la monarquia… —Això que m’expliqueu és una regressió. Han estat condemnats per vilipendi, per ofensa a la monarquia, i això és un delicte a Espanya. A Itàlia no: existeix el delicte de vilipendi contra el cap d’estat però no es fa servir. —Itàlia rep molt directament l’arribada de refugiats. Europa no funciona? —Europa és insuficient en moltes qüestions. Hi hauria d’haver més Europa, no menys. Hauria d’haver-hi més integració, si més no, d’alguns països que decideixin de fer un pas més. Així com és ara, Europa es desgasta. D’entre totes les qüestions en què no compleix, hi ha la dels fluxos migratoris. Els cobreix, no els regula, no els selecciona. Prova d’oposar una espècie de resistència i d’obstacle als fluxos migratoris. Un obstacle que és criminal. Aquests naufragis són naufragis procurats. Quan hi ha persones al mar, no és que hi hagi el dret de salvació sinó el deure de salvar-les. És un deure. No solament de la gent de mar sinó que és un deure sancionable que apareix a les constitucions. Europa comet contínuament omissió de socors. Pensa que d’aquesta manera pot desencoratjar els fluxos migratoris, però no es deixen desencoratjar pas. —És realista parlar d’una tornada al feixisme, a l’autoritarisme? —Existeix una part d’extrema dreta a Europa. Però no crec que pugui aconseguir majories. Deixant de banda Hongria o Polònia, que per mi són casos més clínics que no pas polítics. Tenen a veure amb les febres que hi ha en aquelles regions, són epidèmies, casos clínics. A Europa, existeixen aquestes forces de dreta que poden aconseguir representació, potser fins al 20%, però no estan destinades a tenir majoria. Fins i tot, l’exemple més destacat, més evident, és el Front Nacional francès, que no ha aconseguit majoria. Ni a França, on s’havia manifestat amb més força, on un terç de l’electorat els va votar, no han aconseguit de governar. Les democràcies europees encara tenen anticossos. —I l’esquerra, està en crisi? —Està en crisi de representació, però no en crisi d’existència. Existeix l’esquerra, existeixen les persones d’esquerres. Existeix un nucli de persones d’esquerres. A Itàlia, aquestes persones ja no voten perquè encara no han tornat a trobar una representació. Existeix una crisi de representació, però no dels fonaments. Com a ‘esquerra’ entenc aquells que se senten lligats als principis de llibertat, igualtat i fraternitat. Per mi, això és l’esquerra i aquests principis no estan en contracció ni en decadència. És la transformació d’això en partits polítics que es disgrega, es contrau. I això passa a escala europea.

Summary: Erri De Luca: ‘Si el poble català vol separar-se d’Espanya, al final ho aconseguirà’