Escòcia i els Països Catalans tenen molts elements en comú. A banda esdeveniments històrics, com ara la incorporació forçada, respectivament, al Regne Unit i a Castella en dates molt pròximes, políticament aquests últims anys tots dos països s’han observat per aprendre l’un de l’altre, gràcies a la simpatia mútua arran de la lluita nacional i cultural. Però a banda aquests dos àmbits, Escòcia ens pot servir d’exemple de la manera com un país aprofita els seus recursos per cobrir tota la seva demanda energètica. Tot i ser molt ric en petroli gràcies a la mar del Nord, aquests últims anys ha desenvolupat una política d’adopció d’energies renovables que l’ha de dur a ser un exportador net d’energia sense emissions de CO2 i que això sigui un dels motors principals de la seva economia. Les Òrcades, les illes laboratori que ens mostren el futur de les renovables Les illes Òrcades són situades al nord d’Escòcia. És un arxipèlag d’unes setanta illes de 1.000 km2 de superfície –una mica més que Menorca– i uns 20.000 habitants –el doble que Formentera. Amb presència humana ja fa 8.000 anys, van ser ocupades pels víkings el segle VIII i passaren a Escòcia el XV, moment a partir del qual l’escocès començà a substituir el norn com a llengua de les illes. Però d’aquestes illes en destaca que hi faci molt vent. Tant que era lògic d’instal·lar-hi molins per a obtenir electricitat. Primer van començar amb grans molins pertot, típicament de 50 metres d’alçada. Posteriorment, van proporcionar als propietaris d’habitatges la possibilitat d’instal·lar a les seves finques petits molins per al consum domèstic. Posteriorment els van oferir també la possibilitat d’instal·lar plaques solars a la teulada de casa. El 2015 hi havia 700 punts generadors d’electricitat com aquests. A conseqüència de totes aquestes instal·lacions, hi va haver un problema: generaven tanta electricitat que no solament cobrien totes les necessitats, sinó que en sobrava i no sabien què fer-ne. La primera mesura va ser electrificar la generació de calor (calefacció i aigua calenta) i prescindir de les calderes de fueloil o gas. Tanmateix, encara els en sobrava. La mesura següent va ser començar a electrificar el transport. Els habitants van començar a comprar vehicles elèctrics, que van aconseguir una penetració molt superior a la resta d’Escòcia i del Regne Unit. El resultat és que les famílies no consumeixen tan sols energia 100% renovable generada al mateix lloc, sinó que fins i tot estalvien més del 50% de la factura. Una casa unifamiliar típica de 3 habitacions té una despesa anual inferior a 650 euros en electricitat, incloent-hi el consum dels vehicles. Ara per ara a les Òrcades els habitatges nous tenen prohibits els sistemes de generació de calor de fueloil o gas. Tot ha de ser elèctric. A més, malgrat ser situades molt al nord, moltes de les noves cases que s’hi construeixen tenen plaques solars i bateries ja de bon principi. És una de les altres solucions que han hagut d’adoptar per aprofitar tot l’excedent d’energia que tenen. La intenció és que en un termini de deu anys tots els habitatges tinguin una bateria per a emmagatzemar l’excedent de la xarxa elèctrica. A més, també s’han instal·lat bateries més grans a la mateixa xarxa, per gestionar les variacions en la generació d’electricitat. La gestió d’una xarxa completament renovable és també una de les àrees en què van experimentant, amb un control en temps real. Finalment, disposen de dos cables connectats a la resta d’Escòcia per a exportar-hi electricitat. Però les Òrcades no tenen solament vent. També tenen un mar feréstec i marees importants, que poden arribar a velocitats de 4 m/s (la d’un riu acostuma a ser d’1 m/s). Això fa que aquestes illes siguin un laboratori ideal per a la generació d’energia a partir d’onades i marees. Les primeres proves mostren que només una estació d’aquestes podria produir unes quantes vegades l’energia consumida a tot l’arxipèlag. Aquest gran excedent potencial ha fet que es comencin a fer proves amb el darrer consumidor de combustibles fòssils de les Òrcades, els vaixells. Els ferris connecten diàriament les illes entre si i amb la resta d’Escòcia. Consumeixen uns 3 milions de litres de dièsel a l’any, un volum equivalent al que consumien abans tots els habitatges. La intenció és que amb els excedents de les renovables es generi hidrogen i que sigui usat als vaixells mentre els vaixells amb bateries encara no arriben. Hi ha més projectes fins i tot, atesa la sobreabundància energètica de les renovables: es plantegen de construir-hi hivernacles per a conrear aliments, fins ara impensable. Les Òrcades mostren com les illes són el primer lloc on és factible de passar a un model energètic 100% renovable i, en conseqüència, millorar notablement la qualitat de vida i l’economia. Són llocs on, si es fa servir un model basat en energies fòssils, l’energia prové majoritàriament de l’exterior, bàsicament en forma de dièsel, que té un cost superior perquè és car transportar-lo. Les renovables signifiquen un cost menor i l’energia es produeix allà on es consumeix. A més, les illes solen ser llocs amb molt vent i amb moltes hores de sol, de manera que fins i tot poden ser exportadores d’energia. Però les Òrcades ensenyen, a més, que aquest model és extensible a països sencers. Escòcia, de gran productor de petroli a l’aposta per les renovables Escòcia és un dels països riberencs de la mar del Nord, el principal reservori de petroli i gas d’Europa. Noruega és un dels grans explotadors d’aquests recursos, que li proporcionen una gran riquesa. Tanmateix, el govern escocès no té control sobre l’extracció de petroli, que és gestionat pel de Londres. El petroli de la mar del Nord va ser una de les grans qüestions de debat en el referèndum d’independència, perquè un 90% dels beneficis de les arques públiques correspondrien a Escòcia, i no pas al govern de Londres com ara, que a més ha estat acusat de malgastar-los. Es calcula que les reserves duraran dècades i que tenen un valor de 17 bilions d’euros. Malgrat això, el govern escocès vol fer igual que el noruec amb els beneficis de l’extracció de petroli i gas: crear un fons per ajudar a la transició energètica vers les renovables. Tot i que no té control sobre aquests beneficis i un autogovern limitat, fa anys que el govern escocès practica una política en favor d’energies netes al conjunt del país, no exclusivament a les Òrcades. Un dels grans objectius és generar tota l’electricitat que consumeixen les llars a partir de renovables. La intenció és aconseguir-ho el 2020 i, de fet, si considerem la producció diària, algunes vegades ja ha arribat al 100%. Així, el maig del 2017 va ser qualificat d’un mes extraordinari, i les turbines eòliques van produir suficient electricitat per a proveir el 95% de les llars escoceses, mentre que les plaques solars en diverses parts d’Escòcia podien generar més del 100% del consum. Tanmateix, el consum total d’energia va més enllà de l’electricitat de les llars. Cal afegir-hi el transport, la generació de calor (calefacció, aigua calenta…), la indústria i les empreses. Per al consum total d’energia, el govern escocès vol arribar a un 50% de generació renovable el 2030. En comparació, la Unió Europea té per objectiu només el 27%. Escòcia: aprofitar el mal temps per viure-hi millor Escòcia vol aconseguir aquests objectius ambiciosos aprofitant el potencial natural. Els escocesos disposen del 25% de l’energia mareal d’Europa, el 10% de l’energia d’onades i el 25% de l’eòlica marina. Són fonts energètiques que encara són en fase d’experimentació i de projectes pilots, però explotar-les pot fer que siguin l’element central de l’economia escocesa i Escòcia esdevindria un dels grans generadors i exportadors d’energia de tot el continent, sense necessitat de recórrer als perjudicials petroli i gas. Tot això sense oblidar l’energia solar. Encara que és un país nòrdic i amb mal temps freqüent, avui dia les plaques solars són un element molt comú a moltes llars, a diferència del nostre país. Cal dir que també és afavorit per un model urbà on la majoria de la població viu en cases unifamiliars, però amb unes condicions objectives (latitud i inclinació solar) molt pitjors que al nostre assolellat país. Malgrat que l’energia solar no té el potencial dels països del sud d’Europa, també la volen aprofitar. Tanmateix, Escòcia considera que el desenvolupament l’explotació marina eòlica, mareal i d’onades és un actiu estratègic per al país. En aquest camp li serveix de gran ajuda l’experiència acumulada en l’extracció de petroli i gas a la mar del Nord. Tot i que el govern escocès aposta per l’eòlica i continua instal·lant-ne sobre terra ferma, els molins situats al mar presenten uns quants avantatges. La instal·lació marina és més cara, però es pot contrarestar amb molins més grans i de més potència, la qual cosa fa que puguin produir més electricitat. També, enmig del mar hi fa més aire, és més constant i té menys turbulències. A més, el mar és molt més gran i, per tant, s’hi poden instal·lar molts més molins que no pas a terra ferma. Un altre aspecte important és que són lluny de la població, de manera que no tenen un impacte visual en la vida quotidiana i disminueixen l’ambiental. En aquest sentit, Escòcia va inaugurar el 2017 el primer gran camp de molins marins flotants davant Aberdeenshire, a uns 25 quilòmetres mar endins. L’objectiu és que el cost de producció d’aquest camp es redueixi fins a 40-60 euros per MWh el 2030; és a dir, un dels preus més barats del mercat. La mar del Nord és un poc profunda. Se situa a sobre de la plataforma continental, que envolta els continents amb fondàries màximes de 200 metres i molt planes. Més enllà d’això, els mars i oceans tenen fondàries de 4.000 i 5.000 metres. Els molins de vent marins es poden situar directament recolzats sobre el fons marí, però aleshores cal molt poca fondària. Si són flotants, es poden situar a més fondària, tot i que han d’anar ancorats al fons igualment. Tot plegat fa que sigui més fàcil d’instal·lar-los a les plataformes continentals. Escòcia té la sort que tota la mar del Nord és un mar de plataforma. Al nostre país, en canvi, la plataforma continental és més reduïda: zones equivalents només les trobem entre Tarragona i Castelló i entre Mallorca i Menorca. Tanmateix, els escocesos volen anar més lluny i les turbines del camp d’Aberdeenshire es poden instal·lar fins a fondàries de 800 metres, cosa que mostra que pensen més enllà de la mar del Nord. L’eòlica és la tecnologia renovable marina més madura, però el govern escocès no oblida les altres. Com hem vist, a les Òrcades hi ha projectes pilot d’energia mareal i d’onades. El 2016 el govern escocès hi va invertir 26 milions d’euros, en el projecte MeyGen, que té per objectiu instal·lar al nord d’Escòcia fins a 269 turbines de 16 metres de diàmetre que produiran electricitat per a 175.000 llars. És el primer projecte d’aquestes característiques al món. Hi tenen previst, també, de fer servir grans bateries per a acumular l’energia i gestionar la xarxa de distribució. La gestió de la xarxa també és un aspecte important en un escenari 100% renovable, on, gràcies a les Òrcades, Escòcia va aconseguint un lideratge molt important. De fet, aquestes illes són un lloc de visita obligada d’empreses i gestors de tot el món, on poden obtenir coneixement, assessorament i serveis per part d’empreses escoceses. Tot i que Escòcia és centrada, ara per ara, en l’obtenció d’energia, també ha tingut iniciatives adreçades als ciutadans i els negocis. De l’any 2010 fins ara s’hi han instal·lat l’equivalent de 360.000 plaques solars anualment, suficients per a 22.500 habitatges. També, cada any es construeixen 180 molins de vent petits per a ús residencial i 730 estacions hidràuliques comunitàries. Totes aquestes instal·lacions són connectades a la xarxa de distribució general, de manera que els particulars poden injectar electricitat a la xarxa i només pagar pel balanç net (la diferència entre què hi han instal·lat i què n’han consumit). Per últim, tot i que el govern escocès no ofereix ajudes directes a la compra de vehicles elèctrics, disposa d’un programa de préstecs a interès zero. Els particulars poden obtenir imports de fins a 40.000 euros i les empreses fins a 110.000. Escòcia demostra com un país petit (5,5 milions d’habitants) pot fer servir les energies renovables no tan sols per a cobrir totes les seves necessitats energètiques sense haver d’importar-la de tercers, sinó fer-ne el motor central de l’economia, exportar energia a l’exterior i valorar fins i tot què pot fer amb la seva sobreabundància i generar un coneixement i noves empreses que la poden situar a l’avantguarda mundial. El nostre país no disposa de les marees atlàntiques ni de tant vent, però en canvi tenim una gran abundància de sol –en una latitud més indicada per a explotar-lo–, sense oblidar que tenim indrets amb vent i àrees adequades per a l’eòlica marina. Escòcia no és solament un mirall polític, també econòmic.

Summary: L’aposta d’Escòcia per les energies renovables


El coordinador de l’operatiu policíac contra l’1-O, Diego Pérez de los Cobos, va negar a l’Audiència espanyola que la policia hagués carregat sobre els votants el dia del referèndum, malgrat que hi ha centenars de vídeos que acrediten tot el contrari. ‘No hi va haver càrregues policíaques’, va dir a la jutgessa Carmen Lamela, qui investiga el major dels Mossos Josep Lluís Trapero. En la seva declaració, el coordinador de l’operatiu, que és germà de l’ex-president del TC Francisco Pérez de los Cobos i fill d’un membre de Fuerza Nueva, culpabilitza els Mossos i els votants de les situacions de violència que es van produir l’1-O. En cap moment es refereix al miler de ferits que van deixar les càrregues. Segons De los Cobos, els agents van fer ‘actuacions policíaques per a fer complir el mandat judicial’ contra l’1-O. En la seva declaració, publicada per La Vanguardia, afirma que va ordenar l’avortament d’algunes actuacions i acusa els votants de generar una ‘situació d’hostilitat’ que requeria un ‘ús de la força’ que podia ‘derivar en situacions molt delicades’. A més, De los Cobos va dir que la policia espanyola va complir les instruccions del secretari d’Estat de Seguretat, José Antonio Nieto, per tal d’executar unes actuacions tan ràpides com fos possible i sense força excessiva, per la seguretat dels mateixos policies.

Summary: Pérez de los Cobos nega que la policia espanyola carregués contra els votants l’1-O


Els afeccionats als castells s’han llevat avui amb una sorpresa que circulava des de la matinada per la xarxa: un vídeo de l’assaig d’ahir al vespre dels Minyons de Terrassa, amb vista a la diada de la colla d’aquest diumenge, en què descarregaven un dels castells de més dificultat, el dos de vuit sense folre. Havien corregut rumors sobre el fet que la colla, que mai no havia ni tan sols carregat aquest castell, l’havia descarregat, i el compte oficial de Minyons de Terrassa ho ha confirmat, difonent el vídeo en què es veu com ho aconsegueixen. Pels que ahir ja dormíeu. Vídeo del 2d8 net (sense folre) descarregat a l’assaig. 💪💜 #DiadaMinyons #castellers pic.twitter.com/KMSRH2Uk3p — Minyons de Terrassa (@Minyons) 18 de novembre de 2016 El dos de vuit sense folre és el castell tècnicament més complicat del que s’han realitzat fins ara, i tan sols l’han descarregat els Castellers de Vilafranca, sis vegades. Cap més colla no l’ha descarregat; només la Vella de Valls, cinc vegades, i la Joves de Valls, dues, l’han carregat. Aquesta gesta en un assaig dels Minyons de Terrassa alimenta encara més l’expectativa sobre la preparació per part de la colla d’un castell inèdit, que ni tan sols s’ha arribat a provar mai: el dos de deu amb folre, manilles i puntals. No seria pas un castell per dur a plaça aquest cap de setmana, però sí per a provar a llarg termini, segons que van explicar responsables de la colla al programa ‘3 Rondes’ de Catalunya Informació aquesta setmana. El domini del dos de nou amb folre i manilles i el fet que aqueste dues últimes temporades han descarregat nombrosos castells amb folre i manilles, incloent el tres de deu i el quatre de deu, fa pensar en aquesta possibilitat. Dos de nou dels Minyons de Terrassa en l’últim Sant Felix. Els puntals són una quarta pinya, damunt del folre, que només s’ha pogut veure a plaça una vegada a la història, la diada de Tot Sants del 2002 a Vilafranca del Penedès, quan els Verds van provar sense èxit per primera vegada i última el pilar de nou amb folre, manilles i puntals. Fotografia: Viquipèdia.

Summary: Els Minyons sorprenen amb un dos de vuit net a l’assaig i amb el somni d’un castell mai vist


Tot i el secret sumari, a poc a poc es van sabent detalls de la causa judicial oberta contra l’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps. Concretament, s’investiga si el disseny i la construcció del circuit de fórmula 1 a València es van fer a la carta i si, a més, es van alterar els terminis en alguns documents. La causa, oberta pels delictes de prevaricació, malversació i falsedat documental, tracta d’esbrinar si es van cometre irregularitats en la construcció del circuit de la F1 a València i són sota sospita l’Ens Gestor de la Xarxa de Transports i Ports de la Generalitat (GTP) –empresa pública d’aquell temps– i diverses enginyeries encarregades de dissenyar els traçats. En concret, se sospita que l’adjudicació a empreses de la construcció del circuit va poder fer-se a la carta, seleccionant-les sense sotmetre’s a tota la legalitat exigida. També s’han detectat suposades alteracions de terminis de lliurament en diversos documents intervinguts. El cost total del projecte fou de noranta milions d’euros aproximadament. Aquest procediment va sortir a la llum pública la setmana passada, quan va transcendir que Camps havia estat citat a declarar en qualitat d’investigat al jutjat d’instrucció número 17 de València.

Summary: La justícia investiga si Camps va planificar el circuit de fórmula 1 de València ‘a la carta’


Xavi Bundó (Sabadell, 1984) dirigeix des de fa cinc anys el ‘Via lliure‘ de RAC1, que s’ha consolidat com el programa de ràdio del cap de setmana. Les dades de l’Estudi General de Mitjans (EGM) sempre satisfan tothom, però l’onada publicada dimecres deixa en molt bon lloc el ‘Via lliure’, el segon programa més escoltat del país. Visitem Bundó a la planta quinze de l’edifici del Grup Godó, al bell mig de la Diagonal. A cada pas que fa, algun company de la redacció s’aixeca per felicitar-lo. No en fa gaire cabal i treu ferro als resultats. Això sí, reconeix que el dia abans que es publiquin els resultats encara li costa dormir, que és com rebre les notes de final de curs. Ens reserva un petit estudi on poder parlar de manera distesa sobre el programa, el model de RAC1 i de periodisme; el d’aquí i el d’allà. —Quan comenceu a fer ràdio? —Jo començo amb 18 anys a Matadepera Ràdio. Recordo que era a punt de començar la carrera de Comunicació Audiovisual a la UAB. Volia entrar a Ràdio Sabadell, però una professora em va dir que seria difícil, sense tenir coneixements previs, i em va presentar el director de Matadepera Ràdio, l’Albert Beorlegui. I em va canviar la vida. Va ser entrar a un estudi i… Va ser meravellós. Divuit anys acabats de fer i moltes ganes de fer coses. Vam començar fent un programa d’esports que es deia ‘Al primer toc’, sense saber que a RAC1 en feien un que es deia ‘Primer toc’. Era l’any 2002 i RAC1 feia dos anys que havia començat. Jo no sabia que existia. Crec que no ho he explicat mai al Raül Llimós. I amb el bagatge fent de tot a Matadepera Ràdio, vaig entrar a Ràdio Sabadell, on vaig fer esports i informatius. —I passeu per Catalunya Ràdio. —Sí, vaig fer la beca allà i em va fitxar l’Àlex Gorina per fer ‘La finestra indiscreta’ un estiu. Allà vaig conèixer en Pere Mas, que també venia de Matadepera Ràdio; vaig entrar al seu equip de ‘El matí de Catalunya Ràdio’ per a fer un estiu, i llavors ja em va fitxar RAC1. Vaig haver de triar entre fer petites col·laboracions a Catalunya Ràdio o fer informatius a RAC1. I em vaig decantar per aquesta última opció. —La vostra veu la recordo de la secció del Diàling a ‘El món a RAC1′, i després ja vau passar a fer el ‘Via Lliure’ els caps de setmana. Us va sorprendre el salt? —Jo devia tenir 29 anys, fa cinc anys. Em pensava que eren bojos, quan m’ho van proposar. Primer de tot, perquè fins aleshores a RAC1, quan marxava un editor, es fitxava a fora. A mi em va semblar estrany substituir la Marta Cailà i que no volguessin anar a buscar algú a fora. Va ser una decisió personal de l’Eduard Pujol, que en aquest sentit és un home que em va canviar la vida. I l’agraïment també a Jordi Basté, que no va posar cap impediment perquè marxés del seu equip. I tot plegat va ser molt curiós, perquè ja m’havien encarregat de fer el ‘Versió’ d’estiu. Comences sabent que treballaràs a l’estiu i a la meitat, et diuen que també faràs temporada regular. I no hi ha procés de transformació, ho has de fer mentre fas una altra cosa; en aquell cas, un programa diari que jo sempre dic que és el programa més difícil de fer. —Per què? —El ‘Versió RAC1’ té una estructura tan particular del Clapés… I intentar replicar-lo és missió impossible. De fet, recordo molt l’impacte emocional d’arribar a RAC1 i veure com funcionava el seu programa. Explicar-ho seria com revelar una recepta secreta. És un paio molt intens en antena i gairebé surt suat quan acaba les tres hores d’antena. S’ho deixa tot. —El vostre nom ha sonat per ser el substitut de Jordi Basté. —On ha sonat? —En el món periodístic. — És que el món periodístic xerra molta… —Us ho pregunto d’una altra manera. Us agradaria substituir Jordi Basté? —És una pregunta complicada. Si em pregunto si, professionalment, el millor lloc d’una ràdio és el programa matinal, el més ambiciós, doncs sí. Per tant, és probable que tothom pensi que algun dia li agradaria fer el matinal. Però ho veig tan llunyà, i s’haurien d’alinear tants astres, que ni hi penso. I la segona qüestió és que en l’àmbit personal aquesta feina té un impacte molt gran. Jo els admiro molt, els qui fan els matinals entre setmana, perquè no em puc imaginar això que jo només faig dos dies, amb molta més pressió, que és la del dia a dia, i havent de gestionar la part personal amb la professional. Et porta al límit mental i físic. Els admiro tant i ho veig tan lluny, que em sembla un insult plantejar-me que ho puc fer. —No sabia que havíeu treballat amb Jordi Basté. Com el definiríeu, com a periodista? —Passió pura. Està enamorat de la ràdio, i no se li pot demanar gaires coses més a una persona que es dedica a aquest mitjà. És un mitjà que l’apassiona, que li encanta, que l’excita, que en alguns moments el posa trist… Està contínuament connectat i això passa a molt poca gent de l’ofici, que l’estimi tant. Ell fa un programa de ràdio trenta hores a la setmana i quan va cap a casa la continua escoltant, en tot moment, i pots rebre un missatge seu el cap de setmana felicitant-te per alguna cosa que has fet. Conec poca gent que s’estimi tant la ràdio. Això, quan ho vius des de dins, et canvia la vida perquè si el número u, que és davant el micròfon, ho viu d’aquesta manera… És molt animal. —Segons l’EGM, des de dimecres sou el segon programa més escoltat de Catalunya, només superat, precisament, per ‘El món a RAC1′. —Tinc alguns dubtes sobre això, perquè tradicionalment la ràdio entre setmana i de cap de setmana no es barrejaven, entre més coses, perquè els comptes no sortien. Però ara ens hem trobat en la conjuntura que el ‘Via Lliure’ ha pujat d’una manera increïble i trobo lògic que es compari. Però a mi no m’acaba d’agradar. Em sembla injust comparar cap de setmana i entre setmana. Però sí que és cert que si durant cinc EGM seguits hem superat el mig milió d’oients, vol dir que estem estables en aquestes xifres. Ostres, impacta moltíssim. Gairebé és millor no voler saber que hi ha tanta gent. —Us agrada que arribi el dia que es publica l’EGM? —No, gens. —Teniu por de baixar? —No sé si la paraula és por, però fa molt respecte. La gent de ràdio que mai no hem treballat a la televisió estem acostumats que ens deixin tranquils, en aquest aspecte. I hi ha tres dies a l’any que arriben les notes. Però no havíem quedat que no ens les ensenyaven? I a mi el dia abans encara em costa dormir. —Us costa dormir abans dels EGM? —Sí, dormo força malament la nit abans. El meu temor pot ser per moltes coses: que hagi anat molt malament, que hagi anat bé però no hagi estat prou, que no estiguem en línia amb allò que fa la casa… Perquè si la casa puja molt i tu no, pots pensar que fas malament alguna cosa. El món dels mitjans és molt cruel amb les xifres d’audiència, i com que al final ens guiem per això, hi ha una certa tensió dins els periodistes, especialment els qui som al capdavant d’un projecte, quan arriba aquest moment. —RAC1 fa deu anys que és l’emissora capdavantera. Què té el seu model que no té Catalunya Ràdio? —RAC1 es va fundar per ser una alternativa amb tres eixos molts clars: esports, informació i entreteniment. És indubtable que hem aconseguit, mitjançant un llenguatge i un clima, una proximitat amb els oients que potser no s’havia aconseguit fins ara. Se senten tan partícips d’allò que fem i deixem de fer… El ‘tots som u’, aquest eslògan que fa temps que repetim, és exactament això, que l’oient se sent part explícita d’allò que passa en aquella ràdio, i que els qui hi treballem sabem que podem jugar en posicions diferents. La cosa més difícil en una ràdio és construir un discurs que sigui una armadura, una estructura, i que quan posis la ràdio, la reconeguis. I això a RAC1 s’ha aconseguit i de moment es manté. —Teniu els mateixos recursos que Catalunya Ràdio, que ‘El suplement’, per exemple, per a fer el programa? —És evident que no. Ni jo ni cap programa de RAC1. Tant en capacitat econòmica com en treballadors i en capacitat tècnica, som a anys llum. Només cal veure la quantitat de gent que treballa en un lloc i en un altre. Mirem de suplir això amb imaginació. Però no ploro per tenir molts menys recursos. M’encantaria tenir-ne més, però també és cert que si un mitjà de comunicació permet això que fem nosaltres, és la ràdio. A la ràdio, si un tècnic arriba, engega un micròfon i fa sonar la persona en antena, pot fer un programa de cinc hores meravellós, si és vàlida. Una sola persona. Això no ho pots fer a la televisió ni en un diari. Per mi, aquesta és la màgia de la ràdio. —Ser la ràdio pública a vegades també obliga a tractar qüestions que no són tan llamineres. La privada no té un mandat parlamentari i això també deu incidir en les xifres d’audiència, oi? —És una bona pregunta. De la ràdio pública, se n’esperen algunes coses que potser no s’esperen de la ràdio privada. I hi ha una mena de pressió que segurament no hi és, sobre la privada. Però RAC1 també pot arribar a l’últim poble i a tots els temes. Potser no serem els primers, és evident des del punt de vista de capacitat humana, però triarem allò que creguem més adient a cada moment. —Heu rebut mai cap pressió política? —Pressió… Cadascú l’entén diferent. Un comentari d’algú que trobes en un passadís és pressió? No ho sé. Jo sóc conscient que determinades veus, que determinats tertulians i que determinades entrevistes no agradaran a uns o a uns altres. Si això és pressió, doncs sí. A partir d’aquí, per sort, aquests cinc anys he tingut una llibertat molt gran. No em puc imaginar que sigui més o menys en qualsevol altre lloc. Us diré una cosa que em molesta, i que passa a RAC1, TV3, Catalunya Ràdio i a qualsevol altre mitjà català. Des de fa dos o tres anys, hi ha una vigilància enorme sobre els mitjans catalans, tots, i seria bo que també es fes a qualsevol mitjà d’Espanya. La fiscalització. Alerta, que no dic que sigui dolent, i potser ha estat bo per al periodisme d’aquest país, tocs d’atenció que ens han fet reflexionar sobre coses que potser no fèiem bé. Però quan mires el nivell de pluralitat que pots trobar en una tertúlia de RAC1 o Catalunya Ràdio, és incomparable amb el dels mitjans espanyols. M’agradaria que algú pensés què passaria si hi hagués aquest mateix nivell de fiscalització que hem rebut els mitjans catalans arran del procés sobre la Televisió de Madrid, la ràdio de Castella-la Manxa o un diari de Galícia. I segurament ens trobaríem sorpreses. Bé, no, segur que ens les trobaríem. —I per tenir certs convidats o tertulians? Heu hagut de complir quotes de partit? —Mai. Precisament per aquesta fiscalització, ens hem obligat a afinar una mica més. A vegades costa trobar l’equilibri, i algun cap de setmana no trobes el perfil adequat per a aconseguir l’equilibri perfecte, però a mi no m’ha trucat mai cap partit per dir que posés un tertulià. Mai de la vida. Tampoc no ho acceptaria. —Quina és l’entrevista més difícil que heu fet? —Jo crec que hi ha entrevistats molt durs. Més que passar-ho malament, saps que no pots equivocar-te en res amb determinades persones. Si jo faig un pas en fals amb Artur Mas en una entrevista, sé que ho aprofitarà. Si faig un pas en fals en una entrevista com la que vam fer a Álvarez de Toledo o Inés Arrimadas, s’hi agafaran. Els polítics han trobat en els mitjans de comunicació una cosa que no sé com hem de canviar, però que ho hem d’aconseguir. Vénen per no donar cap titular. A vegades, en el cas dels mitjans públics, per criticar-los. Unes altres, per no dir res o únicament dirigir-se a la seva parròquia. I la sort és quan se t’obren, però això passa molt poc. I és el que voldríem tots els periodistes. Tots ens hem de plantejar de què serveixen algunes entrevistes que fem. —Què us molesta més del periodisme actual? —No sé si sóc la persona per a donar lliçons, però estic molt cansat de les trinxeres. Que algú et pugui assenyalar perquè creu que sap què penses; que els polítics vagin a llocs de confort o de rèplica. Estic cansat d’això i no fem cap favor a la professió. I això és un efecte col·lateral del procés. S’han enrocat posicions i els periodistes hem notat molt la pressió de la gent, d’allò que se suposava que havíem de fer. Tots els periodistes, o una bona part, en algun moment o altre del procés han hagut de creure una cosa o una altra; era tan impossible que les dues versions de la història casessin, que al final semblava que un havia de comprar un discurs. I tots hem caigut en errors, com no preguntar prou, no anar prou al fons de les qüestions… —En aquest sentit, Lídia Heredia comentava en una entrevista fa pocs dies que no s’havia collat prou als polítics. —Segurament. Alguns polítics catalans, quan els preguntaves com farien allò que deien que farien, contestaven: ‘La pregunta no és aquesta, la pregunta és com ens ho impediran.’ Això no val, i no ens hauria de valdre com a resposta. El focus no és un altre que no és a la conversa. I la política catalana, en aquest sentit, es va convertir en un dogma de fe durant uns mesos. I la política espanyola també. I d’aquella mena de riu embrollat, era molt difícil treure’n res. Segurament els periodistes catalans no vam fer prou bé la nostra feina. Però a posterior, crec que s’ha analitzat molt bé què va passar aquells dies, d’ençà que es va convocar el referèndum i fins que es va aplicar el 155. S’han escrit llibres molt bons i s’ha analitzat molt bé. A mi em falta saber què va passar a l’altra banda aquells mateixos dies. Algú, en l’àmbit espanyol, pensa arribar al fons d’allò que va passar al govern espanyol d’ençà que ha començat el procés? Algú pensa fer-ho? Li ho permetran? Aquesta és la pregunta que ens hem de fer. —L’última pregunta. L’any que ve continuareu al ‘Via Lliure’? —Sí, i tant, i amb la mateixa il·lusió que el primer dia. És un projecte que ja té cinc anys. Sempre dic que probablement no podré fer mai més un programa com aquest que faig ara, amb aquest nivell de llibertat, que permeti la creació. Podem fer coses molt boges. Des de fer un karaoke en directe a parlar de l’eutanàsia amb profunditat. Tenim una paleta de colors que segurament no es permet entre setmana. La contrapartida és personal. El cost per a qualsevol persona que treballi en cap de setmana és gran, i el noto. Després de cinc anys, tinc un fill que en té tres. Hi ha aquella balança en què has de saber si val la pena continuar. I de moment em val la pena.

Summary: Xavi Bundó: ‘Estic molt cansat de les trinxeres’


‘Exigim que el govern destitueixi immediatament al conseller Miquel Buch i es responsabilitzi de les actuacions policials desproporcionades dels últims mesos’. Així de clar ha estat el portaveu de la CUP, Carles Riera, en una conferència de premsa per a valorar les càrregues dels mossos ahir a Girona i Terrassa. En aquesta última, hi va haver uns quants ferits, entre els quals la diputada de la CUP Maria Sirvent, que, segons que va informar la CUP, va rebre un impacte de bala d’escuma a la mà mentre assistia una manifestant que hi havia a terra amb un impacte al cap. Riera ha dit que ‘fa mesos’ que diem que no hi ha un control efectiu sobre els mossos, ‘que les actuacions són desproporcionades i que es vulneren constantment els protocols d’actuació’. Sobre l’ultimàtum de Quim Torra, Riera creu que ‘això no va de millorar la coordinació, sinó de prendre decisions pel bé de la ciutadania’. Segons Riera, la gent ja s’ha autodeterminat i ‘ha decidit que no vol que el feixisme campi impunement pels nostres carrers’.

Summary: La CUP exigeix la destitució ‘immediata’ de Buch


La CGT, la Coordinadora Obrera Sindical i USTEC s’han afegit a la vaga general convocada per la Intersindical-CSC, que ha estat rebatejada com a ‘aturada de país’ per l’ANC i Òmnium Cultural. El centenar d’entitats que formen part de la Taula per la Democràcia van acordar les mobilitzacions que es faran per a exigir l’alliberament dels presos polítics i defensar les institucions catalanes. Òmnium Cultural va difondre a Instagram la llista de mobilitzacions convocades al Principat. L’entitat demana de concentrar-se a migdia davant la Generalitat i les delegacions territorials. A les 18.00, hi haurà concentracions convocades per Òmnium davant els ajuntaments. La de Barcelona, es farà a la plaça de la Catedral. Els sindicats prenen posició La Intersindical-CSC va anunciar la convocatòria argumentant que hi havia motius laborals. El portaveu del sindicat, Marc Sallas, va dir en una entrevista a VilaWeb que les actuacions del govern espanyol, com ara l’aprovació del decret llei que facilita la fugida d’empreses, perjudicaven l’economia catalana. La Intersindical Alternativa també s’hi ha afegit. La UGT i CCOO no s’han unit a la vaga general perquè entenen que no es fa per motius laborals sinó polítics. De totes maneres, els dos sindicats majoritaris fan una crida als ciutadans perquè es mobilitzin: ‘Dimecres és un dia per a sumar i defensar els drets i les llibertats que no garanteix l’estat espanyol, però sí Bèlgica’, va dir ahir el secretari general de la UGT, Camil Ros. Tot dos sindicats denuncien la deriva autoritària del PP i consideren que l’aturada és una mobilització pels drets i les llibertats. CCOO i UGT exigeixen la llibertat dels consellers i els presidents de l’ANC i Òmnium, i també l’aturada de l’aplicació de l’article 155 contra la Generalitat. Asseguren que han fet propostes concretes per a resoldre el conflicte polític que van més enllà de les posicions ‘unilaterals i rígides’. A banda la vaga de demà, CCOO i UGT han convocat mobilitzacions que ‘representen la pluralitat i la diversitat’ dels seus afiliats. També donen suport a la manifestació de dissabte organitzada per l’ANC i Òmnium. En l’àmbit educatiu, USTEC, el sindicat majoritari de l’ensenyament públic, s’ha afegit a la convocatòria. Assegura que hi ha motius laborals que justifiquen la vaga i rebutja l’empresonament dels membres govern i l’aplicació del 155. La plataforma Universitats per la República també s’hi ha adherit i ha convocat una concentració a les 16.00 a la plaça de Sants. Unió de Pagesos també s’ha sumat a les concentracions. A més, en un comunicat el sindicat ha explicat que ha suspès totes les activitats programades i ha anunciat un tancament patronal. .@uniopagesos participa en concentracions 8N: 12 h, delegacions Generalitat i 18 h, capitals de comarca https://t.co/LqU2gMvM5h #NoEsteuSols pic.twitter.com/ELF9hybwot — Unió de Pagesos (@uniopagesos) November 7, 2017 Serveis mínims El Departament de Treball de la Generalitat ha decidit que els serveis mínims seran del 33% als serveis de Rodalia, tot i que Renfe ha assegurat que mantindria els horaris habituals. Al metro, al tramvia, als autobusos de Barcelona i als Ferrocarrils de la Generalitat els serveis mínims seran del 50% en hores punta i del 25% la resta del dia. En l’àmbit sanitari es garanteixen les urgències mèdiques i les unitats especials. A les escoles hi haurà un mínim d’un professor per cada sis aules de primària. Les entitats i els partits fan una crida a la mobilització A part l’ANC i Òmnium Cultural, la vaga també té el suport dels Comitès de Defensa de la República (CDR), que aquests últims dies han tallat carreteres, carrers i vies de tren per protestar contra l’empresonament de mig govern. És previst que demà tornin a emprendre accions per a blocar algunes de les principals infrastructures del Principat. ERC, la CUP i Demòcrates també mobilitzaran les seves bases per demanar l’alliberament dels presos polítics. Per una altra banda, Catalunya en Comú, tot i que s’ha desmarcat de la convocatòria de vaga, ha donat suport a les ‘mobilitzacions inclusives i multitudinàries’ organitzades per la Taula per la Democràcia. Les patronals CECOT i PIMEC, en contra CECOT i PIMEC rebutgen la vaga. ‘Hi ha mecanismes per canalitzar el malestar social que no perjudiquen l’economia’, diuen. La patronal vallesana CECOT considera que les qüestions polítiques s’han de canalitzar des de les institucions polítiques. PIMEC també és contrària a la convocatòria. Diu que la vaga no respon a cap conflicte entre les empreses i els treballadors. Tanmateix, reitera el seu malestar pels empresonaments i la seva crítica de les ‘desproporcionades decisions judicials de l’Audiència espanyola’. El TSJC tomba el recurs de Foment per a il·legalitzar la vaga Foment del Treball va interposar un recurs contenciós administratiu al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya amb l’objectiu d’il·legalitzar la vaga. La patronal addueix que la raó principal de la convocatòria és la protesta contra l’empresonament de la meitat dels membres del govern i que no la considera un motiu laboral. Tanmateix, el TSJC ha refusat el recurs de la patronal.

Summary: Guia informativa sobre l’aturada de país del 8-N


Younes Abouyaaqoub, l’autor de l’atemptat del 17 d’agost de 2017 a la Rambla de Barcelona, la va recórrer minuts abans de cometre l’atemptat, tal com desvela una investigació de VilaWeb. L’estudi de les càmeres instal·lades a La Rambla va determinar que abans de cometre l’atemptat, Younes Abouyaaqoub va entrar amb la furgoneta a la Rambla des del port i va pujar fins a la plaça de Catalunya. Un cop allà va girar per anar a cercar el carrer Pelai i quan va arribar a la cantonada amb la Rambla és quan va entrar a la calçada central de vianants i va començar a matar gent. Aquesta nova dada és una de les que figura al reportatge d’investigació ‘Cent hores perseguint Younes‘.. Una altra dada que desvetlla el reportatge és que policies espanyols van acudir a la mesquita de Ripoll el mes de juny demanant al seu president per l’imam Abdelbaki es-Satty, confident del CNI. Es-Satty se n’havia acomiadat dies abans i es va comunicar a la policia, la qual, per tant, va saber que el seu confident era desaparegut. Aquella visita va ser la tercera de membres de la policia espanyola a la mesquita en poc temps, totes elles amagades a la policia catalana.

Summary: L’autor de l’atemptat de La Rambla la va recórrer pujant des del port abans de l’atac


En les eleccions de diumenge, la formació d’extrema dreta Vox va entrar amb força al parlament andalús, amb un 10,97% dels vots i 12 diputats, fet que li dóna un paper clau per a decantar la majoria entre l’esquerra i la dreta tradicional. Andalusia no ha estat històricament la comunitat on la dreta ha tingut més vots, ans al contrari: d’ençà de la creació de l’autonomia hi havia governat el PSOE. Tanmateix, la suma dels socialistes i Endavant Andalusia ha passat d’un 57% dels vots el 2015 a només el 44% en les eleccions d’abans-d’ahir. Tampoc no havia estat gaire important el suport a Vox fins diumenge. En les eleccions espanyoles del 2016, va obtenir només 8.400 vots (0,2%) a Andalusia; i en algunes altres comunitats, com ara Madrid, va doblar el percentatge i els vots: amb 16.600 vots i 0,48%. Però ara no es pot descartar que Vox entri en la resta de parlaments i en les corts espanyoles en les eleccions vinents. Previsió en cas que Vox obtingui en unes eleccions espanyoles el mateix resultat que ha obtingut a les andaluses. Si ens imaginem que Vox obtingués un 10,97% en totes les demarcacions de l’estat espanyol, amb la resta de forces mantenint la proporció, resultaria que arribaria a 27 escons. Aquests 27 diputats serien clau per a conformar la majoria a l’estat espanyol. Sense el suport d’aquest partit cap bloc tradicional no en tindria prou per a governar, ni PP-Cs, ni l’esquerra encara que s’hi inclogués el suport de catalans, valencians, bascs, gallecs i de la resta de comunitats. El percentatge encara podria ser superior si tenim en compte que Vox va tenir més suport en algunes altres comunitats. Per exemple, a les europees va assolir un resultat més alt a Madrid (3,64%), Múrcia (2,32%) i Castella i Lleó (2,50%) que no pas a Andalusia, on fou tan sols d’un 1,20%. No obstant això, sembla molt improbable que a Madrid pugui rebre el triple de suport que el que va obtenir diumenge a Andalusia, car llavors es convertiria en primera força en les eleccions espanyoles a Madrid i només allà ja obtindria 11 escons. Blocs a les eleccions espanyoles amb l’entrada de Vox. Si el creixement de Vox pot decantar la majoria cap a la dreta, cal afegir-hi que en aquestes eleccions la suma de PP-Cs ha augmentat, del 35,9% a les eleccions andaluses del 2015 al 39% en aquestes. En canvi, la suma de PSOE + Endavant Andalusia (o Esquerra Unida i Podem en aquell moment) fou d’un 49,8% el 2015 i ara ha passat al 44,1%. Per tant, la majoria de la dreta encara podria ser superior. S’apunta al fet que part de l’esquerra ha decidit aquesta vegada de votar l’extrema dreta, un procés semblant al de l’estat francès i d’alguns altres. La clau serà si aquesta situació es repeteix en les següents eleccions. Afegim-hi encara que una part d’electorat aquesta vegada pot votar Vox amb la garantia que el seu vot ja no es perdrà. Ens podem trobar en una nova situació, amb l’extrema dreta com a actor clau, que situï com eix central la política migratòria o una involució de les autonomies. I no solament a partir de la dreta tradicional, sinó de tots els partits. I a més que, sense un canvi radical en la política dels partits d’esquerres, garanteixi per a molt de temps un govern centralista i escorat a la dreta.

Summary: Què pot passar si Vox s’estén a tot l’estat espanyol?


El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) ha convocat una vaga als instituts i universitats pel 9 de maig per exigir la rebaixa de les taxes universitàries. Sota el lema ‘Lluitem per la pública, sortim a guanyar’, el SEPC insta els estudiants a ‘recuperar la universitat’ per tal d’avançar cap a la ‘gratuïtat’. Així mateix, el sindicat ha expressat el seu suport a la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) que reclama regular per llei la reducció de les taxes. ‘Un curs més i la pública segueix amenaçada i sense garanties de rebaixa. Nosaltres no afluixem’, ha remarcat el SEPC al seu compte oficial de Twitter. ➡Un curs més i la pública segueix amenaçada i sense garanties de la rebaixa. Nosaltres no afluixem, estem amb la #ILPUniversitats per avançar cap a la gratuïtat. ✊🏽El proper #9M, Vaga Estudiantil als instituts i universitats. Les estudiants sortim a guanyar! pic.twitter.com/RTbGupoKd1 — SEPC (@SEPC_nacional) April 14, 2019

Summary: El SEPC convoca vaga d’estudiants el 9 de maig per exigir la rebaixa de les taxes universitàries


Avui han començat les diligències al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per la causa oberta contra la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, per haver permès la votació de les conclusions sobre el procés constituent. L’ex-secretari general de la mesa del parlament, Pere Sol, ha estat el primer de comparèixer. Sol va deixar la secretaria a final de setembre i ara només exerceix de lletrat a la cambra. Després, també prestarà declaració el lletrat major, Antoni Bayona. Forcadell ha estat citada pel TSJC el 16 de desembre, mentre i la resta de membres de la mesa, el dia 19. El tribunal investiga la presidenta després d’admetre a tràmit la querella que va presentar la fiscalia espanyola, que creu que Forcadell podria haver comès delictes de prevaricació i desobediència.

Summary: L’ex-secretari general de la mesa del parlament, el primer de declarar pel cas Forcadell


L’Obra Cultural Balear torna a instar els socis i simpatitzants que s’afegeixin a la convocatòria d’enguany per Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana’, segons que ha anunciat en una carta enviada a la massa social. L’OBC ho situa en la lògica que els ha dut a abonar totes les mobilitzacions ciutadanes de Catalunya a favor del dret de decidir i a la independència d’ençà del 2010. L’entitat confia que, ‘com en les ocasions anteriors, la presència d’illencs a la Diada d’enguany sigui significativa’. La carta també informa: ‘als illencs se’ns demana que facem la inscripció preferentment a la ciutat de Barcelona’. I afegeix que les inscripcions ja s’han obert al web apunt.assemblea.cat. Podeu trobar tota la informació sobre els actes de la Diada ací.

Summary: L’Obra Cultural Balear s’afegeix a la manifestació de l’ANC i Òmnium de la Diada


Els preus dels pisos de lloguer freguen els núvols, però són l’única opció per als qui no poden hipotecar-se perquè no tenen estalvis per pagar-ne l’entrada. La gentrificació i la turistificació transformen barris i ciutats senceres. Hi ha desnonaments per via judicial cada dia. L’any passat, a l’estat espanyol, n’hi va haver un cada cinc minuts. En total, 93.000, i les dades no recullen els desnonaments silenciosos. Perquè n’hi ha que no poden pagar l’increment de preus o els arrendadors no els volen renovar el contracte, omplen maletes i capses sense fer soroll i s’enduen els mobles resignadament. El Sindicat de Llogaters, la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca i múltiples organitzacions han fet una crida perquè els veïns surtin demà al carrer a Barcelona, València i Palma, en plena precampanya de les eleccions espanyoles. L’objectiu: denunciar la mercantilització de l’habitatge i ‘punxar’ la bombolla dels lloguers. Exigeixen que es derogui la llei d’arrendaments urbans (LAU) i entri en vigor una de nova que reguli els preus dels pisos i els lloguers socials. No en tenen prou amb el fet que els contractes de lloguer hagin tornat a fixar-se en els cinc anys de durada, amb el decret llei aprovat pel govern de Pedro Sánchez. De fet, la mobilització és global, tot i que les legislacions sobre l’arrendament siguin diferents segons els països. Hi haurà protestes a Berlín, Londres, Brussel·les, Amsterdam, París, Madrid i Nàpols, entre més ciutats. La bombolla del lloguer i la davallada de les hipoteques La majoria dels joves i les famílies amb pocs recursos ara només poden viure de lloguer. Tot i que les ciutats i els pobles s’estructuren majoritàriament amb el sistema de la propietat, cada vegada hi ha més desnonaments per l’impagament del lloguer i menys per l’impagament d’hipoteques. Ho certifiquen les dades del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), que fa informes trimestrals sobre els efectes de la crisi. Fa catorze trimestres seguits que baixen els desnonaments per execucions hipotecàries. El 2018, la davallada va ser del 15,7% respecte a l’any anterior. En canvi, fa sis trimestres consecutius que s’incrementen els desnonaments derivats del compliment de la LAU. Durant l’últim trimestre de l’any passat, van ser un 63,7% del total de desnonaments, mentre que els d’execucions hipotecàries es van quedar en el 29,9% (la resta van ser per altres causes). Segons el CGPJ, Catalunya és el territori on hi ha més desnonaments per lloguer. El País Valencià, el tercer. Barcelona, València i Palma, en lluita A Barcelona, el 84,1% dels desnonaments executats entre el 2013 i el 2017 van ser per impagaments del lloguer, segons l’Observatori Metropolità de l’Habitatge (OHB), tot i que els pisos de lloguer continuen essent una minoria (del 38,2% el 2017). Una minoria, tanmateix, que ha anat incrementant-se aquests últims quinze anys, igual com ho feien els preus dels lloguers. Segons el portal Idealista, Barcelona és la ciutat més cara de l’estat espanyol, amb una mitjana de 17,6 euros per metre quadrat al mes, però el mercat sembla que ha tocat sostre i fa dos trimestres que baixa. La realitat és més dura que no deixa veure la fredor de les xifres. En la conferència de premsa que van fer les entitats convocants per anunciar la manifestació a Barcelona, Alex Francès, del Sindicat de Llogaters, denunciava que Espanya era l’estat de l’OCDE on es dedicava un percentatge dels ingressos familiars més alts a pagar el lloguer, superant en alguns casos el 40%. Segons l’Observatori, les llars amb 2.146 euros mensuals hi van dedicar el 43,3% dels recursos bruts l’any passat. Les de 3.005 euros, el 30,9%. El Sindicat de Llogaters és una de les organitzacions promotores de la protesta a Barcelona, al costat de la PAH, de Fem Sant Antoni, Associació 500×20, el Grup Habitatge Esquerra Eixample i les associacions de veïns de la Sagrada Família i de la Dreta de l’Eixample. S’hi han adherit una cinquantena d’organitzacions, com ara la FAVB i X-Net; sindicats com la Intersindical-CSC i CCOO Catalunya; i partits com Catalunya en Comú, Podem i Comunistes per Catalunya. Cartells de la manifestació contra els lloguers abusius a Barcelona. En el manifest, exigeixen mesures polítiques i fiscals perquè els lloguers siguin assequibles, s’ajustin a la renda disponible de la llar i siguin estables. És a dir, que no es puguin acabar de manera injustificada i unilateralment per part de la propietat. Reclamen que no hi hagi cap més desnonament sense una alternativa d’habitatge, i que els ajuntaments puguin participar en els imposts directes de l’estat per a gestionar el parc d’habitatges de les ciutats. Fa temps que han identificat els fons d’inversió que es lucren amb el negoci immobiliari com un dels fronts a combatre. En el manifest, exigeixen que els fons voltors siguin expulsats amb l’eliminació dels ‘privilegis fiscals’ de què gaudeixen per a fer negoci. Pretenen, a més, que els pisos que acumulen els voltors i la banca i la Sareb es destinin a ús social. Troben que la situació és especialment greu quan es parla dels bancs que han estat rescatats per l’estat amb 60.000 milions d’euros. També posen la banya en el règim de protecció oficial. Lucia Delgado, de la PAH de Barcelona, va argumentar que si l’habitatge de protecció oficial hagués mantingut la condició indefinidament, n’hi hauria un 40% a Barcelona. Considera que canvis importants com aquest només són una qüestió de voluntat. ‘Es pot fer. Cal valentia política perquè sigui així’, va dir. L’habitatge públic a Catalunya s’ha estancat al voltant d’un 2% aquests darrers vint anys. Revertir la tendència no és fàcil. Barcelona ha fet un primer intent i ha estat la primera ciutat a aprovar de destinar el 30% dels nous immobles que es construeixin a habitatge social. La convocatòria de la protesta a Barcelona és a les 18.00 als Jardinets de Gràcia. A València, l’impacte del turisme i l’increment dels lloguers van sacsejar inicialment els barris populars del Cabanyal, Russafa i Ciutat Vella, però els efectes s’han estès per tota la ciutat. Segons Idealista, els preus van pujar l’any passat un 8,8% respecte al 2017, i es van situar al desembre en 8,9 euros per metre quadrat de mitjana al mes. Els col·lectius Cabanyal Horta i l’Espai Veïnal del Cabanyal s’han afegit a la convocatòria global amb una ruta per a explicar els punts més crítics del pla urbanístic Pla Especial del Cabanyal-Canyamelar, en un moment en què ultimen la presentació d’al·legacions ciutadanes al projecte. L’acció forma part de la campanya ‘València no està en venda’, que aplega diverses organitzacions i que s’ha traslladat amb accions concretes als barris, abans de desembocar l’11 de maig en una gran manifestació. La ruta de demà comença a les 11.00 a la plaça del Mercat del Cabanyal. La convocatòria de Palma és a les 19.00 a la plaça d’Espanya. L’han organitzada Alquiler Digno Mallorca, Stop desnonaments Mallorca, Stop Maltrato Centro Acogida i el grup promotor del Sindicat de Llogaters de Mallorca. Segons que explica María José Ordóñez, portaveu del sindicat a l’illa, s’hi han adherit gairebé una vintena d’organitzacions. Ordóñez subratlla que persegueixen la baixada generalitzada dels preus del lloguer i que s’aturin de manera immediata els desnonaments i es posi fi als pisos turístics, entre més demandes. A les Illes, el preu mitjà dels pisos de lloguer va ser de 12,9 euros per metre quadrat el desembre del 2018. A Palma, de 12,3 euros, segons Idealista. Ordóñez explica que la van desnonar després de 21 mesos d’assetjament immobiliari, malgrat que quan la van fer fora de casa no devia ni un cèntim. L’expulsió de casa seva va sortir als mitjans per les càrregues policíaques que hi va haver, denunciades per Stop Desnonaments. La seva situació va empitjorar després, quan la van acomiadar de la feina. Ara és una de les persones que ha impulsat el Sindicat de Llogaters i Llogateres a Mallorca. Amb la seva experiència i l’assessorament jurídic que ofereixen, vol ajudar més llogaters.

Summary: Clam ciutadà contra els preus abusius del lloguer


La Junta Electoral espanyola (JEC) va decidir ahir de concedir una pròrroga excepcional al president de la Generalitat, Quim Torra, i donar-li vint-i-quatre hores més perquè retiri els llaços grocs i les estelades de les dependències públiques. La setmana passada ja li havia fet aquest advertiment, però ara l’amenaça amb responsabilitats penals que poden arribar fins a la inhabilitació, com li va passar a la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, de la CUP, que va refusar de retirar l’estelada de la façana de la casa de la vila a les eleccions del 2015. L’opció més ‘tova’ que tenen a l’abast els magistrats que integren la Junta Electoral espanyola –entre els quals hi ha Luciano Varela i Anna Ferrer, membres del tribunal de l’1-O– és d’obrir un expedient sancionador a Torra per incompliment de la Llei Orgànica del Règim Electoral General (LOREG), que estableix sancions de 300 a 3.000 euros. De fet, ja l’haurien pogut aplicar una volta analitzat el recurs del president en què refusava d’atendre la petició de la junta. Per tant, és molt probable que si Torra, passades les vint-i-quatre hores, no fa cap gest per a retirar els símbols, tal com li demanen, la JEC opti per una via més dura i traslladi el cas a la fiscalia. Ho faria –si entengués que hi ha un delicte de desobediència– amb l’objectiu que el ministeri fiscal emprengués actuacions i pogués dur el cas als tribunals de l’àmbit penal. Aquest és el recorregut que va seguir el cas de la batllessa de Berga, que finalment va ser inhabilitada durant sis mesos. Aquesta última via és la que reclamen tant PP com Ciutadans, que ja han presentat sengles escrits directament a la fiscalia perquè actuï per la via penal. Segons l’article 410 del codi penal, les autoritats o funcionaris públics que es neguin obertament a complir la resolució d’una autoritat superior poden incórrer en la pena de multa de tres mesos a dotze i inhabilitació especial per a ocupar un càrrec públic per un termini de sis mesos a dos anys.

Summary: A quina sanció s’enfronta Torra si desobeeix la Junta Electoral espanyola?


Els treballs d’excavació i d’exhumació no s’aturen al cementiri de Paterna (Horta). Avui mateix s’hi obrirà una altra fossa comuna. Després de la guerra del 36-39, s’hi van enterrar, sense làpides ni taüts ni espai ni noms, milers d’assassinats a trets per la dictadura franquista, la majoria arran dels mateixos murs que envolten el cementiri, marcats a plom i a silencis. De mica en mica, aquell horror sistemàtic va sortint a la llum, les famílies recuperen els cossos i es restitueix la memòria amagada, es refà la història. Com avui, 18 de juny, que, des de les 11 del matí, començaran oficialment els treballs al fossar número 94, al primer quadrant esquerre del pati principal del cementiri municipal. Des d’ArqueoAntro, l’entitat encarregada dels treballs arqueològics, expliquen que, d’entrada, esperen trobar en aquesta fossa ‘unes setanta víctimes del franquiste, que a dia d’avui són reclamades per més de vuit famílies que s’han sumat al procés d’intervenció’. Entre elles, hi pot haver els cossos de persones procedents de Gandia (Safor), Ontinyent (Vall d’Albaida), Xàtiva i la Font de la Figuera (Costera), Aiora (Vall de Cofrents), Sagunt (Camp de Morvedre) o Bolbait (Canal de Navarrés). A més dels familiars i l’equip d’excavació encapçalat per Miquel Mezquida, també assistiran a l’acte els representants de la Diputació de València, que és la institució que financia els treballs, Jorge Rodríguez, el president, i Rosa Pérez, diputada de Memòria Històrica.

Summary: Avui s’obre la fossa 94 del cementiri de Paterna


Abans de divendres, els partits han d’haver definit i tancat les llistes electorals que presentaran el 21 de desembre. El ball de noms és constant, aquests dies, i cada hora hi ha novetats i anuncis. També cal tancar abans de divendres qualsevol col·laboració entre partits que es pretengui de fer. Per tant, el temps corre, pel que fa a la proposta d’una llista unitària favorable a la República. Entre el bloc republicà, l’opció de les llistes separades de partits que tinguin una certa diversitat (incorporant-hi independents i sensibilitats externes) és, ara mateix, la més probable. Amb tot, els promotors de l’agrupació d’electors de la candidatura unitària continuen recollint signatures per a poder presentar-se i oferir aquesta eina als tres principals partits republicans (PDECat, ERC i CUP). Per una altra banda, en el bloc monàrquic espanyol, els partits miren d’acumular força per a disputar-se el vot dels contraris a la República amb fórmules que també incorporen figures externes als partits. Observem quin és l’estat de les coses en cada espai polític de Catalunya actualment. Bloc republicà Carles Puigdemont Un dels pols polítics per a les eleccions del 21 de desembre és l’actual president Carles Puigdemont, que durant aquestes últimes setmanes ha demanat unes quantes vegades de configurar una candidatura que aplegui tots els defensors de la República per encarar l’oposició a la intervenció de l’autogovern i poder consolidar la independència declarada el 27 d’octubre. Des de Brussel·les, Puigdemont va promoure una iniciativa anomenada ‘Candidatura Unitària’, que finalment ha esdevingut la iniciativa ‘Res pública‘, que proposa una agrupació d’electors al servei de la unitat dels partits republicans. Puigdemont, darrerament, insisteix en la necessitat d’entesa entre els partits principals que han dut el país a la declaració que es va fer a l’octubre i no és favorable a encapçalar una candidatura de partit. La llista transversal Diversos promotors de la societat civil han impulsat la iniciativa ‘Respublica.cat’, que no es proposa com una quarta candidatura (després d’ERC, PDECat i CUP), sinó com una eina per a facilitar la candidatura unitària una vegada superat el termini per a la presentació de coalicions electorals. A hores d’ara, la proposta ha recollit més de trenta-cinc mil signatures de les més de cinquanta-cinc mil que fan falta (42.000 a Barcelona, 5.200 a Girona, 6.000 a Tarragona i 3.500 a Lleida). La llista no proposa noms concrets per a les primeres posicions de les candidatures, encara que sí que defensen que l’encapçali Puigdemont, seguit dels represaliats (presos polítics, encausats i batlles denunciats). Aquesta iniciativa no té un suport explícit ni oficial de l’ANC (que en una consulta interna ha decidit de pressionar per una llista unitària) ni d’Òmnium, que no entra en el debat sobre les fórmules per al 21-D. Junts per Catalunya (PDECat) La direcció del Partit Demòcrata va enllestint una llista ‘àmplia, transversal i tan civil com sigui possible’, encapçalada pel president Carles Puigdemont i sense Marta Pascal, que vol dedicar-se al partit. Es dirà Junts per Catalunya i ahir mateix va ser registrada com a marca electoral. Aquest cap de setmana, Puigdemont s’ha reunit amb el president del PDECat, Artur Mas, la coordinadora general, Marta Pascal, el coordinador organitzatiu, David Bonvehí, i el diputat al congrés espanyol i batlle de Tortosa Ferran Bel. Fonts del partit han remarcat que la formació atén així el requeriment de Puigdemont d’encapçalar una llista unitària cívica. Les llistes tindrien un nom diferent del del partit, tot i que el PDECat aportaria la seva maquinària a la logística electoral, segons fonts de la formació. El partit insisteix que la fórmula d’aquesta llista encapçalada per Puigdemont encara no s’ha tancat totalment. El consell nacional del PDECat es reunirà demà per prendre les últimes decisions abans de registrar les llistes divendres. ERC Esquerra Republicana no vol anar en una llista transversal si no inclou totes les formacions de l’espectre republicà. És el partit que més ha avançat en la configuració d’una candidatura pròpia, que està disposat a compartir amb algunes altres formacions menors. En un consell nacional reunit dissabte, ERC va decidir d’incorporar-hi tots els seus consellers empresonats o exiliats. Raül Romeva serà el número 3 de la llista per Barcelona, darrere d’Oriol Junqueras i la secretària general, Marta Rovira. Dolors Bassa, també empresonada, serà la cap de llista per Girona i Meritxell Serret, a Brussel·les, encapçalarà la per Lleida. A la candidatura per Barcelona Carles Mundó serà el número 5 i Antoni Comín, el 7. Òscar Peris encapçalarà la llista de Tarragona. En canvi, Carme Forcadell i Anna Simó no aniran a les llistes per la seva estratègia de defensa davant la causa que tenen oberta al Tribunal Suprem espanyol. A més, les candidatures d’ERC seran llistes cremallera i també incorporaran independents, com és el cas del sindicalista José Rodríguez, que anirà de número 24 per Barcelona. El politòleg Ramón Cotarelo tancarà la llista, en el número 85. A la de Girona, darrere Dolors Bassa hi aniran Roger Torrent i Anna Caula. A Lleida Meritxell Serret anirà seguida de Bernat Solé i Gemma Espigares. A la candidatura de Tarragona, després d’Òscar Peris hi anirà Noemí Llauradó. També es preveu que les llistes d’ERC incorporin candidats de Més, Avancem i Demòcrates de Catalunya, cosa que s’ha d’acabar de definir entre avui i dijous. Demòcrates de Catalunya Una d’aquestes formacions, Demòcrates de Catalunya, va anunciar que aniria a les eleccions amb ERC si no es tancava finalment una llista unitària. Ho van decidir els militants en una consulta interna, amb un suport del 93% dels qui hi van participar. La consulta impulsada per la direcció tan sols oferia aquesta possibilitat de pacte i excloïa qualsevol altra via; descartava, doncs, un acord amb el PDECat o la CUP. CUP L’assemblea nacional de la CUP va decidir diumenge que la formació concorregués a les eleccions encapçalant una candidatura ‘tan àmplia com sigui possible, clarament rupturista, independentista i d’esquerres’. L’opció d’una llista de país sense polítics va obtenir un 12,59% de suport i la de participar en una coalició o llista tan àmplia com fos possible que defensés la república i la llibertat dels presos polítics va obtenir el 21,72% dels vots. Per tant, els òrgans de decisió de la CUP ha començat a fer la valoració interna de candidats a presentar i de possibles aliances. Com que el reglament impedeix als diputats de repetir candidatura quan ja han superat un període de dos anys a la cambra, moltes de les cares més conegudes del grup parlamentari no tenen l’opció de repetir si no es canvia la norma. Anna Gabriel, Benet Salellas, Albert Botran, Gabriela Serra i la resta de diputats que van començar la legislatura del 2015 no repetiran. En canvi, hi poden ser Carles Riera, que sona com a possible candidat per Barcelona, i Mireia Boya, per Lleida, però també sonen noms nous com ara Lluc Salellas per Girona i Núria Gibert, portaveu del secretariat nacional, per Barcelona. Lluc Salellas va explicar ahir que es podrien afegir a la candidatura més formacions, com ara Som Alternativa, d’Albano-Dante Fachin, o Procés Constituent, que haurien d’assumir un programa ‘on s’explicitaria nítidament que és una candidatura independentista’. Núria Gibert va explicar que hi ha converses amb aquestes formacions i que caldrà veure si poden desembocar en un acord per a anar plegats a les eleccions. Procés Constituent L’assemblea de Procés Constituent (la formació creada per Teresa Forcades i Arcadi Oliveras, entre més) va decidir dissabte per amplíssima majoria d’incorporar-se a ‘una candidatura de l’esquerra rupturista catalana’. Procés Constituent va expressar la voluntat de participar en els comicis també amb Fachin ‘per tal d’aportar la possibilitat de votar l’esquerra social, radicalment democràtica i independentista’. Els candidats de la formació (que no concreten en el seu comunicat) van ser escollits en votacions de llistes obertes i asseguren que estan disposats a exercir la desobediència, si calgués, per construir la república. Els d’entremig Som Alternativa Aquesta plataforma creada per Albano-Dante Fachin, fins fa pocs dies secretari general de Podem Catalunya, anuncia que té per màxim objectiu liquidar ‘el règim del 78’. Fachin diu: ‘Actualment a Catalunya dividir entre independentistes i no independentistes és assumir el relat del bloc del 155.’ I demana de continuar intentant fins a l’últim moment ‘de construir propostes per al 21 de desembre’. I afegeix: ‘A les eleccions del 21 de desembre cal arrasar els del 155, la gent que empresona, els que ordenen de colpejar la població i els que s’acluquen d’ulls.’ Però, de moment, Som Alternativa no ha decidit si s’afegiria a cap candidatura per al 21-D. La que té més a prop ideològicament és la que poden fer la CUP i Procés Constituent. Però també podria ser que decidís de no presentar-se i fer política des de fora del parlament. La dificultat que té per a anar a les eleccions és que la CUP vol fer una candidatura netament rupturista per a consolidar la República i que ERC és ideològicament lluny de les bases de Som Alternativa. Bloc per la unitat d’Espanya Catalunya en Comú-Podem Les dues formacions de la tercera via espanyola, Catalunya en Comú i Podem, aniran plegats a les eleccions, una vegada foragitat des de Madrid el secretari general de Podem, Albano-Dante Fachin, que era contrari a la fórmula. La formació defensa un procés de transformació de l’estat espanyol que doni una cabuda diferent a Catalunya i es vol mantenir en una posició d’equidistància entre el govern espanyol i el govern català. La coalició ja ha avançat molt en la feina de configurar les llistes que presentaran. La portaveu de Catalunya en Comú, Elisenda Alamany, i la militant de Podem Jèssica Albiach ocuparan el segon i tercer llocs de la candidatura a Barcelona, encapçalada per Xavier Domènech. En una assemblea que es va fer dissabte a Sant Adrià de Besòs es van aprovar les llistes. En la candidatura de Barcelona també hi consten la Marta Rivas (d’ICV), que serà número quatre, i el dirigent d’EUiA Joan Josep Nuet, cinquè. El candidat per Girona serà Llorenç Planagumà, la de Lleida Sara Vilà i la de Tarragona Yolanda López. PSC Els socialistes preparen una llista que vol ser un ‘Junts pel seny’, segons les paraules del primer secretari, Miquel Iceta. Amb aquesta intenció, la direcció del PSC ha pactat d’incorporar persones com l’ex-dirigent d’Unió, Ramon Espadaler (actualment amb una formació petita anomenada Units per Avançar), l’ex-fiscal Carlos Jiménez Villarejo i el vice-president de Societat Civil Catalana Àlex Ramos. Amb aquesta operació, Iceta vol recuperar el lideratge de l’unionisme que va cedir a Ciutadans a les eleccions del 2015. ‘Volem obrir un ampli espai catalanista i progressista per una gran majoria i un gran acord’, explica. I afegeix que vol allargar la mà a l’esquerra i al centre per aconseguir un ‘canvi de rumb’ a la política catalana. Ciutadans La formació anticatalanista d’Albert Rivera, menada per Inés Arrimadas a Catalunya, no s’ha cansat de demanar que es convoquessin eleccions avançades per tancar l’etapa del procés independentista. La suspensió de la democràcia a Catalunya des del govern espanyol els ha donat finalment allò que volien i ara es presenten a les eleccions com la gran salvació de l’unionisme per a aturar la República. Ciutadans confia a aprofitar l’empenta de la formació a escala espanyola i no es presenta amb gaires canvis. En una reunió ahir al vespre, l’executiva espanyola del partit havia de validar les llistes pel 21-D, que podien incorporar algun nom com ara el tertulià Nacho Martín Blanco. Fonts de la formació explicaven ahir a VilaWeb que durant la setmana s’anirien sabent els noms de les candidatures aprovades. PP El Partit Popular va anunciar que Xavier Garcia Albiol repetiria com a candidat el 21-D. El comitè electoral espanyol del partit presidit per Alícia Sánchez Camacho va designar Albiol com a candidat i va aprovar també el repartiment de les llistes. En aquest repartiment, Àngels Olmedo, portaveu del grup municipal del PP a l’Ajuntament de Figueres, serà la cap de llista per Girona, seguida de Josep Maria Angelats. El portaveu del PP al parlament, Alejandro Fernández, serà el número 1 de Tarragona i el seguirà el regidor de Deltebre Tomàs Castells. A Lleida, els escollits són la diputada al parlament Marisa Xandri i el batlle de Gimenells Dante Pérez, que va fitxar pel PP l’endemà d’haver fugit del PSC. El PP també ha designat quinze noms per a la demarcació de Barcelona. Acompanyen Albiol Andrea Levy, Santi Rodríguez, Esperanza García, Daniel Serrano, Alberto Villagrasa, Manuel Reyes, Juan Milián, Concepció Veray, Rosa del Amo, Fernando Sánchez, Elisa de Mata, Josep Tutusaus, Irene Pardo i Eduardo Bolaños. El PP és l’únic partit del bloc monàrquic espanyol que ha proposat una certa coordinació amb els partits afins, PSC i Ciutadans. Albiol vol incorporar punts comuns als programes electorals on es comprometin a no donar suport a un govern independentista, a refusar ‘un referèndum il·legal’ o que proposi la independència de Catalunya i, especialment, a permetre un govern alternatiu als partidaris de la República després del 21-D.

Summary: Les candidatures del 21-D: quina és la pugna i quines opcions tindran els electors?


Aquests dies són obertes les inscripcions per al programa Lectures en Ruta, destinat a joves de 18 a 25 anys. Es tracta d’una proposta plena d’encerts, complexa i de qualitat, que té per voluntat de contribuir a fomentar el gust per la lectura entre el jovent, fent que vagin més enllà dels títols comercials, obrint-los la perspectiva, oferint complexitat i riquesa mitjançant el coneixement i convivència amb autors, bona part dels quals també són joves; fent-los viatjar pel territori, pels marges (que és on sovint es genera avantguarda), fent-los conèixer iniciatives potents que, pel fet que són fora de la centralitat i òrbita barcelonina, passen desapercebudes o, encara més greu, no s’arriben a conèixer. Clara Saperas, responsable de Tramoia Produccions Culturals, s’ha empescat aquestes Lectures en Ruta, que segurament són avui una de les millors propostes literàries del país per al jovent. El programa proposa cinc caps de setmanes literaris, del 6 de setembre al 19 d’octubre, que recorren de dalt a baix el Principat. Es comença amb un cap de setmana al Pirineu, amb la descoberta i estada al Centre d’Art i Natura de Farrera i a la vall d’Àssua. Un cap de setmana que els joves passaran amb la poetessa Sònia Moll i on també els acompanyarà l’escriptora Maria Barbal. El cap de setmana següent s’arribarà a Girona, per fer una immersió en Aurora Bertrana, gràcies a una de les expertes en l’escriptora, Adriana Bàrcia, que els mostrarà el Fons Bertrana de la Universitat de Girona, entre més. Un altre cap de setmana se’l passaran al Priorat, on els acompanyarà el poeta Josep Pedrals i coneixeran tant el Centre Quim Soler, la literatura i el vi del Molar, com la fira Litterarum d’espectacles literaris de Móra d’Ebre. A Barcelona treballaran la dramatúrgia, en un taller de creació a la Sala Beckett i es vincularan amb la trobada de joves lectors europeus Engage! Young Producers, al CCCB. El programa es tancarà a Sant Cugat al Festival Nacional de Poesia. Al llarg d’aquests caps de setmana, els joves també coneixeran escriptors com ara Martí Sales, Albert Forns, l’actor i dramaturg Jordi Oriol, Milthon Robles –escriptor acollit pel PEN que prové d’Hondures–, la poetessa Àngels Gregori, presidenta del PEN i l’editora Maria Bohigas de Club Editor. Consulteu el programa complet. Explica Clara Saperas que el programa Lectures en Ruta va néixer de trencar un tòpic, que els joves no llegeixen: ‘Les enquestes diuen que els adolescents deixen de llegir, però que després molts tornen a reenganxar-s’hi. I que els infants i joves són els col·lectius que més llegeixen. Els joves sí que llegeixen i amb aquest programa volem que tinguin la possibilitat de fer una immersió literària. Perquè sovint, quan no hi ha ningú que t’acompanyi en les lectures (els pares, un llibreter, un bibliotecari…) et pots perdre moltes coses. Proposem de fer una immersió en el panorama literari per ampliar el coneixement i canviar o madurar la percepció literària de cadascú. Donar eines per a gaudir més els llibres i alhora entendre què passa en la literatura i poder-ho compartir.’ ‘El fet de compartir és important. Que els joves puguin compartir l’experiència de la lectura i de la literatura també és un fet rellevant, per a reforçar el gust per la lectura, per a trencar la solitud en llegir, per a enriquir el coneixement i de deixar de percebre el jove lector com un “friqui”‘, explica Saperas. I continua: ‘En aquest projecte també és important el fet de sortir de Barcelona. Volem que aquests joves descobreixin també què passa més enllà de la gran ciutat i les implicacions d’engegar projectes literaris en racons allunyats i petits. Per això ens vinculem amb projectes com els de Farrera, el Litterarum o el Centre Quim Soler. És una manera de fer visible i fer valdre projectes de qualitat, mostrar l’arrelament al lloc i el valor que aporten a la comunitat on s’estan.’ Aquest és el segon Lectures en ruta. Hi poden participar vint-i-cinc joves, cinc dels quals poden obtenir una beca que ofereix el Servei de Biblioteques de la Generalitat si vénen de Catalunya. El preu dels cinc caps de setmana literaris és de 125 €. Inscripcions obertes fins al 27 de juliol.

Summary: Lectures en Ruta: joves, literatura i paisatge


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, amb sessions en dies diferents a Vic, Barcelona, Perpinyà, Palma i València. El dimecres 7 de febrer es va fer la primera d’aquestes sessions a Vic. La següent assemblea es va fer dissabte 10 de febrer a Barcelona al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Prèviament, a les deu del matí, es va fer una visita a la redacció del diari, al carrer de Ferlandina, 43. També s’ha fet la de Perpinyà, dissabte 17 de febrer al Casal. I aquest dissabte es farà l’assemblea de València a les deu del matí a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània (carrer de Sant Ferran, 12). Inicialment s’havia convocat a les dotze del migdia a la Societat Coral el Micalet, però s’ha modificat l’hora i el lloc per la convocatòria d’una concentració a la mateixa hora a la plaça de la Mare de Déu en suport dels presos polítics. Finalment, l’assemblea de Palma es farà el dijous 22 de març a les set del vespre a Can Alcover (carrer de Sant Alonso, 24). En el cas de Palma, es farà primer una conferència a càrrec de Vicent Partal i Pere Cardús oberta a tothom, i en acabat, es farà l’assemblea de subscriptors en una reunió més breu. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció hi expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris i crítiques dels subscriptors. La sessió de Barcelona, a més, fou enregistrada en vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: L’assemblea de Lectors de VilaWeb a València de dissabte canvia d’hora i lloc


Artur Aparici és una autoritat en sociologia rural. A més de ser professor emèrit de la Universitat Jaume I, en va ser un dels fundadors. I és membre de l’Observatori per al Desenvolupament Sociocultural-rural de Castelló, i del Fòrum de la Nova Ruralitat, l’entitat que comença a ser referent pel rigor amb què analitza el despoblament, les necessitats actuals dels pobles menuts i la recerca de solucions factibles en les jornades anuals que organitzen a Benlloc i que congreguen experts i experiències d’arreu. Fem una conversa llarga davant el majestuós Penyagolosa, al seu poble, Xodos, a l’Alcalatén, en què critica la gestió del govern i reivindica la necessitat urgent d’afrontar el despoblament amb una sèrie de mesures que han de començar per fer un transport públic a demanda. Alhora, exposa un reguitzell d’idees clares i contundents que es fonamenten amb el principi de ciutadania: fer valdre els drets dels ciutadans. —Què és la ruralitat? —La ruralitat té a veure amb la mida dels municipis. Viure en un poble rural fa possibles determinades relacions que en els espais urbans més grans no són possibles. Hi ha una lògica comunitària, una visió un poc col·lectiva. La gent té una informació del conjunt del seu poble, de les relacions que hi ha, i això condiciona la manera de veure el món, de viure i de pensar. Artur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova Ruralitat. —I què és la nova ruralitat? —La nova ruralitat és la ruralitat actual. Per exemple, en part, vaig descobrir la nova ruralitat amb el meu alumnat de la universitat: hi havia un percentatge molt important d’alumnes rurals. Això no passava en la vella ruralitat, universitat i rural no podien entrar en la mateixa frase, eren dos mons separats. La nova ruralitat indica que, igual com ha canviat la ciutat, el fet rural també ha anat canviant, la població és cada vegada més heterogènia ideològicament, políticament i socialment. És a dir, l’estructura social del món rural és més complexa. —Encara perdura la postal romàntica del món rural? —Hi ha una imatge fixa del món rural que s’ha quedat. Socialment, la perspectiva dominant és la perspectiva d’allò que era rural els anys seixanta. I es pensen que continua igual. Quim Monzó va escriure un article molt bonic: uns turistes fotografiaven la gent i s’adonaven que, des de darrere dels canyissos, els feien fotos a ells també i, aleshores, entraven en una espiral. Eixa és la nova ruralitat: aplega un turista a Xodos que espera trobar-s’hi nadius –que el terme natius ja diu molt– i es troba un que ve de fer turisme a les Seychelles, que al poble hi viu un professor d’universitat o el que siga. La nova ruralitat és eixa diversitat actual i que, per exemple, té unes taxes de nivell d’instrucció dels joves equivalents a les urbanes. Xodos i el pic del Penyagolosa de fonsXodosVistes des de XodosXodos —Dieu que el nivell d’instrucció és equivalent al de les zones urbanes, però les eixides laborals no ho són. —Aquesta és una qüestió molt interessant. En moltes zones d’Europa, per exemple Anglaterra, els bufets d’advocats més importants són a setanta o vuitanta quilòmetres de Londres, perquè és més productiu, la gent està més concentrada en la feina, coneixen el mestre dels xiquets i el metge, van a casa a veure el fontaner i tornen passats tres quarts d’hora, això fa que el bufet siga molt més rendible. I qui diu això, diu despatxos d’arquitectura i d’enginyeria. És a dir, en el món rural es pot fer absolutament de tot. En canvi, a l’estat espanyol i al País Valencià, en particular, hi ha el tòpic que només s’hi pot fer agricultura, ramaderia o turisme rural. És una de les qüestions que xoca de la vella ruralitat a la nova ruralitat, la fotografia fixa és la fotografia d’agricultura i turisme rural, la nova ruralitat és tota la resta. —Aleshores per què hi ha despoblament? —Hi ha despoblament perquè es fa una gestió del territori que concentra la població en una part i en despobla l’altra. Contràriament al que es diu, el despoblament no és una malaltia congènita que afecta els pobles rurals, és el resultat d’una mala gestió del territori per part del govern. Eixa manera de gestionar el territori va començar, sobretot, en el règim franquista, quan es va gestionar l’èxode rural dels anys seixanta, va continuar amb el règim del 78 i s’ha mantingut. Artur Aparici durant la conversa. —Sempre dieu que l’estat espanyol manté el sistema radial, el qual despobla. Això ve del centralisme borbònic heretat, com el té l’estat francès? —Sí, però hi faria un matís. He dit moltes vegades que l’Espanya buidada, que no buida, és l’altra cara de l’Espanya radial. És a dir, si tu concentres infrastructures, dotacions i serveis en uns llocs, en despobles uns altres. Però no estic d’acord en això de França. Allà hi ha el dret de ciutadania, encara queden coses de quan es va fer la revolució francesa, i l’estat encara considera que els veïns són ciutadans i ciutadanes. ‘Ciutadà’ vol dir subjecte de drets, que en la mateixa persona hi ha les obligacions i els drets, i no poden anar separats. I per tant, una senyora d’un poble acudeix a una finestreta de l’estat, exigeix tenir fibra òptica al seu poble i el de la finestreta es posa roig perquè entén que davant té una ciutadana que compleix les seues obligacions i, per tant, té tots els seus drets. —A l’estat francès van més avançats? —No, dic que una cosa tan aparentment immaterial, com és el concepte de ciutadania, acaba repercutint també en l’organització territorial de l’estat. Perquè si els ciutadans, visquen on visquen, fan valdre la seua condició de ciutadans i, per tant, els seus drets, tu has de gestionar el territori d’una manera diferent. De tota manera, he de dir que tota el moviment de les Armilles Grogues té a veure amb això, perquè entenen que els seus drets de ciutadania són vulnerats, una altra cosa és que l’estat neoliberal francès no els tracte com a tals. Artur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova Ruralitat. —Així doncs, reivindiqueu drets. —El moviment de la nova ruralitat reivindica que es tinguen en consideració els drets de ciutadania de la població rural, perquè fins ara han estat completament menystinguts. Si vius al Pirineu, en un poble del Rosselló, l’estat francès entén que la culpa que l’hospital te l’hagen posat a 100km de distància no és teua i, per tant, tens una tarifa plana de transport públic de baix cost. T’ho han de compensar. En canvi, de Morella a Castelló has de pagar un autobús que té una fluïdesa molt escassa, i a més de perdre el jornal per anar a arreglar-te les ulleres o fer una gestió, has de pagar nou euros i mig d’anada i nou euros i mig de tornada. Artur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova Ruralitat. —Tornant enrere: com afecta el país el fet de l’estat espanyol radial? —En un debat que vam fer a Albocàsser, on hi havia la directora general de Transparència de la Generalitat, al final reconeixia que s’havien fet unes polítiques que concentraven les dotacions, les infrastructures i els recursos. I ella proposava de desfer el camí, acostar serveis, dotacions i recursos. Per exemple, que al centre de salut d’Atzeneta del Maestrat hi haja cinc especialitats mèdiques. I jo li deia que si es fes això, juntament amb un transport a demanda de 24 hores, sobretot pensant en el cap de setmana dels joves, doncs bé. Però si només acostes les dotacions i no facilites la mobilitat de la població amb un transport públic efectiu, doncs no ho fas bé. El transport públic a demanda és tan vital i urgent que volem parlar-ne amb l’administració de seguida, perquè ens ve damunt la transició energètica i el canvi climàtic i no tenim transport públic. Ara bé, discutim-ne sobre la base de l’actual sistema radial d’infrastructures; no pas perquè estiguem d’acord, perquè nosaltres volem convertir-lo en un sistema de malles de carreteres, però eixes són les carreteres que hi ha i el transport públic és urgent. —El sistema de malles sembla complicat. Hi ha la AP-7 i la A–7 que uneixen bona part del país però ambdues van paral·leles i pel litoral. —L’autopista AP-7 pel litoral ha estat un factor de despoblament brutal. Si s’haguera fet pel mig, els pobles de l’interior tindrien un despoblament infinitament més baix, perquè la gent tindria les fàbriques i els llocs de feina a vint minuts de sa casa. La cosa que estructura més el territori són les infrastructures. Es va prendre una opció demencial perquè convenia a l’empresa, els costos eren molt barats i el guany molt gran. Aquella empresa ha guanyat molts diners perquè li han prorrogat les concessions in aeternum, però l’estructura del País Valencià ha quedat absolutament tocada per eixa decisió. I el model de gestió del País Valencià continua essent el mateix que hi havia quan Franco, eixe model centralitzant que continua causant despoblament. I ara ens trobem amb una situació en què el govern valencià vol evitar el nostre diagnòstic tant sí com no, el diagnòstic que han fet les dènou universitats, un manifest que té una part de diagnòstic i després té una part de propostes que cal fer d’una vegada. Artur Aparici durant la conversa. —Aleshores, per a què ha servit el manifest? —Hi ha una tensió forta entre el Fòrum de la Nova Ruralitat, que exigeix de posar en marxa de seguida les accions, perquè el diagnòstic i les propostes ja fa temps que són fets, i un govern del Botànic que intenta escapolir-se i va dient que demanaran a alguna altra universitat que faça un diagnòstic que els agrade més perquè aquest no els agrada prou. O que convocaran una reunió d’alcaldes rurals, una altra manera d’escapar-se i de no assumir el problema. Nosaltres som clars: han d’eixir als mitjans i dir que la responsabilitat del despoblament ve d’una mala gestió del territori, que ja ve d’enrere però que ells han continuat i, per tant, que les institucions són les responsables de despoblament. Han de dir que canviaran d’una vegada la manera de governar el territori. I llançar el missatge a tots els joves que estiguen tranquils, que ja poden proposar-se de fer els seus projectes vitals i professionals en un poble perquè el govern respon i ha deixat de despoblar. —I quines polítiques concretes proposa el Fòrum per a revertir el despoblament? —El despoblament no es revertirà pas amb una suma d’accions menudes ni amb pedaços ni, per descomptat, amb les subvencions dels ajuntaments, que és el que ells volen fer i han fet sempre. PP i PSOE controlen bé això del clientelisme i faran subvencions, no afrontaran el problema del despoblament, l’allargaran tant com puguen perquè pensen que pot ser un graner de vots. El despoblament es revertirà amb l’anunci global que és reversible, que el revertirem, i després, amb un programa de xoc que té a veure amb les coses que hem proposat: el transport públic a demanda les vint-i-quatre hores i a baix cost. Serveis bancaris bàsics perquè la gent puga tenir un projecte empresarial. Crear dos marcs legislatius diferents, un per a les zones urbanes i un altre per a les rurals, perquè la normativa es fa per a les ciutats per defecte. Un pla urgent de dotació d’habitatge. Borses de treball territorialitzades. Un programa de telecomunicacions ràpides. Plans d’agricultura i ramaderia de proximitat. Diversificació del teixit productiu, i més. Artur Aparici durant la conversaArtur Aparici durant la conversa —Pot semblar que demaneu els mateixos recursos que té una ciutat. —No, no és això. La gent del món rural, a tot l’estat espanyol, fa moltes dècades que paguem el metro, el transport públic, a la gent que viu a les ciutats, i no volem deixar de fer-ho. El transport públic ens costa una animalada, als ciutadans, no és debades, el paguem tots amb els nostres impostos i, a canvi d’això, molts no tenim transport públic. I si ara diem que volem un taxi-bus de baix cost al poble, diuen que ens costarà diners. Home! Per favor! Tinguen com a mínim en consideració que fa quaranta anys que els paguem el transport públic i no ens n’hem queixat. —Algú pot pensar que ja hi ha transport públic rural. —Nosaltres no volem els autobusos buits, com passa ara. Ara hi ha una història per a satisfer les necessitats, no de la població, sinó d’una sèrie de companyies de transport que tenen autobusos. Això és una cosa que ara es diu transport públic. Nosaltres volem que el govern deixe de llençar els diners en autocars que van buits per aquestes carreteres. Artur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova RuralitatArtur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova RuralitatArtur Aparici i Abílio Galindo, amics i membres del Fòrum de la Nova Ruralitat —Al remat, per què hauria de venir la gent a viure al poble i deixar la comoditat urbana? —La qüestió és per què una parella jove que vol viure al poble no pot triar el poble. Al Fòrum de la Nova Rualitat no diem sinó això, aquest és el nostre missatge. Cal gestionar el territori perquè una parella jove puga triar si vol la ciutat o el poble. —Sempre dieu que les escoles rurals són un atractiu. Quins altres avantatges hi ha en un poble? —Molts més. Al poble és més fàcil ser alternatiu. Ara ja hi ha un sentiment important d’orgull rural en els joves, i eixe orgull esdevé, en part, de pensar que el futur del seu poble no ha de ser una ciutat, sinó un altre poble millor que el d’ara. El futur de les ciutats i dels pobles van per camins diferents, això que la ciutat anava davant era una fantasia que es construïa per embellir la imatge de la ciutat que, en eixe moment, s’urbanitzava. Ara la ciutat què és? La ciutat és el símbol de la crisi, la crisi energètica, ecològica, de relacions, del turisme desenfrenat que fa impossible l’habitatge, la crisi dels desnonaments. I molta gent jove s’amarga la vida intentant buscar-se-la en la precarietat urbana, i ara mateixa podria estar encantada amb una eixida en un poble. Ara bé, a quin poble aniries? Jo aniria a un poble on la gent d’allà tinguera un projecte de poble interessant, atractiu, alternatiu a la merda de la ciutat, i alternatiu a la societat, digueu-li anticapitalista o com vulgueu. En la Todolella es fan l’energia, col·lectivament, i la fan a patir de biomassa. Quantes coses es poden fer col·lectivament, quantes coses alternatives a la manera de vida urbana són possibles de fer! Vistes de XodosVistes de Xodos —De tot el que hem parlat, se’n deriva que la nova ruralitat implica un canvi de concepció de l’individualisme al fet més comunitari. —Efectivament. Les Ramaderes en Xarxa, que ja es van estenent per l’estat espanyol amb Ganaderas en la Red, quan hi va haver l’última nevada anaven per les cases a veure si la gent estava bé i preguntant-los si necessitaven res. Això a la ciutat és molt més difícil de fer. Yayo Herrero ho anomena ecofeminsme, eixe tenir cura els uns dels altres, eixa manera de gestionar que no és la manera insolidària, fragmentària ni individualista. Artur ApariciArtur Aparici

Summary: Artur Aparici: ‘El govern valencià vol evitar el diagnòstic del Fòrum de la Nova Ruralitat’


Gustau Muñoz va ser assassinat per la policia espanyola quan tenia setze anys. En un petit llibre titulat Gustau A. Muñoz. En homenatge, familiars i amics denuncien que no va ser una mort casual ni un ‘lamentable error’, sinó el punt culminant i macabre d’una estratègia repressiva engegada pel Ministeri d’Interior espanyol durant els anys del postfranquisme (‘l’anomenada hipòcritament transició espanyola’). Feia tres anys que havia mort el dictador, Espanya ja havia votat i Adolfo Suárez era president del govern. El congrés espanyol havia aprovat la llei 46/1977, més coneguda per llei d’amnistia, que impedia d’investigar les violacions dels drets humans comesos durant la dictadura. Faltaven pocs mesos per a aprovar la constitució i l’aparell repressiu franquista era, encara, ben viu. Entrevistem Marc Muñoz, germà de Gustau, que tants anys després espera trobar a l’Argentina la justícia que li nega l’estat espanyol. La sensació que sent quan pensa que, finalment, potser es farà justícia és de reconfort. Perquè aquell dia, quan la policia va matar el seu germà, ell hi era. ‘Va ser una emboscada, ens esperaven.’ —Què va passar aquell 11 de setembre de 1978? —Havíem anat amb en Gustau a la manifestació de la diada, convocada pel PCE a la plaça de Sant Jaume. Ell tenia setze anys i jo divuit. Al carrer de Ferran, la policia ja ens esperava per dissoldre la mobilització. Era una emboscada. Quan ens van intentar detenir, van treure les pistoles i ens vam dispersar. En Gustau va córrer cap al carrer de Ferran i jo cap a l’altra banda. Vaig sentir trets, deu o dotze. Al cap de poc, vaig tornar i ja em van dir que potser la víctima era el meu germà. Vaig intentar trobar-lo sense èxit i finalment vaig decidir de tornar a casa i esperar. Quan vaig veure que no tornava, ho vaig dir a la família i el vam començar a buscar pels hospitals fins que el vam trobar, ja mort, al dispensari Pere Camps. Sembla que la bala li havia traspassat el cor. —És la justícia argentina, i no l’espanyola, que admet a tràmit aquesta querella. Què en penseu? —És una lliçó que l’Argentina dóna a Espanya. Som víctimes de la inoperància de la justícia espanyola i de la llarga mà del franquisme, que encara perdura. Que avui dia no es puguin jutjar els crims de la dictadura ni es puguin recuperar els cossos dels afusellats que hi ha als vorals és una xacra per a la democràcia. Si a l’Argentina tenim l’oportunitat de fer justícia, ho hem d’aprofitar. I a veure si a Espanya algú en pren nota: van assassinar un menor i això és un crim de lesa humanitat que no prescriu. —Per què creieu que la justícia espanyola no actua contra els crims del franquisme? —Perquè volen encobrir els assassins franquistes. És el cas de Rodolfo Martín Villa, Manuel Fraga Iribarne, Antonio González Pacheco –més conegut per Billy el Niño–… Comissaris i torturadors acusats d’infinitat de casos i que els coneix tothom, però que no es poden tocar. Fer-ho seria trencar la immunitat i acceptar la culpabilitat de la dictadura i d’una societat encara molt contaminada. La millor manera de no remoure el passat és amagar-lo, que vagin passant els anys i els qui ho van viure es vagin morint. —Què n’espereu, del govern espanyol? —El govern espanyol no col·labora. Martín Villa té una ordre de captura d’un jutjat argentí però l’estat espanyol no l’hi lliura. Tampoc no espero que al govern els caigui la cara de vergonya i dubto que en paguin cap preu polític. L’actual govern és el més corrupte que hi ha hagut a Espanya, amb un model econòmic heretat del franquisme, i continuen guanyant eleccions. Si la gent no els castiga malgrat els problemes que hi ha actualment, dubto que els castiguin per un assassinat de fa trenta-vuit anys o pels crims de la guerra civil. —Com ho viu la família, que després de tants anys potser es pugui fer justícia? —Reconforta. No és que dormim millor, però reconforta saber que hi ha algú que es creu allò que tu expliques: que el meu germà el van matar i ho van fer uns senyors que no han estat ni detinguts ni processats ni condemnats. Que hi hagi la possibilitat de fer una mica de justícia, reconforta. Podeu veure aquí l’acte de presentació de la querella, que es va fer dijous a l’Espai VilaWeb.

Summary: Marc Muñoz: ‘La justícia espanyola no actua perquè vol encobrir els assassins franquistes’


La vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, ha dit que el Tribunal Suprem espanyol ha d’acatar i complir la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. ‘Les sentències s’acaten i es compleixen, no hem canviat de posició. Sigui quina sigui la sentència, també aquesta sentència, que obliga el nostre Tribunal Suprem’, ha argumentat des de Còrdova. Calvo ha remarcat també que el de Luxemburg ‘és també un tribunal per als espanyols’. Calvo ha argumentat que el tribunal europeu ‘no és aliè a la nostra sobirania jurisdiccional’, encara que hi hagi els qui, ‘des de la ultradreta’, estiguin ‘dient que això és un atac a la sobirania espanyola’. De fet, segons que ha subratllat la vice-presidenta espanyola, ‘és just el contrari, això és sobirania espanyola també’, és a dir, és ‘sobirania jurisdiccional del nostre país’. Investidura També s’ha referit a la negociació amb ERC per a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Sobre el fet que ERC no renunciï a un referèndum unilateral a Catalunya, ha dit que al PSOE coneixen ‘perfectament quins són els postulats de l’independentisme i ells coneixen quins són els postulats del socialisme’, que són ‘molt contraris a això’ i, per aquest motiu, ‘entre diferents’ han d’aconseguir ‘una sortida per a Catalunya’. Segons que ha argumentat, l’important és anar el més àgil i ràpid possible cap a la investidura per a obrir una nova etapa per a retornar ‘la política a la política’ i afrontar la situació de Catalunya amb ‘principis democràtics’. Calvo ha repetit les paraules de la ministra portaveu espanyola Isabel Celáa i ha dit que el PSOE està ‘administrant i suportant una herència del PP’, els dirigents del qual, ‘durant molts anys, van abandonar literalment les vies de la política perquè Catalunya agafés la deriva que finalment va prendre, perquè la política estigués en les sentències’. ‘Per a sortir d’aquesta etapa, que hem heretat dels desastres del PP, que ara se sent completament al marge de cap responsabilitat per a Espanya’, els socialistes no veuen una altra via, que asseure’s a parlar i a acordar, ‘en els marcs que els principis democràtics i de l’estat de Dret ens permeten’.

Summary: Calvo diu que el Suprem ha d’acatar i complir la sentència del TJUE sobre Junqueras