Les mostres de solidaritat del País Valencià no han parat d’ençà que hi va haver els atemptats de Barcelona i Cambrils. El suport s’ha materialitzat aquest divendres al matí amb una concentració convocada a la porta del Palau de la Generalitat, des d’on el Consell ha fet una crida ‘en defensa de la llibertat i democràcia front a la por i el fanatisme’. La vice-presidenta, Mònica Oltra, ha llegit un comunicat en representació del Consell i de la societat valenciana amb el qual ha mostrat ‘la solidaritat i dolor compartit amb les víctimes i familiars, així com amb el conjunt de la societat barcelonina i catalana’. Oltra també ha tingut un record per a ‘totes les persones que pateixen al llarg del planeta, fora de la immediatesa mediàtica, les conseqüències de la intolerància i del totalitarisme’. A la concentració, també hi ha assistit el president de la Generalitat, Ximo Puig, qui ha expressat la seva ‘tristesa i indignació’ i ha advocat perquè ‘la pedagogia de valors impregne el món’ per combatre ‘la barbàrie’. ‘Açò no és una guerra de civilitzacions, sinó d’aquells que estimen la llibertat, la tolerància, la igualtat i la fraternitat i d’aquells que volen imposar el totalitarisme’, ha declarat. La concentració institucional també ha estat acompanyada d’un centenar de persones. 🗣 Com deia Espriu “…l’amor venceria la mort”. T’estimem molt Barcelona. ⚫ Concentració al @palauGVA en rebuig al terror @monicaoltra pic.twitter.com/eBuxpHOEN1 — Generalitat (@generalitat) 18 d’agost de 2017 El dia de l’atemptat Llançades les primeres informacions sobre l’atemptat, el suport valencià va arribar immediatament de la mà de la consellera de Sanitat Universal i Salut Pública, Carmen Montón, qui es va dirigir amb per telèfon al seu homòleg principatí, Toni Comín, per oferir a la Generalitat catalana tots els recursos sanitaris que es necessitessin. El Consell va posar en disposició de l’executiu català el trasllat d’unitats SAMU des del País Valencià o l’enviament de bosses de sang, mesures que finalment no han estat necessàries. Els dirigents polítics també van mostrar el condol i preocupació per mitjà de les xarxes socials al llarg de la tarda. El batlle de València, Joan Ribó, també va convocar per Twitter una concentració de suport a la porta de l’Ajuntament, fent-la coincidir amb la multitudinària concentració a la plaça de Catalunya. Convoquem minut de silenci en repulsa a l’atemptat i en solidaritat amb les víctimes demà a les 12 h en la porta de l’Ajuntament #Barcelona — Joan Ribó (@joanribo) 17 d’agost de 2017 Mesures de seguretat Moments abans de la concentració, el director general de l’Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències, José María Ángel, es va reunir amb el president i la vice-presidenta del Consell. Després de la reunió, Ángel va enviar un missatge de tranquil·litat a la ciutadania i va garantir que el País Valencià era ‘una societat segura’. Per la seva banda, el batlle Joan Ribó assegurava que, després dels atemptats, la presència policíaca a València augmentaria ‘al màxim’. Ribó va explicar que col·locar testos en zones de vianants era una de les mesures en què es pensava, tot i que va subratllar que era una decisió que corresponia als equips de seguretat. El director general de l’Agència de Seguretat també va dir que l’anomenat Pla Estiu –un desplegament especial de cossos poliíacs a les ciutats més turístiques– probablement es reforçaria.

Summary: El País Valencià mostra la solidaritat amb el Principat


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha aprovat un full de ruta on opta per a demanar el vot només als partits polítics que assumeixin explícitament el mandat cap a la independència per la via unilateral. El document, aprovat pel 92% dels socis en la seva vuitena assemblea general, també creu que quedarà validada l’estratègia unilateral si a les eleccions catalanes hi ha una majoria independentista del 50% més u dels vots. Respecte a la taula de diàleg entre governs, subratllen que tot i ser conscients que difícilment s’aconseguirà ‘cap èxit’ en relació amb el referèndum veuen oportú treballar en aquest sentit. Pel que fa al paper de l’ANC, manifesten que ha de fer un pas endavant per tornar a encapçalar el procés social independentista. ‘Liderar no vol dir fer-ho electoralment, però el nostre lideratge ha de portar a canviar els missatges o els lideratges polítics actuals’, sostenen. ‘No podem jugar a dues veritats. I aquí és on hem d’aplicar la nostra força per ser creïbles i liderar socialment el procés’, proposen. Per tirar-ho endavant, l’entitat fa una crida a la mobilització i diu que cal sortir al carrer ‘tantes vegades com sigui necessari’. Això sí, aconsella fer-ho amb una estratègia ben definida i amb un objectiu clar. ‘Hem de valorar i modular el com i el quan però, sobretot, el per a què’, afirma el text. Assemblea telemàtica Tot i que inicialment estava previst reunir tots els socis a la Farga de l’Hospitalet de Llobregat, l’ANC ha fet l’assemblea de manera telemàtica de forma excepcional a causa del coronavirus 2019. De fet, el 12 de març l’entitat ja va anunciar que ajornava tots els actes públics per l’epidèmia. Les votacions a l’assemblea es van començar virtualment el dijous 19 de març i es van acabar el diumenge 22. Més de sis mil cent membres de ple dret han participat a les votacions, mentre que a la darrera assemblea, que va ser presencial, hi van acudir unes mil dos-cents persones. Pel que fa als vots, no es va aprovar cap de les esmenes a la totalitat al full de ruta –ni les esmenes de reforma parcial d’Estatuts i de Reglament de Règim Intern- i el document que opta per la unilateralitat es va aprovar amb un 92% del suport. Segons l’entitat aquests resultats demostren que els seus socis creuen que un referèndum acordat amb l’estat espanyol ‘és pràcticament impossible’. En aquest sentit, opten per una ruptura democràtica cap a la via unilateral.

Summary: L’ANC aprova de demanar el vot només pels partits que optin per la via unilateral


Els diputats del PDECat, ERC, Podem, En Comú, Compromís i Bildu al congrés espanyol han abandonat el ple de la cambra per protestar contra l’expulsió de Francesc Homs, portaveu del PDECat i ex-conseller de la Presidència, que ahir va perdre l’escó arran de la inhabilitació del Tribunal Suprem per l’organització del 9-N. Quan ha començat el ple, el diputat del PDECat Carles Campuzano ha demanat la paraula a la presidenta del congrés, Ana Pastor, per ‘intervenir en defensa de la dignitat dels diputats del PDECat després de l’expulsió d’Homs’. Quan Pastor li ha impedit de continuar adduint que la qüestió ja s’havia resolt quan es va concedir el suplicatori del Suprem, els parlamentaris han sortit de l’hemicicle. Els diputats del PDECat tampoc no participaran en les votacions d’avui i es reincorporaran a la cambra la setmana entrant. El substitut d’Homs, Feliu Guillaumes, prendrà possessió de l’acta la setmana que ve. Ací podeu veure com Pastor pren la paraula a Campuzano: I ací com els diputats abandonen el congrés: Després de sortir de l’hemicicle, Campuzano ha dit que l’expulsió d’Homs era un fet inèdit en la història de la democràcia espanyola. I ha afegit: ‘Hauria estat raonable que avui haguéssim pogut justificar la nostra posició respecte d’allò que entenem que és la degradació del sistema democràtic. No és normal que un diputat elegit fa pocs mesos hagi d’abandonar l’escó simplement per haver facilitat que més de dos milions de catalans poguessin exercir el seu dret de participar en les decisions polítiques.’ Campuzano també ha agraït el suport dels grups que han acompanyat els diputats del PDECat en aquest gest i ha assegurat que la imatge posa de manifest que avui la qüestió catalana és la qüestió democràtica a Espanya. ‘Sense una bona sortida a la demanda catalana per a poder defensar el nostre futur, la democràcia espanyola queda greument tocada.’ I ha acabat dient: ‘Aquesta és una idea que compartim amb alguns grups de la cambra.’

Summary: Els diputats del PDECat, ERC, Podem i Compromís abandonen el congrés en protesta per l’expulsió d’Homs


El Parlament Europeu ha donat llum verda a l’acord per a la sortida del Regne Unit de la Unió Europea. En una votació sense precedents, l’acord del Brexit ha estat aprovat per 621 vots a favor, 49 en contra i 13 abstencions. D’aquesta manera, el Brexit supera el seu últim tràmit parlamentari i només falta que el Consell Europeu adopti el text demà perquè la sortida del Regne Unit de la UE sigui efectiva a partir del 31 de gener. Aquest últim tràmit posarà fi a tres anys de negociació i a quaranta-set anys de pertinença del Regne Unit al bloc comunitari. A partir de divendres s’obrirà un període de transició fins al 31 de desembre en què la situació romandrà sense canvis per a ciutadans i empreses. Tanmateix, divendres comença una nova fase: la negociació per a la relació futura entre la UE i el Regne Unit. 🇬🇧 #Brexit deal approved by 621/049/013 https://t.co/uuY5rGAQjj pic.twitter.com/2KxQEqRpQq — EP PressService (@EuroParlPress) 29 de gener de 2020 Després de la votació, el plenari ha cantat ‘És l’hora dels adéus’ als setanta-tres eurodiputats britànics. And Auld Lang Syne to finish. Scotland will be back. #leavealighton 🏴🕯🇪🇺 pic.twitter.com/ia7vxhFBRc — Alyn Smith MP 🏴🇪🇺🏳🌈 (@AlynSmith) January 29, 2020 A partir de l’1 de febrer comença el període de transició, que durarà, com a mínim, fins al 31 de desembre. Aquest període és prorrogable una sola vegada per un o dos anys més, però el primer ministre britànic, Boris Johnson, ja ha anunciat la seva intenció que no hi hagi cap pròrroga, que seria una decisió que hauria de ser adoptada conjuntament pel bloc comunitari i el Regne Unit abans de l’1 de juliol de 2020. Brussel·les, però, veu que hi ha poc temps per concloure una negociació complexa com la de la relació futura. Guia pràctica del Brexit: com ens afecta a nosaltres? Ja com a tercer país, a partir de l’1 de febrer, el Regne Unit no participarà en la presa de decisió de la Unió i deixarà de participar en les institucions europees, les agències i oficines, entre d’altres. El dret europeu, però, continuarà sent aplicable al Regne Unit durant el període de transició. La negociació per a la relació futura El 3 de febrer la Comissió Europea adoptarà un projecte amb les directrius globals de com enfocarà la negociació per establir les noves relacions amb el Regne Unit. Serà el Consell d’Afers Generals el que adoptarà el mandat i es començaran les negociacions formals amb el Regne Unit. Com a cap del grup de treball per a les relacions amb el Regne Unit, l’encarregat d’encapçalar les negociacions serà el francès Michel Barnier, el mateix que ha dirigit les negociacions per al Brexit.

Summary: El Parlament Europeu avala l’acord per la sortida definitiva del Regne Unit de la UE


‘Sóc conscient que jo no sé, però lo poquet que sé és una llàstima que es perda.’ És una de les frases que diu el protagonista principal de l’audiovisual Etnobotànica i cultura popular a Banyeres de Mariola, Luis Doménech ‘Casporrí’, de vuitanta-sis anys. Aquestes paraules, modestes i gens banals, resumeixen el sentit d’aquest treball que transmet un reguitzell rellevant de sabers lligats a la natura, la llengua i la cultura que han estat útils per a generacions i generacions de persones, i que el Museu de la paraula de Banyeres de Mariola vol reivindicar. Es presenta avui en aquesta vila de l’Alcoià. Ha estat coordinat per M. Ángeles Calabuig i és la segona publicació d’un projecte pensat per divulgar el patrimoni cultural material i immaterial del poble: les indústries tradicionals del paper i del tèxtil, els usos i costums de la vida en el camp, els vestigis i testimonis de la guerra del 36-39, la vida als masos, la música, les festes, l’arquitectura, els sistemes de rec i la gastronomia, entre més. El primer audiovisual va ser L’últim moliner a Banyeres de Mariola. Daniel Vilanova i, en un futur, presentaran El paper de les dones treballadores i el Cançoner de Banyeres de Mariola. Fan ús dels testimonis dels veïns que han nodrit el fons del museu, el qual compta amb més de 250 documents enregistrats d’ençà que va començar, l’any 1999. Trenta minuts de saviesa A Etnobotànica i cultura popular a Banyeres de Mariola no hi ha música de fons, tret del principi i el final, hi ha algunes il·lustracions, fotografies, i les imatges enregistrades són de bona qualitat. S’hi intueixen hores d’enregistrament i conversa. S’hi veu un paisatge molt verdós amb detalls de plantes, arbres, camins i riuets, i hi apareixen alguns ocells i animals, a més de veïns mostrant un forn de llenya i l’altra persona que parla, Ramón Vañó, qui explica què són els raspalls, com es fan i que servien per a agranar l’era, després de la batuda. El llaurador, paperer i regador Luis Doménech posa exemples en primera persona. Sobre el terreny, comparteix amb gust i energia la saviesa adquirida pel fet d’haver conviscut tota una vida amb el patrimoni natural del poble, situat al bell mig d’una de les serralades amb més valor ambiental del país, la Serra de Mariola. Parla de costums lligats a la natura, gairebé perduts, d’arbres fruiters, d’herbes mengívoles i remeieres, d’ocells, rèptils, peixos, bolets, de l’ofici de llaurador i molt més. Luis Doménech. Així doncs, s’hi poden sentir mots variats i curiosos, amb la idiosincràsia fonètica del territori. Per exemple, Doménech parla d’ametllers i de les varietats ‘ferrandel’, formigueta, ‘cogumbrenca’ i explica que la ‘desmaio’ es gela molts anys però que es pot cultivar, cosa que no passa a altres pobles. Cita pereres com el peró de roma, la ‘mantecosa’ i la Sant Joan. La pomera roja de Beneixama, la donzella i reineta que no té sucre i és a punt d’extingir-se. Els avellaners de la varietat ‘turca’ i la varietat Reus, que pronuncia amb la e ben oberta. Parla del xop autòcton, el ‘xop carrasco’, i diu que ha tingut entre mans animals com la geneta, la fagina, la ‘mustrela’, la rabosa, el gat serval, el gat montanyès i els teixons. A més, reconeix el cant dels enganyapastors, el cuallarg, el capsot i el bec-dur, i explica com fan niu. Per altra banda, explica que hi ha herbes desinfectants com la ‘penosella’, la cabellera del panís i la cua de cavall, i que, normalment, totes les herbes amargues són molt curatives. Recorda que el tàrrec servia per a fumar, acabada la guerra. I diu que la pelosella va bé per a la diarrea, la coma-roja per a fer truites i la boga per a ‘ambogar’ les cadires, que la carabassera borda és venenosa i que el ‘berro’ és coent. Però entre tot això, encara és a temps d’explicar feines del llaurador com les d’empeltar i regar, i dóna consells, com ara que cal escombrar la noguera perquè, així, ‘no plora i no es dessagna’. El lligam de les persones amb la natura Fet i fet, cal dir que el documentari condensa molts més continguts d’igual valor cultural, deixa entreveure costums de la gent i algunes lliçons d’ecologia, i incorpora els apartats ‘Fam’ i ‘Aprendre’, que el clouen i mostren la part més humana dels protagonistes. És ací on Doménech diu que té tots aquests coneixements pel fet d’haver-se quedat orfe de mare a deu anys amb quatre germans, d’haver estat quaranta dies sense menjar pa i alimentant-se del que hi havia per l’entorn, i d’haver guanyat vint-i-sis pessetes la setmana, quan un quilo de pa en costava vint-i-quatre. I on explica, des de la modèstia, que no ha anat a escola però que la vida li ha ensenyat moltes coses. Etnobotànica i cultura popular a Banyeres de Mariola s’afegeix a altres iniciatives similars que es fan arreu del país, majoritàriament, per entintats acadèmiques com el Museu Valencià d’Etnologia i la Direcció General de Cultura Popular i Associacionisme Cultural de la Generalitat de Catalunya. I esperona a seguir-ne l’exemple, perquè, tot i que alguns aspectes tècnics del treball són de caràcter amateur, els continguts, l’estructura i el tarannà del protagonista sumen valor i el fan rellevant, i alhora evidencien la necessitat de repensar la nostra relació amb la natura i amb els coneixements transmesos de generació en generació, de conèixer-nos una mica més i descobrir la saviesa que amaguen les arrels. Luis Doménech

Summary: Trenta minuts de saviesa popular


La Generalitat, representada pel director general de l’IVF, Manuel Illueca, l’Ens Públic Radiotelevisió Valenciana en liquidació (RTVV), representada pels tres liquidadors, i el Banc Santander han formalitzat l’assumpció per part de la Generalitat de dos préstecs amb un saldo viu de 35,8 milions d’euros que l’ens públic mantenia amb el banc. Amb la signatura d’aquests contractes amb el Banc Santander s’ha completat el procés d’assumpció del deute de l’ens públic per part de la Generalitat, per un import superior als 1.000 milions d’euros, que ha començat en 2013 i que ha suposat la negociació amb 15 bancs i la subrogació per part de la Generalitat en la posició contractual de RTVV en 31 contractes. El procés s’ha portat a terme per part de l’IVF en col·laboració amb els liquidadors de RTVV. Segons ha informat la Generalitat en un comunicat, s’ha aconseguit mantindre les condicions financeres originals de les operacions, ‘que són molt avantatjoses en tractar-se de préstecs amb diferencials sobre Euribor molt baixos’.

Summary: L’IVF completa el traspàs del deute de RTVV a la Generalitat


Si l’acusació per rebel·lió contra Carles Puigdemont cau, s’ensorra tot el castell de cartes de la instrucció del jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena contra l’independentisme. La decisió, ràpida i contundent, del tribunal de Slesvig-Holstein de no lliurar Carles Puigdemont per rebel·lió a Espanya i deixar-lo en llibertat condicional ha estat un cop molt dur per a la justícia espanyola, i tota una desautorització. L’endemà mateix de la resolució dels jutges alemanys, tant el Tribunal Suprem espanyol com la fiscalia van fer córrer que ‘estudiaven’ de recórrer-hi en contra al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) mitjançant una ‘qüestió pre-judicial’. Tal com han assegurat amb contundència un gran nombre d’experts en dret penal, internacional i processal, aquesta possibilitat no s’ajusta al cas concret de Puigdemont i és condemnada al fracàs. És a dir, és un intent a la desesperada del jutge Llarena de salvar una imatge que ha quedat molt malmesa. De fet, ni Llarena ni la fiscalia espanyola han anunciat que presentarien la qüestió pre-judicial: de moment solament ‘l’estudien’, i els serveis de premsa del Suprem es van afanyar a fer-ho saber a totes les agències de notícies i als mitjans espanyols principals. Això ha tingut un efecte mediàtic instantani en tots els de Madrid (i en algun de Barcelona), que és el de fer veure que Pablo Llarena passa a l’acció, que ‘contraataca’, segons que van titular diversos diaris, i, de retruc, atia la sospita sobre la bona praxi de la justícia alemanya. Però una cosa és l’efecte mediàtic i una altra, el jurídic. I, en aquesta ocasió, l’argúcia que pretén Llarena, si és que s’engega finalment, sembla d’una gran inconsistència, si tenim en compte com s’hi han pronunciat els experts aquestes darreres hores. D’entrada, tots fan palès quin és el marc normatiu que regula les qüestions pre-judicials que es poden presentar al Tribunal de Luxemburg, recollit a l’article 267 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea. Aquest mecanisme és pensat per a evitar que hi hagi interpretacions divergents del dret comunitari. Les consultes que es formulen al TJUE han de fer referència a la interpretació o validesa del dret de la UE, han de ser formulades en el moment que un jutge hagi de prendre una decisió sobre aquest dret per a emetre’n la sentència, o bé quan un es trobi que no hi ha jurisprudència en el dret del seu estat. El TJUE no intercedeix entre estats, sinó que els ajuda a entendre i a interpretar els tractats o si tenen cap dubte sobre la jurisdicció per a emetre sentències. En tot cas, segons que es desprèn d’aquesta normativa i segons que apunten els experts, hauria de ser més aviat el tribunal alemany qui exposés la qüestió pre-judicial, en cas que en tingués cap dubte, que ja hem vist que no en té, atesa la rapidesa de la decisió sobre Puigdemont. ‘Condemnat al fracàs’ Com apuntàvem, alguns advocats especialitzats en dret penal i internacional han observat que, en realitat, a qui correspondria de formular una qüestió pre-judicial en cas de dubte sobre l’aplicació de l’euroordre és a la justícia alemanya, perquè és qui dicta la resolució judicial. Això ha expressat, per exemple, la professora de la UIB Margalida Capellà: Segur que el Sr. Llarenas vol plantejar una qüestió prejudicial davant TJUE? En cas de dubtar sobre la interpretació de la Decisió marc que regula l’euroordre, hauria de ser el jutge alemany qui presentés la qüestió, perquè és qui dicta la resolució judicial, no l’espanyol — Margalida Capellà R. (@margalidacap) April 6, 2018 O un dels advocats de Carles Puigdemont, Gonzalo Boye: ‘Si el jutge Llarena formular una qüestió pre-judicial, no pot ser referida a cap de les ordres europees de detenció que ja s’han cursat, per definició. No es pot formular una qüestió pre-judicial en relació amb una decisió que hagi de prendre o que hagi pres un altre jutge. Si el jutge Llarena formula una qüestió pre-judicial, això no paralitza cap dels procediments de l’ordre de detenció europea que s’han obert a Alemanya, Bèlgica o Escòcia.’ Si el Juez Llarena plantea una cuestión “PREjudicial” la misma no puede referirse a ninguna de las órdenes europeas de detención ya cursadas…por definición — Gonzalo Boye (@boye_g) April 6, 2018 No se puede plantear una cuestión PREjudicial en relación a una decisión que vaya a tomar o haya contado otro juez. — Gonzalo Boye (@boye_g) April 6, 2018 Si se plantea una cuestión PREjudicial por parte del Juez Llarena eso NO paraliza ninguno de los procedimientos de OEDE que se han abierto en Alemania, Bélgica o Escocía — Gonzalo Boye (@boye_g) April 6, 2018 El concepto, definición, alcance y requisitos de cualquier cuestión PREjudicial está regulado en el artículo 267 del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea y es accesible al público — Gonzalo Boye (@boye_g) April 6, 2018 Es importante leer el artículo 267 del TFUE y su “manual de aplicación”…a partir de ahí que cada cual saque sus conclusiones…sigo comiendo palomitas — Gonzalo Boye (@boye_g) April 6, 2018 O el catedràtic de dret processal de la UB Jordi Nieva, que ho explicava divendres a Catalunya Ràdio, molt categòric: ‘És un intent inútil. Això que faran vol dir que qualsevol jutge de qualsevol país de la UE pot preguntar al TJUE com interpretar una norma de dret comunitari com és aquesta de l’euroordre. El TJUE, si admet a tràmit aquesta qüestió ‒que podria no admetre-la‒, interpretarà com s’ha de valorar la norma aquesta que ha permès als jutges alemanys d’afirmar que no hi ha rebel·lió i que no n’admetien la sol·licitud. Però és un intent bastant infructuós. El TJUE triga uns tres anys a resoldre aquestes preguntes que fan els jutges dels estats, i no són executives, és a dir, no són directament obligatòries per als qui les reben. Són parers, que tindrà presents, més que el jutge espanyol, el jutge alemany en un futur. Això no farà canviar de cap manera la decisió dels jutges alemanys de no acceptar a tràmit –cosa que és molt contundent– la sol·licitud per rebel·lió, perquè la veuen manifestament infundada’. Llarena podria pretendre que el Tribunal de Justícia de la UE aturés tots els procediments d’extradició engegats amb l’euroordre mentre no es pronuncia sobre la qüestió pre-judicial. Però ni això farà el TJUE, deia Nieva, ‘perquè això és un afer de sobirania de cada estat. El seu propòsit no treu cap a res.’ L’altra opció podria ser de retirar l’euroordre, però el cost en imatge encara seria molt més gran. O d’esperar que la justícia alemanya accedís a lliurar Puigdemont a Espanya només per malversació, però el cost en imatge també seria enorme si mantingués el processament per rebel·lió contra tots els qui ara són empresonats. Aquesta alternativa tampoc no és clara, perquè les veus que arriben d’Alemanya (com la de la ministra de Justícia) recorden que l’extradició per malversació no és pas feta. El castell de cartes de Llarena s’ensorra.

Summary: La maniobra desesperada de Llarena contra Alemanya és ‘condemnada al fracàs’


El portaveu del PDECat, Marc Solsona, ha explicat que la formació vol deixar en mans dels militants la confecció de les properes llistes electorals amb JxCat. ‘La voluntat nostra és que l’associat pugui decidir qui el represent’, ha dit en una conferència de premsa. Tanmateix, ha exclòs el president Carles Puigdemont d’aquesta fórmula perquè considera que té un ‘lideratge de país’ i que per tant no caldria que se sotmetés a unes primàries. ‘Un cop identificat el nostre lideratge, mirem com podem fer efectiu la resta de l’espai perquè tothom pugui concórrer amb una certa igualtat de condicions’, ha dit Solsona. Tot i que ha admès que les negociacions amb JxCat de cara a les properes eleccions encara es troben en una fase preliminar, ha considerat que ‘estaria bé que tots els actors’ se sotmetin a aquest procediment per elegir els seus candidats ‘més enllà de la figura del president Puigdemont’. ‘És una condició de radicalitat democràtica’, ha comentat. Solsona també s’ha referit al fet que es demani la presència d’un mediador internacional a la taula de negociació entre el govern espanyol i la Generalitat. Ha recordat que el parlament va aprovar una resolució reclamant-ne la presència amb el vot independentista i ha negat que es tracti, per tant, d’una exigència únicament del president de la Generalitat, Quim Torra. ‘Pot ser matisable i es poden mirar les coses de diferent manera, però en tot cas la posició que defensem és d’absolut suport al president Torra’, ha conclòs.

Summary: El PDECat proposa que les llistes electorals amb JxCat es decideixin per primàries


Eulen, empresa adjudicatària dels controls de seguretat de l’aeroport de Barcelona, ha anunciat aquest divendres que ha fet els procediments oportuns per complir el laude emès fa escassament 24 hores per l’àrbitre designat pel govern espanyol. En un comunicat, la companyia ha anunciat que ha readmès els dos treballadors acomiadats per, presumptament, no haver complert els serveis mínims durant la vaga, alhora que ha assegurat que ha deixat sense efecte les sancions i expedients sancionadors oberts. Seguint les pautes marcades pel laude, l’empresa també ha incorporat el plus salarial de 200 euros a les nòmines dels treballadors del Prat. La direcció d’Eulen ha apuntat que les nòmines del mes d’agost ja estaven emeses però ha assegurat que ‘s’han donat les instruccions internes precises’ perquè es rectifiquin i incorporin el plus establert a la resolució del laude. D’altra banda, la companyia també ha explicat que retirarà de la demanda interposada contra el comitè de vaga i que en aquests moments estava suspesa de mutu acord. Finalment, Eulen ha afirmat que ‘no adoptarà noves mesures de conflicte relacionades amb les matèries objecte del laude’. D’aquesta manera, l’empresa segueix el compromís avançat aquest dijous pel director general d’Eulen a Espanya i Portugal, Emilio Garcia, que ja va dir que complirien els punts de resolució fixats per l’àrbitre del conflicte laboral. Queda pendent ara que es pronunciï el comitè de vaga, que té previst reunir-se aquest dissabte.

Summary: Eulen readmet els dos treballadors de l’aeroport acomiadats, atura les sancions i incorpora el plus salarial


PSPV, Compromís i Unides Podem Esquerra Unida han reafirmat avui la seva aposta per un nou Botànic per a ‘no tornar enrere’ durant el primer debat electoral, organitzat per la Cadena Ser, en el qual el PP s’ha presentat com ‘l’únic’ partit capaç de traure‘ el País Valencià ‘de la paràlisi’ i Ciutadans ha advocat per un pacte ‘a l’andalusa’ encapçalat per la formació taronja. Les aliances postelectorals ha estat un dels temes abordats en el debat, en el qual han participat els candidats de PSPV (Ximo Puig), Compromís (Mónica Oltra), PP (Isabel Bonig), Ciutadans (Toni Cantó) i Unides Podem (Rubén Martínez Dalmau). En aquest punt, Oltra ha assenyalat que després del 28 d’abril el Botànic ‘no és la primera, és l’única opció i no hi ha cap més’, i ha advertit que hi ha ‘anuncis que preocupen’ i no permetran ‘ni un pas enrere’. Així, ha demanat a Puig que sigui clar en aquest sentit, al qual ha respost que no té ‘cap dubte’ que ‘el que ha anat bé’ ha estat el pacte progressista, que ha sigut ‘exemple’ per a l’estat espanyol. Per la seva banda, Dalmau ha reivindicat aquest Botànic al País Valencià com també un govern espanyol del PSPV i Unides Podem. Cantó ha subratllat el seu ‘no’ a una aliança amb ‘el PSC valencià’ que ha ‘entregat’ l’educació ‘al més radical dels nacionalistes’ i ha apostat per un pacte ‘a l’andalusa’ amb PP i Vox en el qual Cs sigui qui l’encapçali. Així mateix, ha indicat a Puig que ‘quan un no pot il·lusionar apel·la al vot de la por’ però ell no vol ‘espantar els valencians’. Sobre aquest tema, Puig ha assegurat que no vol espantar ningú i li ha advertit que ‘vol pactar amb els qui estan en contra de les autonomies, és terrible’, i ha qualificat de ‘poc raonable’ el cordó sanitari que planteja. Oltra ha assenyalat després d’aquestes paraules que sembla que hagi ‘mendigat‘ a Cs que no posi aquesta línia vermella i li ha advertit que aquest pacte ‘seria anar marxa enrere’. Bonig ha assenyalat que l’important no és amb qui es pacti, sinó ‘per a què’ i ells no s’aliaran amb els qui ‘no respecten la llibertat dels pares, les institucions democràtiques, amb els qui defenen convocar referèndums il·legals o no tenen el concepte d’Espanya clar’. A més, ha qüestionat que Puig critiqui un pacte amb qui vol suprimir les autonomies, però no amb els qui volen que desapareguin les diputacions. ‘Pactarem amb els qui defensin la llibertat i el progrés a la Comunitat’, ha subratllat, sense donar noms. ‘El bou per les banyes’ Un altre dels blocs del debat ha versat sobre el balanç de la legislatura, que Puig i Oltra han qualificat de positiu en tant el País Valencià ‘està millor’ i ha sortit del ‘col·lapse’ del PP encara que queda ‘molt per fer’, en paraules del president. En aquest sentit, Oltra ha ressaltat que Compromís va ser ‘valent’ en decidir entrar en el Consell i ‘agafar el bou per les banyes, no quedar-se a veure els bous des de la barrera’: ‘No era fàcil, era l’opció valenta’. Per a Dalmau aquest ha sigut ‘una legislatura de transició’, la de ‘sanejar les institucions’ després de vint anys de PP i ha atribuït a l’impuls de Podem bona part dels canvis. La gestió, ha dit, ha sigut ‘insuficient’, ha faltat ‘valentia’ i ha instat a ‘no caure en triomfalismes’. Bonig, per la seva banda, també ha criticat ‘l’excessiu triomfalisme’ d’un Consell que ‘va prometre i no va fer’ i ha assegurat que el País Valencià ‘amb aquesta coalició sanchista ha perdut quatre anys’. Cantó ha ressaltat que els valencians no són ‘conformistes’ i ‘tampoc era molt fàcil fer-ho millor que el PP’ però ara el deute ‘és major’, ha criticat les ‘cessions’ del PSPV ‘al nacionalisme de Compromís’ i ha preguntat a Oltra si segueix tenint les seves samarretes reivindicatives perquè ‘segueixen de moda’ i ha qualificat Bonig ‘d’hereva’ de Camps. ‘La samarreta no ens l’hem llevat mai, per açò es viu millor’, ha replicat Oltra, que ha qüestionat el coneixement del candidat de Cs de la realitat valenciana. Propostes: reforma fiscal Respecte a les propostes de futur, tant PP com Ciutadans han explicat la seva rebaixa fiscal. En el primer cas, Bonig ha promès una ‘triple revolució (fiscal, econòmica i social)’ i Cantó la baixada de l’IRPF o la supressió de Successions i Donacions i Patrimoni, a més de la fi de ‘quiosquets superflus’ i l’aprimament de l’administració. Puig ha apostat per consolidar l’escenari ‘d’estabilitat, honradesa i diàleg social’ per a avançar en la creació d’ocupació, en la consolidació dels serveis públics. També ha restat credibilitat al PP i els seus ‘fake news‘ sobre fiscalitat, assenyalant que el que pretén és ‘amnistiar a molts que el que han de fer és pagar més’ tributs. Oltra s’ha referit, per exemple, a la seva proposta de menjador escolar gratuït universal i ha qüestionat la rebaixa fiscal que proposen PP i Cs, que volen ‘llevar impostos als senyorets’. Dalmau, per la seva banda, ha incidit en la taxa turística, l’empresa pública d’energia per a abaratir la factura, garantir un dentista per a tothom o limitar els mandats o en un pla integral d’habitatge. Així mateix, ha demanat a Puig que no plantegi promeses que després no es compleixen com ha ocorregut en l’àmbit estatal amb el finançament. La relació amb el govern espanyol En el bloc sobre la relació entre els futurs governs espanyol i valencià, Oltra ha incidit que sempre s’han mantingut reivindicatius per a la reforma del finançament ‘i així seguirà sent’ i ha avisat: ‘Qui vulgui el vot de Compromís (en el congrés espanyol) haurà de comprometre’s amb el canvi del finançament, amb un calendari per escrit, que arriben les inversions justes i és irrenunciable suspendre el pagament d’interessos del FLA‘. Puig també ha exigit aquesta reforma del model, ha recordat que els pressupost de l’estat espanyol era ‘el millor’ però una ‘estranya aliança entre PP, Ciutadans i independentistes se’ls hi va carregar’ i ha assegurat que advoquen per la ‘unitat en l’exigència i el pragmatisme per a solucionar’ aquesta qüestió. ‘Unitat, responsabilitat i fermesa’ és l’estratègia del PP, ha apuntat Bonig, que ha criticat que el Consell, amb el PSOE en Moncloa, ha ‘renunciat a defensar els drets dels valencians’. Puig ha preguntat a Bonig si pensen reivindicar el finançament ‘des de la plaça de Colón, en la qual han proclamat la recentralització d’Espanya’ i ha criticat que ‘tota la seva possibilitat de tindre esperança està en l’extrema dreta’. Cantó, per la seva banda, ha responsabilitzat PP i Cs d’aquest mal finançament i ha apostat per una negociació multilateral, mentre que Martínez Dalmau ha assegurat que a PP i Cs ‘solament els interessa crear conflictes per la llengua o territorials’ i ‘trencar llaços’ i ha advertit Puig que a Madrid ‘no s’ha d’anar a plorar, s’ha d’anar a governar’. Apel·lació al vot Finalment, els candidats han apel·lat al vot i Dalmau ha qualificat ‘d’històriques’ les eleccions, ja que ‘és el moment de completar el canvi a Espanya i la Comunitat’, mentre Cantó ha assegurat que somia amb una regió ‘lliure’ en qüestions educatives i econòmiques, Bonig ha oferit les seves ‘solucions fiables’ per a un País Valencià ‘orgullós dels seus senyals d’identitat’. Oltra ha destacat que Compromís ha sigut ‘peça clau’ en el canvi d’ençà del 2015 i té credibilitat, mentre Puig ha assegurat que no patrimonialitzarà els assoliments, que són fruit ‘d’una causa comuna’. ‘Els valencians hem sortit d’un pou i no podem tornar a caure’, ha conclòs.

Summary: PSPV, Compromís i Podem mantenen l’opció pel Botànic i PP i Cs es reivindiquen com a referents del centre-dreta


Després del partit d’avui per al tercer lloc entre Sud-àfrica i l’Argentina, el Campionat del Món de rugbi d’Anglaterra es tanca demà a la tarda amb una gran final a Twickenham entre les dues grans potències mundials: Austràlia i Nova Zelanda. Us proposem de recordar, amb resums en vídeo de cada partit, el recorregut que han seguit les dues seleccions d’Oceania fins a arribar a la final de demà. En la primera fase del mundial, Austràlia va quedar enquadrada en el grup A amb les amfitriones Anglaterra i Gal·les, a més de Fiji i l’Uruguai. Els Wallabies no van deixar cap opció als rivals: 23 de setembre: Austràlia-Fiji (28-13) 27 de setembre: Austràlia-Uruguai (65-3) 3 d’octubre: Anglaterra-Austràlia (13-33) 10 d’octubre: Austràlia-Gal·les (15-6) Als quarts de final, la superioritat australiana va topar amb Escòcia, que la va posar contra les cordes en un partit decidit per un polèmic cop de càstig favorable a Austràlia en l’últim minut. 18 d’octubre: Austràlia-Escòcia (35-34) Després d’expulsar del mundial l’últim representant de l’hemisferi nord, Austràlia va escombrar l’Argentina a la semifinal. 25 d’octubre: Argentina-Austràlia (15-29) Per una altra banda, Nova Zelanda va començar a defensar el títol de campiona obtingut al Mundial de fa quatre anys integrada al grup C, al costat de l’Argentina, Geòrgia, Namíbia i Tonga. 20 de setembre: Nova Zelanda-Argentina (26-16) 24 de setembre: Nova Zelanda-Namíbia (58-14) 2 d’octubre: Nova Zelanda-Geòrgia (43-10) 9 d’octubre: Nova Zelanda-Tonga (47-9) A la fase final, els All Blacks van infligir una severa derrota a França. 17 d’octubre: Nova Zelanda-França (62-13) I a la semifinal, el seu famós ‘haka’ va ajudar-la a imposar-se per la mínima a la força sud-africana. 24 d’octubre: Sud-àfrica – Nova Zelanda (18-20) D’ençà de la primera vegada que van jugar el 1905 a Sydney, totes dues seleccions s’han trobat en 178 matxs, amb un ampli avantatge per als All Blacks: 123 victòries respecte de 48 dels Wallabies, a més de set empats.

Summary: El camí d’Austràlia i Nova Zelanda per a arribar a la final del Mundial de rugbi


Quatre-cents convidats van aplegar-se ahir a la nova redacció de VilaWeb, en la festa dels quinze anys.

Summary: VilaWeb celebra el quinzè aniversari i inaugura la nova redacció


Aquesta setmana arribarà a les llibreries el volum ‘Rufaga d’un’, edició bilingüe que conté vint poemes de Mark Strand (Summerside, Canadà, 1934–Brooklyn, Nova York, 2014), per primera vegada en versió catalana, que és obra del també poeta i escriptor Joan Todó, que també signa el pròleg. Diu Todó: ‘Strand, sovint, es dedica a presentar-nos enigmàtiques paràboles, endevinalles amb paisatges solitaris, en ruïnes, espais on ha desaparegut tota presència humana. O bé va girant al voltant d’una sèrie d’elements (gent vora un llac, gent que espera un vaixell en un port, trobades socials, llocs nevats, homes que es transformen en gos) que van apareixent amb regularitat en els seus versos, gairebé com variacions. Però tot ho fa amb un control tonal admirable, que li permet combinar sàviament humor i tristesa. I aquí, en aquest control del to, rau el verí que l’aparent facilitat de la seva poesia oculta. Perquè el to correcte, trobar el to exacte, és potser (i tan poc que s’hi pensa) un dels problemes més difícils a l’hora d’aixecar un poema.’ Llegiu alguns poemes. Hem demanat a l’editora de Godall, Matilde Martínez Sallés, que ens expliqui el perquè d’aquesta aposta. Diu: «L’Abraham Mohino Balet i la Mònica Miró Vinaixa em van fer conèixer la poesia de Mark Strand i em van dir que mai no s’havia publicat cap llibre seu en català. Aleshores el vaig llegir i vaig quedar enlluernada pel seu estil aparentment sobri i senzill, però ple de cops amagats, de revelacions lluminoses. Per això vaig decidir que l’editaria a la nostra col·lecció de poesia, ‘Cadup’, i que n’encarregaria la traducció a Joan Todó. Conec en Joan i m’agrada la seva poesia, el seu estil. Em va demanar conèixer l’obra de Mark Strand i, després de la lectura, va acceptar el repte de seguida. No va costar gens posar-nos d’acord en el llibre que es traduiria i fins aquell moment tot va ser molt planer. Els únics problemes van ser els llarguíssims tràmits per aconseguir els drets d’autor de Mark Strand, que gestiona la Wilye Agency Ltd. Un cop ens van dir que sí, també es van allargar moltíssim tots els tràmits posteriors. Jo no sabia que estava en contacte amb una agència colossal i molt difícil. La meva ignorància i la meva tossuderia (els escrivia un e-mail cada setmana) van fer possible que tot arribés a bon port i que el llibre que ara presentem hagi pogut publicar-se. Estic molt satisfeta d’aquesta publicació perquè la traducció i el pròleg que n’ha fet el Joan Todó són d’una gran qualitat, perquè la coordinació editorial i la correcció de Tina Vallès han estat com sempre impecables i perquè el disseny del llibre, fet pel Xavi Simó (Qüestions.cat) és esplèndid. Ara, els lectors catalans podrà conèixer i degustar la poesia de Mark Strand.» Segons que s’explica en la contracoberta: ‘La mirada de Mark Strand il·lumina detalls de la vida corrent (un floc de neu, el pati vermell del darrere de la casa, el got de whisky) per revelar-nos-en el sentit més fondo i transcendent: el tòpic i el sublim es fonen en cada paraula i, de la lectura, en resta la sensació que qualsevol instant de la vida, per banal que sigui, és imprescindible per entendre el nostre lloc en el món, per fer de la privacitat de cadascú una obra mestra, el refugi en què ens construïm i ens arrelem.’ I també: ‘Strand ofereix poesia depurada, fa metafísica de la quotidianitat, i, presidint-ho tot, hi col·loca el temps que esborra la vida i que, per això mateix, és font de dolor i alhora motiu de celebració. Amb paraules de dicció clara, una destresa narrativa indiscutible i el batec d’aquella pulsió elegíaca que neix de la lucidesa, aquesta obra extraordinària, amb què Strand va guanyar el premi Pulitzer de poesia l’any 1999, és no sols una fita cabdal de l’anomenat minimalisme líric nord-americà sinó un referent imprescindible de la literatura contemporània.’

Summary: Avanç editorial: ‘Rufaga d’un’, primer llibre de poemes traduït al català de Mark Strand


Aquest és el mapa electoral dels Països Catalans després de les eleccions del 10-N. ERC és la força amb més implantació al país. S’ha imposat a 623 municipis, més que el PSOE, que ha guanyat a 513 –sumant-hi PSIB, PSPV i PSC. Junts per Catalunya és el tercer partit, amb 241, i el PP el quart, amb 208. Vox ha guanyat en 24 municipis, com ara Carcaixent (Ribera Alta) o Caudiel (Alt Palància).

Summary: Els resultats de les eleccions espanyoles a tots els municipis dels Països Catalans


El diputat de Democràcia i Llibertat al congrés espanyol i ex-conseller de la Presidència, Francesc Homs, ha anunciat que dilluns vinent a les 9.30 declararà ‘voluntàriament’ al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) pel 9-N. Així ho ha explicat a través de Twitter: Aquest migdia m’han comunicat q dilluns dia 7 de març a les 9:30h puc declarar voluntàriament al TSJC pel #9N Així ho faré! — Francesc Homs (@franceschoms) 2 de març de 2016 Es tracta d’una declaració voluntària que farà per la seva condició d’aforat, una possibilitat emparada per la llei. Després de les explicacions que Homs doni al TSJC, el magistrat podria prendre una decisió sobre si eleva o no aquesta causa al Tribunal Suprem espanyol. El passat 2 de febrer la Fiscalia Superior de Catalunya va demanar al TSJC que s’investigui Homs perquè veu indicis de delicte en el paper de l’ex-conseller de la Presidència en la contractació del sistema informàtic utilitzat a la consulta.

Summary: Homs declararà dilluns vinent de manera voluntària al TSJC pel 9-N


Aquesta setmana les autoritats gregues han desallotjat els prop de 8.500 refugiats que es troben al camp improvisat d’Idomeni, just a la frontera amb Macedònia. El tancament de la frontera el 8 de març per part d’Skopje, va provocar que milers de refugiats es quedessin acampats a l’espera de que es reobrís la frontera. En poc més d’una setmana el campament quedarà buit, traslladant els refugiats a centres d’acollida d’altres zones de Grècia. Entre el 17 de febrer i el 9 de març, segons dades de l’ACNUR, es van registrar 50.714 refugiats, dels quals només 7.341 van poder passar la frontera abans del tancament. D’aquests, la gran majoria eren sirians (41%). Un 34% eren nens, un 20% dones i un 47% homes. Dels 160.000 refugiats que es van comprometre a acollir entre els estats membres, només se n’han reubicat 1.683. En canvi des del 2014, 8.651 persones han perdut la seva vida travessant el mar. Demandants d’asil El 2015, segons dades de l’ACNUR i l’Eurostat, la Unió Europea va rebre 1.255.640 primeres sol·licituds d’asil. En contraposició, es van aprovar 292.540 sol·licituds, havent un clar dèficit entre demandes i respostes. D’aquestes sol·licituds, 363.775 eren sirians. Els següents països amb més sol·licituds van ser Afganistan (178.230), Irac (121.535), Albània (65.935), Pakistan (46.400)i ) i Iran (25.360). En l’altre sentit, la majoria de sol·licituds anaven dirigides a Alemanya (441.800), Hongria (174.435) i Suècia (156.110). En canvi només 14.600 anaven dirigides a Espanya, molt per sota d’altres estats similars com Itàlia (83.245) o França (70.570). Dades de l’Eurostat. Les dades de l’últim trimestre de 2015 mostren com els sirians són els refugiats que més sol·licituds fan, però aquests percentatges varien depenent del país. A Espanya per exemple, encara que el grup majoritari són els sirians (30%), els dos següents grups són específics d’Espanya, sent aquests els ucraïnesos (24%) i els veneçolans (8%). Encara que Espanya rep un baix nombre de sol·licituds, és el país més sol·licitat entre els ucraïnesos. Depenent de la nacionalitat hi ha major o menor preferència per segons quin estat. Encara que Alemanya és qui rep més sol·licituds, prop del 40% dels afgans sol·liciten a Suècia (per 18% d’Alemanya), així com també és el majoritari entre els iranians (23%). Entre els russos, l’opció majoritària és Polònia (46%), així com un 69% dels nigerians i un 42% dels pakistanesos es decanten per Itàlia. Encara que Alemanya rep moltes sol·licituds, destaca percentualment especialment entre els kosovars (63%) i serbis (79%). Com ja hem comentat Espanya és el país més sol·licitat entre ucraïnesos (23%), mentre que les xinesos demanen majoritàriament a França (52%). Mentre que a finals de l’últim trimestre es van produir 426.025 sol·licituds només es van donar 198.550 respostes, d’aquestes un 59% van ser positives pels sol·licitants. Alemanya va donar 111.530 de les respostes, més de la meitat del tota de respostes. De les quals el 72% van positives. A Suècia, el segon país amb més sol·licituds, també tenia un alt percentatge de respostes favorables (64%). Per països d’origen, gairebé la totalitat de respostes de sirians van ser positives (98%), així com la majoria d’iraquians (80%) i afganesos (57%). En canvi entre kosovars (4%), serbis (2%) o la majoria d’estats subsaharians (20-30%) la majoria de sol·licituds són rebutjades. Per què aquestes diferències? Gran parts de les diferències s’expliquen per les prestacions, el percentatge de respostes positives i la rapidesa. A l’Estat espanyol, un 38% van ser positives (totes les sol·licituds d’ucraïnesos van ser rebutjades). El baix nombre de sol·licituds pot ser explicat per la lentitud de resposta de l’estat espanyol. En moltes ocasions les resolucions poden trigar anys. En canvi, a Suècia el procés d’espera és normalment com a màxim d’uns sis mesos o Alemanya en set mesos, i el percentatge de sol·licituds positives són més altes. Espanya es pot rebre al voltant de 50€ per necessitats bàsiques, subvencions per transport, així com un pagament de 363€ per any per roba. En canvi Alemanya quan s’aprova la sol·licitud, la prestació pot pujar als 400€ al mes, sumat a les despeses d’habitatge i calefacció. A Suècia, en el moment de ser aprovada la sol·licitud s’inicia un procés de dos anys d’integració que inclou classes de suec i orientació professional, aquest programa dona una prestació d’uns 700€ al mes, així com ajudes per a l’allotjament. Més enllà hi ha factors culturals, que provoquen un efecte crida, com pot ser la gran comunitat kurda resident a Alemanya. Una Unió Europea incompetent El 18 de març d’enguany els líders de la Unió Europea acordaven que els refugiats o migrants arribats a costes gregues fossin retornats a Turquia. Teòricament un país segur, encara que estats de la Unió Europea havien acceptat refugiats d’esquerres o de minories perseguits per l’estat turc. Per cada retornat, la Unió Europea es comprometia a acollir un refugiat dels camps turcs. A més, també es comprometia en liberalitzar els visats dels turcs, així com augmentar l’ajut econòmic a Turquia per mantenir els refugiats (6.000 milions d’euros) i accelerar la integració europea. El setembre de 2015 la Unió Europea ja s’havia compromès a acollir 160.000 refugiats, en un sistema per quotes. Però aquest sistema ha fracassat en només acollir 5.000. Només aquest 2016 ha han arribat 194.845 refugiats i migrants per mar a Europa (1.015.078 el 2015), la gran majoria a les costes gregues (156.157) i italianes (37.785), per tant la resposta sembla del tot insuficient. A més entre els arribats a costes gregues entre 2014 i 2016 un 38% eren nens (teòricament està prohibit expulsar menors), un 21% dones i un 40% homes. L’acord va en contra el principi de no expulsar mentre encara no s’ha resolt la sol·licitat, fent inútil el recurs d’apel·lació. A més és il·legal expulsar menors. També resulta flagrant retornar a Turquia ciutadans kurds o armenis a Turquia, quan en molts casos han estat perseguits per aquest país. Fins i tot els ciutadans turcs que arribin a Grècia i demanin asil seran retornats a Turquia. Espanya va rebre aquesta setmana vint refugiats, 13 sirians i 7 iraquians. Aquests 20 refugiats es sumen als 18 que es van rebre al desembre des d’Itàlia, i que forma part dels 586 asilats que han d’arribar abans de finals de juny. 200 reubicats, procedents de Grècia (150) i d’Itàlia (50) i 386 procedents de Líban (285) i Turquia (101). Cal remarcar que Espanya s’havia compromès acollir 16.000 refugiats entre 2016 i 2017, que significarien 2.000 refugiats al mes. La Unió Europea s’havia compromès a acollir 160.000 refugiats, només s’han reubicats 1683 refugiats procedents d’Itàlia i Grècia. I s’han reassentat 6321 des de Turquia i els estats de la regió de 22.504 que s’havia assignat. Sense precedents des de la Segona Guerra Mundial A finals de 2015 s’assolia la xifra de 60 milions de refugiats i desplaçats internament al món. Dels quals poc més de 20 milions són refugiats, o sigui que han fugit del país d’origen. Cal destacar que el 86% d’aquests refugiats es troben en països en desenvolupament, amb menys recursos, mentre que només un 14% es troben en països rics. Aquesta diferència no ha fet més que incrementar-se, ja que fa deu anys la proporció es situava al voltant del 70%-30%. Segons l’ACNUR, un refugiat és una persona que s’ha vist obligar a fugir del seu país d’origen a causa d’un temor de persecució, mentre que un migrant és considerat aquell que deixat el país voluntàriament en cerca de treball, estudis o reunificació familiar. Teòricament un migrant segueix estant protegit pel seu propi govern a l’estranger mentre que un refugiat no té protecció del seu país d’origen. Actualment el país amb més desplaçats és Síria, tot i que el 2011, els refugiats estrangers allotjats a Síria superava en nombre als sirians desplaçats en mes de deu vegades. Actualment ja hi ha 4.844.111 refugiats als països veïns, a més de 6,6 milions de desplaçats internament. La suma suposa prop del 50% de la població siriana. La gran majoria de refugiats es troben als països del voltant, 2,1 milions es troben a Egipte, Iraq, Jordània i Líban, mentre que 2,7 es troben a Turquia. En canvi, els sirians que cerquen protecció a Europa es situa al voltant del 10% d’aquests. Entre abril de 2011 i març de 2016 els països de la Unió Europea van rebre 685.551 sol·licituds d’asil per part de sirians. En 2014 la gran majoria ja procedien d’Orient Mitjà i el Nord d’Àfrica (4,5 milions), mentre que 4,4 procedien de l’Àfrica subsahariana. De tots aquests refugiats només tres milions havien cercat asil a Europa. El majors estat receptors són estats en desenvolupament com Jordània, Pakistan, Iran, Etiòpia, Kenya, Líban, Txad o Turquia.

Summary: Dels 160.000 refugiats que es va comprometre a acollir la UE només se n’han reubicat 1.683


Cascada de crítiques dures d’ERC a l’ex-ministre socialista i militant del PSC, Josep Borrell, pels seus comentaris durant la campanya sobre la presó del candidat republicà, Oriol Junqueras, i la necessitat de ‘desinfectar’ Catalunya –va dir– per la ‘ferida’ de l’independentisme. Al míting d’Esquerra a Mataró, Gabriel Rufián, diputat al congrés espanyol, ha criticat Borrell per haver-se ‘mofat’ de Junqueras, i haver parlat en aquests termes. ‘Li hem de dir que el millor desinfectant és la calç viva. I cal escoltar sempre els experts’, ha etzibat, amb una referència a la vinculació entre els socialistes i els GAL. A més, Rufián ha desitjat que per Nadal Borrell, ‘quan mengi gambes en algun reservat d’un restaurant de Madrid amb els fills, recordi que Junqueras és a Estremera sense els seus’. ‘Miserable sou’, ha afegit, contundent. Aquest qualificatiu de ‘miserable’ ha estat recurrent en uns quants discursos dels republicans al míting de Mataró. Un dels més contundents en la seva intervenció, i que també ha utilitzat aquest adjectiu, és el candidat número 15 de la llista d’ERC i dirigent de Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà. ‘És un miserable. Ell passarà les festes de Nadal menjant els torrons en família, l’Oriol no podrà ni veure la seva. És un miserable’, ha dit. I ha parlat així de la referència a la ‘desinfecció’: ‘Això és feixisme. Si d’alguna cosa està malalta la societat catalana és de democràcia, i el 21-D desinfectarem Catalunya de feixisme’, ha sentenciat. L’avi de Manuel Valls a la presó Però Castellà no ha criticat tan sols els socialistes catalans. També s’ha referit a l’ex-primer ministre francès Manuel Valls, que ha ha fet campanya amb el PSC, el PP i Ciutadans. ‘Valls, aquell que es va espolsar Macron –ha dit, per definir-lo– no és capaç de recordar el seu avi, catalanista profund, que va fundar el diari el Matí’. ‘Si avui el seu avi fos aquí, probablement acabaria a la presó. Sí, el nacionalisme d’estat és l’amenaça més gran d’Europa’, ha afegit, cosa que ha arrencat els aplaudiments dels assistents. Forcadell, a Santamaría: ‘Gràcies per haver confirmat que el govern d’Espanya diu als tribunals què han de fer’ La presidenta del parlament de Catalunya, Carme Forcadell, número quatre de la llista d’ERC el 21-D, també ha criticat les declaracions de Soraya Sáenz de Santamaría. ‘Ja sabíem que Junqueras, Forn i els Jordis són presos polítics. Però ahir Soraya ens ho va confirmar. Ens va confirmar que en aquest país no hi ha separació de poders, que és el govern espanyol que diu què han de fer el tribunals. Gracies, Soraya, ens ha confirmat allò que ja sabíem’, ha dit. Forcadell també ha criticat el sistema judicial i polític espanyol, que vinculen l’acció del govern i dels dirigents de l’ANC i Òmnium a la possibilitat que causin accions violentes. ‘La cosa que més ràbia em fa és que diguin que són a la presó per haver provocat violència. L’única violència la vam veure l’1-O i no la vam provocar nosaltres. L’única violència és la dels grups feixistes que campen impunes pel carrers’, ha afegit.

Summary: Rufián, a Borrell: ‘El millor desinfectant és la calç viva, i cal escoltar els experts’


El rei espanyol emèrit Juan Carlos I ha assistit aquest matí a la pasqua militar, a Madrid, després de diverses absències en actes de primera fila de l’estat espanyol. Ahir va fer vuitanta anys i els mitjans espanyols han aprofitat l’efemèride per a elogiar la figura i importància de Juan Carlos. L’actual monarca, el seu fill Felipe VI, no ha fet avui cap referència a Catalunya en el seu discurs després de la contundència amb la qual va avalar el cop d’estat contra les institucions catalanes el 3 d’octubre, reblat el 24 de desembre, amb dues intervencions en què no va tenir cap record pels dos milions de catalans favorables a la independència ni pel miler de ferits de l’1-O a causa de la violència policíaca. No obstant això, el seu paper ha estat sempre polèmic i ha protagonitzat diversos escàndols. Després d’abdicar, va concedir una entrevista a la televisió francesa France3 i va explicar: ‘El dia abans de morir-se,  em va agafar la mà i l’única cosa que em va demanar va ser: “Altesa, preserveu la unitat d’Espanya”.’ I, tot seguit, va afegir: ‘I, si hi penses, això significa moltes coses.’ Vegeu-ho subtitulat: El jurament de Juan Carlos com a rei espanyol, davant les corts franquistes, va jurar lleialtat a Franco i a les lleis fonamentals del règim. Malgrat que després va afavorir el gir cap a la democràcia, Juan Carlos fou nomenat cap d’estat pel franquisme. Y así fue como Juan Carlos llegó al trono. pic.twitter.com/x1eLl5bcTc — Bea Talegón 🎗 (@BeatrizTalegon) 5 de gener de 2018

Summary: El vídeo de Juan Carlos jurant lleialtat a Franco reapareix arran de la celebració dels 80 anys


La diputada de Junts per Catalunya Laura Borràs i la seva cap de premsa, Nerea Martí, han estat assetjades per policies espanyols i guàrdies civils que es manifestaven davant el congrés espanyol en una concentració convocada pel sindicat Jusapol. Els manifestants han desbordat el cordó policíac que hi havia, han arribat a totes les entrades del congrés i han intimidat, perseguit i insultat Borràs, dient-li ‘filla de puta’, ‘puta catalana’, ‘vine aquí si t’hi atreveixes’, i envoltant i donant cops al taxi amb què, finalment, ha pogut escapar. Ho ha relatat a VilaWeb Nerea Martí, qui ha explicat les dificultats que havien tingut per anar de l’edifici del congrés a l’edifici que hi ha just davant, que és on tenen els despatxos. Quan han arribar al congrés no han tingut pas problemes, però després la situació s’ha complicat molt. ‘La Laura ha vingut avui al congrés per la junta de portaveus de les dotze. En aquell moment, hi començava a haver moviment, però hi havia un cordó que mantenia continguts i allunyats els manifestants. Quan hem sortit, hem vist que els manifestants havien desbordat el cordó, hem travessat el carrer i ens han perseguit, i tot davant els policies que acordonaven el congrés per la protesta. Deien “vine aquí si t’hi atreveixes”, i la reconeixien i l’assenyalaven, “mira, aquesta és la Laura Borràs”. Hem anat de pressa fins a l’edifici dels despatxos, i no ens ha passat res, més enllà de la tensió.’ Però Borràs havia de marxar cap a l’aeroport, i la carrera de San Jerónimo, on hi ha el congrés, era plena de manifestants. ‘Hem demanat a la comissaria de la policia del congrés un escorta per a sortir, i ens han dit que no per manca d’efectius’, relata Martí. Així ho relata Laura Borràs: ‘Els han deixat accedir a tot el recinte, de manera que ha estat impossible poder sortir a agafar un taxi, perquè els manifestants ens han perseguit i ens han insultat i els policies de seguretat del congrés s’ha negat a acompanyar-nos. Han estat els uixers qui han vist el perill i han recomanat que travesséssim pel túnel subterrani que connecta els dos edificis.’ Finalment, les han acompanyades tres membres del personal del grup i un altre d’un altre grup parlamentari, que s’ha ofert a ajudar-les. Han anat novament cap a l’edifici del congrés, però pel pas subterrani. Han demanat un taxi, que els esperava a la sortida pel carrer Cedaceros. Però havien de recórrer una desena de metres de vorera, plens de manifestants que les increpaven. ‘Han estat cinc metres d’insults, crits, i a l’equip tècnic tant de JxCat com del BNG que ens han acompanyat per agafar el taxi encara ens tremolen les cames’. Nerea Martí recorda: ‘Hem recorregut la desena de metres, els manifestants es movien sense cap control ni cap cordó de la policia, i se’ns han llançat al damunt, insultant, “puta catalana”, “filla de puta”, i s’hi han anat afegint manifestants, vint o trenta. Hem entrat al cotxe, han picat contra el cotxe, posaven les dues mans al vidre… I tot, davant la passivitat dels policies que hi havia de servei’. Borràs ha presentat un escrit a la presidenta de la cambra, Meritxell Batet, i ha denunciat l’assetjament amb aquests piulets a Twitter: Increïble: ens han perseguit a la nostra cap de premsa i a mi des de Cedaceros fins al 40 de C. San Jerónimo amb màscares i ‘estanqueras’. Hem demanat protecció a la seguretat del @Congreso_Es per poder pujar al taxi i la resposta és entranyable: ‘para qué, si son policías’ 🤷🏽♀🤦🏽♀. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 3, 2020 Davant de la negativa del @Congreso_Es a oferir-nos protecció, amb les portes tancades pel perill dels manifestants que campaven lliurement per tot arreu, tècnics de @JuntsXCat i @bngcongreso m’han acompanyat a pujar al taxi que s’esperava fora de la zona acordonada via túnel! pic.twitter.com/sSHQuK5JxL — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 3, 2020 Els dos PN que eren a la porta s’han negat a acompanyar-nos, malgrat que el perill era ben evident. Els uixers del @Congreso_Es ,en canvi, han sortit fora de l’edifici amb nosaltres i veient la situació ens han demanat que creuéssim mitjançant el túnel que uneix els dos edificis. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 3, 2020 Un cop travessat el carrer, de la porta del @Congreso_Es a la del taxi eren 5 metres escassos però l’escridassada i els insults han estat brutals: ‘hija de puta’, ‘putos catalanes’….Els tècnics,garratibats, i el taxista també davant la passivitat dels PN que no es manifestaven. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 3, 2020 Finalment, ja des del taxi, camí de l’aeroport, he posat els fets en coneixement de la Presidenta del @Congreso_Es @meritxell_batet per fer la denúncia i que esbrini com es nega protecció a diputats quan manifestants policies emmascarats i amb bengales amenacen com ens han fet. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 3, 2020 Vegeu algunes de les imatges de la protesta de Jusapol davant del congrés espanyol: @jusapol Policías y Guardias Civiles rodean el Congreso #ÚltimaHora pic.twitter.com/2T7ezdhvtA — Lester Freamon (@ppkamako) March 3, 2020

Summary: Policies espanyols manifestant-se assetgen Laura Borràs a l’entrada del congrés a Madrid


Josep Ferrer (1949) és enginyer industrial i va ser el rector de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) del 2002 al 2006. Compromès políticament, va militar al PSUC i ara milita a EUiA. És un dels cent membres del grup impulsor que va acabar definint el partit Catalunya en Comú (CC). És independentista des que el Tribunal Constitucional va tombar l’Estatut. VilaWeb l’havia citat per a parlar d’Esquerres per la Independència, l’entitat que agrupa membres de partits, sindicats, i col·lectius que treballen per la independència de Catalunya des de l’esquerra. Volíem que ens la presentés i ens digués a què es dediquen. L’actualitat política també ha menat l’entrevista cap als comuns, i Catalunya en Comú, el partit que aquest ex-rector independentista va ajudar a crear. —Per a qui no el conegui, qui és Josep Ferrer? —És un activista d’esquerres, amb un historial llarg: al PSUC, després vint anys responsable de CCOO dels professors universitaris, rector a la UPC del 2002 al 2006, militant d’EUiA, i actualment als comuns. I participo en Esquerres per la Independència. També sóc president d’Òmnium a l’Hospitalet de Llobregat i des de fa poc presideixo el col·lectiu d’ex-rectors d’universitat. —Quan es fa independentista el senyor Ferrer? —Quan hi va haver la retallada de l’estatut. Suposo que com tants altres sóc nacionalista, catalanista defensor dels drets i l’autogovern, però en aquell moment creia que amb l’horitzó de l’estatut ja teníem guanyada una bona quota d’autogovern. I no veia les possibilitats immediates d’anar més enllà. Però quan el TC ens tomba l’estatut, penso que s’ha d’anar a totes. I des d’aquell moment em faig independentista actiu. —Heu dit que sou als comuns. Què voleu dir, exactament? —Sóc militant d’Esquerra Unida, i vaig ser una de les cent persones del grup impulsor de Catalunya en Comú. En aquella mateixa assemblea es van nomenar els òrgans executius i jo ja no hi participo. Sí que vaig estar a la fase elaborativa de l’ideari. —Si hi ha referèndum, anireu a votar? —Home, és clar que aniré a votar. No solament hi aniré, sinó que en faig campanya. —Encara que sigui un referèndum unilateral? —Naturalment. Jo sóc dels que pensen que els drets bàsics són unilaterals per definició. A Marcelino Camacho no se li hauria acudit dir que el dret de vaga l’exercirem quan el pactem, o quan la contrapart ens l’autoritzi. —Creieu que el referèndum serà vinculant? —Totalment. I a més el caràcter vinculant no dependrà de declaracions o voluntats. Dependrà de realitats. Quan fem el referèndum, quan tingui una participació considerable i una proporció de sí considerables serà vinculant sense que els adjectius s’hagin de buscar. —El diari Ara ha publicat una notícia que diu que la cúpula de Catalunya en Comú crida a votar, però el considerarà no vinculant. —M’agradaria estar segur que això retrata fidelment la situació. I com que és una situació que encara no s’ha pres del tot, m’agradaria veure’n la lletra petita. Dit així, he de reconèixer que sembla contradictori. Catalunya en Comú, si alguna cosa havia dit és que no volia repetir un 9-N. O es fa referèndum vinculant, o no val la pena. Tornar a fer mobilització, no ho volia pas, Catalunya en Comú. Per tant, espero veure’n les precisions. Em sona estrany, aquesta és la veritat. Si Catalunya en Comú va per aquí jo em quedaré molt sorprès com a militant i membre del grup impulsor. Dit això, també us dic una cosa: que m’és igual. Si Catalunya en Comú diu aneu a votar, i voteu molt, i feu-ho per defensar el dret, que després Catalunya en Comú digui que no el considera vinculant no tindrà importància. Perquè si finalment vota, exagerant, el 60% o el 70% de la gent, i el 70% és un sí, doncs el resultat serà vinculant a ulls del tot el món. I les postures apriorístiques i les opinions personals no comptaran. El punt clau és si defensem fer el referèndum malgrat l’oposició de l’estat espanyol. —Ada Colau no s’hi ha manifestat, encara. —Em sembla que una certa prudència és comprensible i recomanable. Aplaudeixo que estigui expectant. Hem de tenir en compte que dins CC aquest debat no s’ha fet amb profunditat. Per tant és molt difícil parlar en nom de CC. A l’assemblea del mes d’abril vam arribar on vam arribar. Que va ser molt més lluny que no m’esperava i, si m’ho permeteu, més lluny que no s’ha projectat. CC va dir que és favorable a una república a Catalunya plenament sobirana que pugui decidir, i volent compartir competències amb un estat plurinacional. I remarco aquest ‘amb’. Cosa que és molt diferent de dir ‘dins’ un estat plurinacional com altres volien. La conjunció ‘amb’ denota bilateralitat entre l’estat i la república catalana. Si som independents, des de la bilateralitat, no tinc problemes en negociar i compartir competències amb l’estat, amb Europa, i espero fer-ho amb el País Valencià. No em molesta. Negociar ‘amb’, i no ‘dins’. Això, si no és independentisme, s’hi assembla molt. Tinc la convicció que a CC el debat requereix temps, però avancem en el bon camí. Estic esperançat. —Què és Esquerres per la Independència? —Vam néixer fa tres anys o quatre, quan vam veure que s’imposava una línia que deia que les esquerres no volien la independència, i que l’hegemonia del moviment era a les mans de gent de dretes. Nosaltres pensàvem que és ben bé el contrari. L’autogovern, l’autodeterminació i la defensa de drets bàsics és més patrimoni de l’esquerra. I més si el procés per aconseguir-ho és una revolta ciutadana pacífica, que significa enfrontar-se a totes les oligarquies polítiques eclesiàstiques, militars i bancàries d’Espanya, i els seus companys de Catalunya. I que per tant això era una tasca essencialment de l’esquerra. I promoure que des de l’esquerra no considerem lògic ser federalista o autonomista, sinó que el compromís de l’esquerra ens porta a l’independentisme. —Qui sou? —Gent de procedència molt diversa. Sindicats (CCOO, UGT, CSC, CGT, etc.), partits (ERC, CUP, EUiA, ICV, ex-PSC, etc.), col·lectius. Gent que ens vam aplegar a títol individual. Cada quinze dies o setmanalment ens reunim per treballar. No actuem en nom dels partits, que quedi clar. —I què feu ara? —Fem actes, conferències. I ara anem creant nuclis activistes pertot arreu. Esquerres per la Independència és a moltes comarques i barris per dinamitzar nuclis descentralitzats. En tenim una vintena, dotze a l’àrea metropolitana: del Maresme al Baix Llobregat. I aquests fan debats locals sobre punts específics. En aquests debats, no hi esperis centenars de persones. Però sí dotzenes llargues. És una feina de formigueta. I des de l’estructura general facilitem ponents. Pensions, universitats, etc. I un segon punt, important, que fem ara: una campanya. —Quina? —El minut zero de la república catalana. Aquesta campanya explica quins són els temes que ja han estat aprovats pel Parlament de Catalunya, però suspesos pel Tribunal Constitucional, i que per tant entrarien automàticament en vigor des del moment que es proclami la independència. Són qüestions que, si som independents, entrarien en vigor des del minut zero. Des de la llei de pobresa energètica, el rebuig al TTIP, la prohibició dels toros, la igualtat de gènere, les nuclears, o els imposts als bancs. Són coses que el parlament ja ha aprovat, i el nou estat ho podria tenir en vigor automàticament. Des del moment que el TC quedi fora de la nostra jurisdicció tot això ja ho tenim. Ja no són promeses o propòsits que t’imagines en una independència, sinó coses ja aprovades. La campanya explica això. —Hi ha res que vulgueu afegir? —Trobo a faltar que les entitats més competents (ANC, AMI, els partits), no comparteixen al cent per cent la feina que fem des d’Esquerres per la Independència. No dic que no tinguem el seu suport. El tenim. I ens ajuden tant com poden. Però m’agradaria que aquesta campanya no fos la nostra campanya amb el seu suport. Voldria que també fos la seva campanya. Que fos una campanya del procés. En el fons es tracta de prefigurar com seria una Catalunya independent. Nosaltres donem per fet que una república catalana tindrà un component sòcio-polític més progressista que la mitjana estatal. Sense voler dir que serem obertament d’esquerres, entenem que seria més oberta i progressista que la mitjana espanyola. La independència significa un pas cap a un estat més d’esquerres. I això ho hauríem d’explicar. Com serà la sanitat, l’educació. Explicar això em semblaria una campanya molt més interessant que no simplement apel·lar al sí pel sí. La gent podria veure la millora pràctica que implicaria la independència. A les altres entitats sempre els ho dic: s’han de tenir dues campanyes. Una campanya per al convençut i una per als indecisos. No pot ser que el procés tingui una sola campanya, i que sigui la mateixa a Olot i a l’Hospitalet.

Summary: Josep Ferrer: ‘O es fa referèndum vinculant, o no val la pena’


‘La llei d’igualtat lingüística que proposem representa un gir absolut respecte a les principals mancances de la LUEV  i aporta un impuls efectiu a l’ús i la normalitat social. A diferència del que ha significat la LUEV, l’objectiu central no és “permetre l’ús del valencià”, sense cap reforç legal ni social, sinó garantir-lo amb mesures concretes.’ Poc més d’un mes abans de les eleccions valencianes, Acció Cultural del País Valencià (ACPV) ha fet balanç de la política lingüística duta a terme pel govern del Botànic i ha detallat un seguit de propostes d’actuació, entre les quals es destaca la llei d’igualtat lingüística que Alfons Esteve, cap tècnic del Servei de Política Lingüística de la Universitat de València, i Francesc Esteve, tècnic lingüístic al mateix ens, han recollit al llibre Igualtat lingüística. Capgirar el desús i la subordinació (Onada) i que es presenta públicament aquesta setmana. Balanç agredolç El secretari d’ACPV, Toni Gisbert, resumeix el balanç de la política lingüística duta a terme aquests darrers quatre anys amb un adjectiu explícit: ‘agredolç’. I ho justifica així: ‘S’ha avançat, però també hi ha hagut incompliments.’ L’entitat cultural desgrana tots dos vessants: de la banda positiva, ‘s’ha acabat la persecució del valencià i han començat algunes primeres mesures que celebrem, com ara la llei de plurilingüisme, el decret d’usos i la recuperació de la ràdio i la televisió públiques’; de la banda negativa, el fet que continuïn pendents la reciprocitat amb TV3 i el compliment, per tant, de l’acord que van prendre les Corts; la competència lingüística en la funció pública, per a la qual d’ençà de final del 2016 hi ha un acord amb els sindicats que ha estat desaprofitat; o la normal incorporació a l’Institut Ramon Llull. Mentrestant, recorda Francesc Esteve, les dades mostren fins a quin punt la LUEV ja és un model obsolet i insuficient que s’ha de superar: ‘D’ençà dels anys noranta, el coneixement i l’ús del català al País Valencià ha reculat: del 61’1% que el parlava l’any 1992 hem passat al 50’9% del 2015; del 83’2% que l’entenia, al 72’4%.’ Una altra dada: si actualment el català arriba al 30% de l’alumnat no universitari, en cas que continués al ritme actual no s’arribaria al 50% fins l’any… 2094! Per revertir aquesta situació, i vista l’avinentesa del context electoral, ACPV vol fer ‘propostes positives’. És per això que estableix tres reclamacions clares: ‘Que es complesquen els compromisos pendents, que es cree una Conselleria de Cultura (ja ho reclamàrem en 2015 i ara ens hi reafirmem), i que a la propera legislatura s’aprove la llei d’igualtat lingüística.’ Una llei que ja té consens I, perquè la proposta es concreti, l’entitat cívica ja l’ha presentada amb tots els ets i uts: formulada i redactada i llesta per al debat. ‘Cal tenir present –recorda Gisbert– que és el producte d’un treball d’anys: ja el 2015 presentàrem junt amb les universitats valencianes el document “Per una nova i efectiva llei d’igualtat lingüística”, i des d’aleshores que un equip de treball amb les universitats hi ha estat a sobre… Durant aquest temps, hi ha hagut una progressiva popularització de la nostra proposta, que de fet ha estat assumida per tots els agents que treballen per la llengua.’ Ara, per tant, diu ACPV, ‘pertocava fer la proposta concreta, que no és tan sols d’una nova llei sinó un canvi de model’. Aquesta llei que proposa ACPV s’inspira en dos referents bàsics: la Llei de Política Lingüística del 1988 de Catalunya i la Llei d’Igualtat de les Persones LGTBI aprovada per les Corts Valencianes el novembre passat. Francesc Esteve ho resumeix així: ‘Són dues lleis consolidades, que han passat els filtres legals corresponents i que, en el cas de la primera, ha tingut resultats positius i en l’ús. De la segona, en destaca la voluntat d’igualar amb mesures molt concretes i, si cal, amb correccions, qualsevol mostra de discriminació o d’intolerància.’ La proposta Aquest nou model que recull la proposta de la llei d’igualtat lingüística se sintetitza en set punts: el primer, i com a objectiu central, ‘equiparar els drets dels parlants de les dues llengües oficials en la pràctica real (i no sobre el paper)’. El segon és que ‘fixa obligacions i fites concretes que cobreixen, dins dels límits d’allò que és possible legalment, tots els camps de la societat’ (i que, per tant, no se centren únicament en l’ensenyament, com feia la LUEV). El tercer punt és el de la competència lingüística: ‘Com que els ciutadans només poden exercir el seu dret de ser atesos en valencià si hi ha un deure correlatiu que algú altre ha de complir, els qui vulguen accedir a la funció pública hauran de demostrar en les proves d’oposició o de promoció que tenen la competència de fer les tasques del seu lloc de treball en les dues llengües oficials.’ Com que els resultats han de guiar la llei i l’aplicació, el quart punt és la creació d’una Comissió de Seguiment de la Igualtat Lingüística, ‘conformada per especialistes independents’, per tal de garantir la independència de criteri i la continuïtat més enllà dels canvis polítics, assenyalar incompliments, punts que calgui reforçar i, si fa falta, suggerir mesures. La unitat de la llengua centra el cinquè punt i queda resumida així: ‘Superació del conflicte de noms, recepció dels mitjans de comunicació i cooperació per a possibilitar productes i serveis’. És a dir, quant a la denominació, la proposta de llei d’igualtat fixa oficialment l’equivalència entre valencià i català, que ja forma part de fa temps dels estatuts de les universitats valencianes, i para esment també en la funcionalitat del concepte de comunitat lingüística perquè mitjans de comunicació, serveis, creació cultural i productes d’oci puguin guanyar projecció (i també rendibilitat). El sisè punt remarca la igualtat en els serveis i en el comerç, amb el concepte de ‘disponibilitat lingüística’ (que el personal que atengui el públic ‘almenys ha d’entendre el valencià’), i el setè, la ‘igualtat lingüística de les dues zones de predomini lingüístic’. L’objectiu central d’aquesta proposta, remarca ACPV, és ‘capgirar l’actual desús i la subordinació de la nostra llengua’. I reblen: ‘És possible fer-ho, però fan falta mesures concretes.’

Summary: Acció Cultural presenta la llei d’igualtat lingüística


Albert Donaire és conegut a les xarxes pel seu activisme polític a favor de la independència, però sobretot és conegut perquè no ha amagat mai que treballa de mosso d’esquadra. És poc freqüent que els agents del cos mostrin obertament les seves afinitats polítiques, i menys enmig del procés. Per això Vox el va proposar com a testimoni en el judici contra el procés. Volen demostrar la politització del cos de policia. El dia 24 anirà a declarar al Suprem espanyol, i dilluns passat va denunciar les amenaces d’un grup de desconeguts. Diumenge a la matinada van deixar un vàter amb insults homòfobs i molts llaços grocs a la porta de casa seva. ‘Ets una vergonya per a l’uniforme’, s’hi podia llegir. Hi hem parlat d’aquest episodi. Diu que no és la primera vegada, que és el resultat de ser el coordinador de Mossos per la República. Sigui com sigui, diu que no s’amagarà, que ja és una cara cremada. —El conseller d’Interior us ha trucat? —No. Tampoc no m’ho esperava. Sí que s’han posat en contacte amb mi superiors i caps per demanar-me com estic. Però de càrrecs polítics, ningú. —Ja us havien amenaçat abans? —Sí. M’havien amenaçat més vegades. Fa un any i mig o dos anys, em van enviar una carta a la qual no vaig donar importància. —Què hi deia? —Era anònima, escrita en castellà. Hi deia que si no deixava l’activisme polític, en rebria les conseqüències; que sabien la rutina de la meva família i que el meu pare tenia un hort a Salt. I fa cosa d’un mes, a l’hort del meu pare, hi van tallar els arbres fruiters. I quan dic tallar vull dir que van serrar el tronc de tots els arbres. També li van rebentar la barraca i, al cap de cinc dies, hi van tornar a fer igual. La cosa curiosa de tot plegat és que totes dues vegades van atacar l’hort del meu pare i prou; els horts del voltant eren intactes. —Us han amenaçat perquè sou coordinador de Mossos per la República? —Sí, seguríssim. No em sé imaginar res més. Això i el meu activisme a les xarxes. Fa set anys que sóc coordinador de Mossos per la Independència. En teoria, només podia ser-ho quatre anys. Passa que per seguretat vam demanar de continuar tal com estàvem, perquè ningú no volia posar-se al capdavant, per evitar represàlies. Veuen què em passa a mi i, òbviament, hi ha molta gent que té por que la puguin perseguir judicialment, que la denunciïn per delicte d’odi, com va fer la Guàrdia Civil. —En quin punt està la denúncia? —El jutjat d’Olot va decretar l’arxivament de la causa i el fiscal de Girona hi va recórrer en contra. El fet més greu va ser com es va fer la investigació. Van demanar de blocar totes les dades dels meus telèfons mòbils i se’ls van quedar sense cap ordre judicial. També van voler fer fora la meva advocada de la sala mentre jo testificava; van intentar prendre’m les empremtes dactilars, tot i que era una persona investigada i només estava obligat a donar-les si havia d’entrar a la presó; van fotografiar tota la gent que havia vingut a donar-me suport; i quan vaig sortir de declarar, els guàrdies civils em van fer un passadís fora de la sala i em van fer passar pel mig mentre es mofaven de mi. I tot això perquè vaig defensar el meu dret de fer servir el català a l’aeroport de Girona. —Quina és la tasca de Mossos per la República i quants sou? —Bàsicament, acollim tots els membres de l’ANC que són mossos, amb els quals podem tenir inquietuds similars. En el nostre temps lliure, ens coordinem per expressar-nos, intercanviar idees i compartir un espai. Segons l’última xifra actualitzada, hi ha uns dos-cents mossos que formem part del col·lectiu, al corrent de pagament. Ara, cal tenir en compte que n’hi ha molts que participen en les assemblees territorials però que, per no rebre represàlies, no han demanat de formar part de Mossos per la República. Com que jo ja sóc la cara visible, pel que fa a l’estratègia d’estat, sóc una cara cremada. Per tant, que jo faci o desfaci, és igual. Ja em puc exposar. —Com que heu d’anar a declarar al Tribunal Suprem espanyol, l’amenaça que vau rebre es pot considerar una coacció. Ho fareu constar davant el jutge Manuel Marchena? —La meva intenció és fer-ho. Quan Marchena em pregunti si hi ha cap motiu que m’impedeixi de dir la veritat, diré que no, però faré constar que he rebut amenaces d’espanyolistes a casa meva. —Què us han semblat les declaracions dels alts comandaments dels Mossos durant el judici? —La veritat és que no he seguit totes les declaracions, però bé, van en la línia de defensar les tasques de la policia judicial. Han deixat clar que els Mossos no van actuar com una policia política, com sí que es té la percepció que fan els cossos espanyols, recorrent a les clavegueres de l’estat. Sigui per espiar el president Puigdemont, per espiar partits polítics o per cridar ‘a por ellos’ davant gent que només volia votar. —Què vau pensar quan Trapero va explicar que tenia previst un pla per a detenir tot el govern si ho demanava el jutge? —A mi, sincerament, em va fer mal. Personalment, em va fer mal. Ara, el govern havia d’haver habilitat una alternativa legislativa, una legalitat alternativa, perquè els Mossos s’hi haguessin pogut acollir. Perquè, òbviament, si com a policia judicial només tens una llei a què emparar-te, i no en tens cap més, la responsabilitat recauria sobre els agents que prenguessin les decisions de manera personal. —Com valoreu l’etapa de Ferran López al capdavant dels Mossos durant el 155? —Va ser una etapa en què es va anar trampejant, en el sentit que va fer la gestió més bona que va poder fer per als Mossos, així ho crec. Cal recordar que el 155 era una amenaça de substituir el cap dels Mossos per un comandament de la policia espanyola o la Guàrdia Civil. Es van haver de fer molts equilibris perquè no hi hagués un relleu. —Què penseu quan sentiu que els agents de la policia i de la Guàrdia Civil diuen que van fer una actuació proporcionada? —En discrepo absolutament. Una actuació proporcionada no es fa aplicant la violència contra un col·lectiu amb els braços alçats en senyal de no-agressió i que pretén votar en un referèndum en una presumpta democràcia. També tenim les imatges dels ‘a por ellos’ en un autobús, o els ‘que nos dejen actuar’ als hotels de Calella. Un exemple més que no devien tenir tota la por que manifesten com a testimonis del judici. Però tinc la sensació que cap dels falsos relats que emeten durant el judici no els passarà factura. Vam poder veure que algun reconeixia que els manifestants no els havien agredit i que havia rebut una lesió a causa dels ‘cops fortuïts’ d’un altre policia. I després hem sentit tot allò relacionat amb la trampa del Fairy, que els van intentar prendre armes, que van notar tant o més odi que en l’època d’ETA al País Basc… —Teniu por, després d’haver rebut aquestes amenaces? —Hi estic acostumat. M’he trobat seguiments al metro de Barcelona i haver de sortir del vagó abans no es tanquessin les portes, gent intimidant-me, seguiment de vehicles amb logotip de la policia i la Guàrdia Civil, i també de vehicles de paisà… Però al final em trobo més gent que em fa costat.

Summary: Albert Donaire: ‘S’havia d’haver habilitat una legalitat alternativa perquè els Mossos s’hi haguessin pogut acollir’


El president de Ciutadans, Albert Rivera, i l’eurodiputat del mateix partit Javier Nart van protagonitzar un moment insòlit ahir al vespre a La Sexta, arran d’una suposada entrevista amb el guanyador de la primera volta de les eleccions presidencials franceses, Emmanuel Macron. En un moment de la tertúlia d’anàlisi en el programa ‘El objetivo’, que presenta Ana Pastor, Nart va dir: ‘Amb Macron, ens vam veure fa força mesos. Hi va haver una reunió entre Albert Rivera, jo, Macron i el seu principal ajudant.’ Més tard, en una connexió en directe del mateix programa, Rivera, visiblement incòmode, va haver de desmentir Nart. 😂😂😂RIDÍCULO HISTÓRICO😂😂😂 Eurodiputado C’s Nart:”Hubo una reunión entre Albert Rivera,yo y Macron”. Rivera:”Yo no me he visto con Macron”. pic.twitter.com/dU7lGV0EU0 — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) 23 d’abril de 2017 Pastor va demanar a Rivera per la reunió que havia esmentat Nart. ‘Expliqui’ns com va ser aquella trobada amb Macron, perquè Nart no ha volgut entrar en gaires detalls’, li va demanar. Rivera comença responent que amb l’equip de Macron han intercanviat ‘alguna correspondència’ i que ‘ells també ens han demanat ajuda’. Pastor hi insisteix: ‘No acabo d’entendre si es van veure o no. Vostè es va veure amb Macron, sí o no?’ I Rivera acaba admetent: ‘No, jo no m’he vist amb Macron.’ I la periodista diu: ‘Això és un expedient X, Javier Nart.’ Nart fa cara de circumstàncies i no bada boca. ‘En això crec que tinc una font millor, que sóc jo mateix’, acaba etzibant Rivera.

Summary: Ridícul de Javier Nart i Rivera a La Sexta sobre una entrevista fantasma amb Macron


En un mateix dia, ahir, el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, va signar la proposta d’investir Carles Puigdemont president de la Generalitat, i Puigdemont mateix va retirar la petició d’exercir el vot delegat a la cambra i va declarar que no tancava pas la porta a assistir presencialment al ple que l’ha de ratificar en el càrrec. I això, just després d’un viatge de Bèlgica a Dinamarca en què la fiscalia espanyola va demanar que Puigdemont fos detingut, però el jutge del Tribunal Suprem no s’hi va atrevir. Si la setmana passada a Madrid ja hi havia nervis i corria la brama que el president podia tornar a Catalunya, ara ja és tota una obsessió del govern de Mariano Rajoy. Ho palesava ahir el ministre Juan Ignacio Zoido. Si la xarxa feia befa de l’obsessió espanyola amb l’etiqueta #OnésPuigdemont, Zoido es prenia seriosament una pregunta (que també formulava seriosament) Susanna Griso en el seu programa a Antena 3: ‘I si  s’esmunyís dins el maleter d’un cotxe i la detenció s’hagués de fer dins el parlament?’ La resposta: ‘Procurarem que no pugui ni entrar en el maleter d’un cotxe.’ Però la part més significativa de l’entrevista és tot allò que havia dit abans el ministre, ço és, el reconeixement explícit que la policia espanyola s’ha desplegat per tot el Principat, especialment als passos fronterers, vigilant que Puigdemont no torni. ‘Treballem perquè això no passi. A les fronteres i dins les fronteres. Als aeroports també. Estem molt preocupats perquè una persona que té aquesta conducta no saps què pot fer i mirem totes les possibilitats que té, les analitzem totes, per evitar que ho pugui fer. Comptem amb experts de la Guàrdia Civil i de la policia i treballarem d’una manera molt intensa, matí, tarda i nit, perquè això no passi. I, tot i que la veritat és que la frontera a cobrir és molt extensa i que hi ha molts camins rurals, i que es pot entrar amb helicòpter, amb un ultralleuger, que es pot entrar amb vaixell, malgrat tot, dissenyem un dispositiu perquè això no pugui passar.’ D’això, ja n’alertava fa uns dies l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, que deia en un piulet a Twitter: ‘Fa tres dies que fan controls revisant maleters a la frontera de l’Aran. Paranoia màxima de la policia espanyola i la Guàrdia Civil.’ Porten 3 dies amb controls revisant maleters a la frontera de l'Aran. Paranoia màxima de CNP i GC. — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) January 18, 2018 A més, des de dilluns, pocs dies abans del ple de la investidura de Carles Puigdemont, agents de la policia espanyola han començat a custodiar les entrades del parc de la Ciutadella. La prioritat en matèria de seguretat del Ministeri d’Interior espanyol sembla que és que Puigdemont no pugui arribar a entrar físicament al parlament per a ser investit. Hi ha una remor de fons d’una inquietud que fa dies que va creixent a Madrid sobre ‘què és capaç de fer Puigdemont’. Avui mateix El Mundo publica aquest article en què expressa la preocupació pel fet que Puigdemont no podria ser detingut dins del parlament, per la inviolabilitat de la cambra. Per això aquesta obsessió amb impedir que hi entri. ‘Si  evités el setge que el govern  admet que li té preparat en totes les fronteres, i arribés al parc de la Ciutadella de Barcelona i entrés a l’hemicicle, la pilota passaria a partir d’aquest moment a mans del seu president, Roger Torrent, únic amb potestat per a permetre o per prohibir l’entrada de policies a l’hemicicle.’ El Confidencial, un diari amb línia directa amb la Moncloa, ja especulava amb la possibilitat que Puigdemont pensés de tornar a Catalunya. ‘Considera diverses alternatives per a travessar la frontera i presentar-se al parlament el dia de la sessió d’investidura sense ser interceptat per les forces de seguretat de l’estat, un nou cop que tornaria la iniciativa a l’independentisme’, deia en aquest article. ‘El Ministeri d’Interior i els serveis d’intel·ligència treballen seriosament amb aquesta hipòtesi’, afegia. El periodista José Antonio Zarzalejos ja parlava fa dies d’això que ha revelat ara Zoido. ‘La Moncloa tem que Puigdemont retorni abans de la investidura.’ ‘El Ministeri d’Interior ha disposat mecanismes de vigilància i de control de carreteres i aeroports per a detenir el dirigent de Junts per Catalunya i posar-lo a disposició de Pablo Llarena.’

Summary: El govern espanyol es desespera amb Puigdemont


La meva filla, que té set anys, diu que vol ser cuinera. M’estranya, perquè tot i que és una nena de vida, que menja de tot, frueix amb els gusts extremats, no posa mai els peus a la cuina. Tampoc mira mai aquell famós programa televisiu líder d’audiència. Li pregunto per què vol ser cuinera. Em respon: ‘Per què m’agrada menjar.’ Insisteixo: I com t’imagines que és un cuiner? Aleshores diu: ‘M’imagino que quan ha acabat de fer un plat surt content de la cuina, perquè li ha sortit bé i li ha quedat bo.’ I encara li pregunto: Coneixes el nom d’algun cuiner? I diu: ‘l’àvia’. Així que la meva filla té de referent culinari la seva àvia. Això és un clàssic i m’agrada que no es perdi. L’àvia cuina bé, fa un menjar gustós. Però el que em crida l’atenció i també m’agrada de tot el que em diu (més enllà de l’àvia) és que la imatge que ella té d’un cuiner és d’una persona creativa, contenta, que comparteix allò que fa, que li ha sortit bé i és bo. Però diria que aquest concepte, que té atributs de creador, de persona neta i polida, i no bruta i greixosa, i per això atrau, té a veure amb l’alta consideració que des de fa vint anys ha assolit el món de l’alta gastronomia, de prestigi, de creació. Recordem-ho: això va començar amb elBulli i Ferran Adrià, a mitjans dels noranta. Les cuines es van obrir, es van convertir en espais nets i poc bulliciosos, ordenats. I la figura del cuiner d’avantguarda es va associar a geni, investigador, un nou alquimista, creador, experimentador dels sentits i de prestigi internacional. I no només fou elBulli que va començar a marcar tendència, també va anar acompanyat d’altres restaurants, com el Celler de Can Roca, dels germans Roca, o el Sant Pau de Carme Ruscalleda, o el Racó de can Faves, del desaparegut Santi Santamaria… Durant tota la primera dècada del segle XXI es va anar covant aquesta nova consideració del cuiner i de l’alta cuina. Amb tot, alguna cosa ha canviat en aquests últims anys. Aquest abril, mentre feia la crònica del dia de Sant Jordi i anava per les parades de llibres del centre de Barcelona, trobant escriptors i vivint la festa literària, vaig entrebancar-me amb el cuiner Ferran Adrià, que presentava el llibre T’ho explico a la cuina, un volum enfocat als infants. No vaig deixar passar l’oportunitat per poder-hi conversar uns minuts. Li vaig recordar les cues del Sant Jordi d’uns anys abans, quan va presentar el fantàstic volum El menjar de la família, sobre les receptes dels plats que menjava l’equip d’elBulli, i el que em va dir va ser això: ‘la gran diferència entre aquell 2012 i avui és que fa quatre anys els nens no volien cuinar i avui sí. El programa ‘Masterchef‘ ha marcat una diferència brutal.’ Això em fa pensar en la maleïda banalització de la cultura, sobre els límits de l’ús mediàtic de la cultura, que tan bé ens ha explicat Joan B. Minguet Batllori en els seus articles. Perquè en la gastronomia això també ha passat, doncs, si fem cas de les paraules de Ferran Adrià i dels valors dubtosos del programa ‘Masterchef’. Però jo vull creure que la meva filla vol ser cuinera perquè una colla de cuiners compromesos i des de l’excel·lència han fet possible que tinguem una nova percepció d’aquest ofici, d’aquest món dels sentits, des de la creació i la netedat. I això ara ve a to, perquè aquests darrers dies han coincidit una bona colla d’esdeveniments que reforcen la meva creença. N’enumero uns quants: a Barcelona s’acaben d’inaugurar dues exposicions protagonitzades per cuiners d’avantguarda. La primera, precisament creada per Ferran Adrià, ‘Sapiens, comprendre per crear’, al Cosmocaixa. Una exposició on Adrià reflexiona sobre el procés creatiu a través del tradicional pa amb tomàquet. L’altra exposició, al Palau Robert, concentra l’evolució del restaurant El Celler de Can Roca, que celebra trenta anys, a través de la combinació de les tres personalitats dels germans Joan, Josep i Jordi Roca, ‘El Celler de Can Roca, de la terra a la lluna‘. Aquesta setmana també s’han donat a conèixer les noves estrelles Michelin per als restaurants de l’Estat Espanyol i Portugal. La ciutat que ha acollit l’acte ha estat Girona i s’ha fet al Mas Marroch, espai per a convencions dels germans Roca. Més de quatre-cents convidats i un centenar de periodistes internacionals acreditats. També al Mas Marroch, i de la mà del sommelier Josep Roca, es va celebrar fa uns dies ‘La festa de les persones del vi’, que va aplegar alguns dels personatges del món de vi internacional de més prestigi. Un acte que marcarà el relat del món del vi mundial. També aquesta setmana s’ha presentat la Guia de vins de Catalunya, al Liceu. I, per acabar, però no menys important, al contrari, aquest mes Ferran Adrià ha presentat els últims set volums del catàleg general d’elBulli i d’aquesta manera completa tot l’obra d’aquest restaurant ja mític. Són 1.846 plats, vint-i-cinc anys documentats temporada per temporada amb els plats creats i les tècniques utilitzades. I, certament, això no és banal.

Summary: Quadern del carrer de la vinya: mare, jo vull ser cuinera


Dia intens de reunions al Palau de la Generalitat. El president, Carles Puigdemont, es reuneix amb el coordinador de Catalunya en Comú, Xavier Domènech, i també amb el president basc, Iñigo Urkullu, en dues trobades que tenen objectius ben diferents. Al matí, Puigdemont intentarà convèncer Domènech perquè els comuns s’afegeixin al referèndum del primer d’octubre. Fins ara, Catalunya en Comú s’ha mostrat poc disposat a participar-hi amb l’argument que no s’ha explicat quines garanties tindria ni com s’organitzaria ni si s’aplicaria el resultat de les urnes. En canvi, Podem sí que ha confirmat que donaria suport al referèndum i diversos col·lectius que integren Units Podem, com els anticapitalistes i En Marea, també s’hi han pronunciat favorablement. A la tarda, es reunirà amb el president basc. És la primera reunió entre ambdós dirigents i és previst que analitzin la situació política en un moment en què la pugna del govern català amb l’espanyol contrasta amb el pacte recent del govern basc amb l’executiu de Rajoy pel pressupost de l’estat espanyol. Per una altra banda, avui visitaran Barcelona uns quants ministres espanyols: la de Sanitat, Dolors Montserrat, el d’Interior, Juan Ignacio Zoido, i la de Defensa, María Dolores de Cospedal. Tanmateix, no és previst que Puigdemont hi tingui cap reunió.

Summary: Puigdemont es reuneix amb Xavier Domènech i amb Iñigo Urkullu