Allà on la terra frega el cel hi ha un país que, de mica en mica, es va situant en el punt de mira dels viatgers més aventurers. Les fotografies a les xarxes socials del Nepal acostumen a mostrar imatges de les increïbles muntanyes de l’Himàlaia, les més altes del món. El país s’ha convertit en la destinació per excel·lència dels amants de l’excursionisme i el senderisme. No obstant això, és un país amb moltes més coses a oferir. A part d’una geografia molt diversa i espectacular, a la regió també hi ha una gran varietat cultural, amb més de 120 minories ètniques. A més, s’hi pot trobar una gran mostra dels vestigis que recorden èpoques daurades i la importància del Nepal en dues de les religions més potents del món: el budisme i l’hinduisme. Moltes dones nepaleses vesteixen amb la roba i el maquillatge tradicionals. Després de dues setmanes recorrent el país sense descans, he pogut visitar algunes de les zones que reben més viatgers del Nepal. Aquest és un petit tast del país des de les seves principals atraccions turístiques, més enllà de les populars excursions per a contemplar els cims de l’Himàlaia. Katmandú La capital del país és una ciutat d’un milió d’habitants sense cap gratacel. La municipalitat continua recuperant-se del terrible terratrèmol del 2015, que va causar prop de 9.000 morts. Avui es poden veure feines de restauració a tota la ciutat, sobretot a les carreteres i en alguns edificis antics. Edifici de la plaça Durbar de Patan. Alguns dels monuments també van quedar afectats, com la plaça Durbar, que és considerada patrimoni de la humanitat per la UNESCO. És un espai que va acollir els palaus reials de diferents reis i dinasties. Se sap que les primeres construccions es van fer al segle X, però després de tantes renovacions ja no queda ni una roca d’aquella època. De tota manera, les mostres arquitectòniques que es poden veure actualment continuen essent de les més boniques de tot el país, i les feines de reconstrucció que hi ha per tota la plaça són un recordatori de la força destructora que va tenir el sisme de fa quatre anys. L’stupa de Boudhanath és un santuari emblemàtic del budisme. La ciutat té altres atractius interessants, com l’stupa de Boudhanath, la més gran del món, i el temple dels micos, un santuari budista situat en un turó que s’ha convertit en la llar de desenes de primats. En definitiva, Katmandú ofereix un grapat interessant d’atractius culturals i és un lloc agradable i còmode per al turista, qui podrà trobar bona connexió a internet i electricitat la major part del temps. De tota manera, els qui vénen amb dies limitats, probablement preferiran passar poques nits a la capital i optaran per gaudir dels encants de les zones rurals del país. El parc natural de Chitwan Poques experiències han estat tan esgarrifoses i boniques en aquest viatge com la que vaig viure al parc nacional de Chitwan. Aquesta reserva natural va ser la primera de la història del Nepal, quan es va establir el 1973, i protegeix una gran quantitat de plantes i animals, alguns dels quals en perill d’extinció. Els visitants busquen topar-se amb algun rinoceront, un elefant o, fins i tot, algun tigre salvatge, però quan es tracta d’albiraments a la natura, la sort hi té un paper molt important, i molts tornen amb les mans buides. Un rinoceront d’una banya es refresca en un estanyol. Algunes opcions per a explorar el parc són desplaçar-se amb canoa a la recerca de cocodrils, amb un tot terreny pels diferents ecosistemes que s’apleguen l’un rere l’altre, o caminant en silenci entre la jungla. Havíem estat tres dies investigant pel parc i havíem tingut sort. A la col·lecció d’animals que havíem aconseguit trobar-nos hi havia prop d’una desena de rinoceronts d’una banya, en perill d’extinció, centenars de cérvols, porcs senglars i aus exòtiques. Un guia busca animals salvatges en una canoa al parc de Chitwan. Però el tercer dia, l’últim, vam topar-nos amb una bèstia única. Un ferotge tigre de bengala enfurismat ens va rugir de sobte des d’unes herbes altes al costat del camí. Tot i no veure’l de primer cop d’ull, la seva presència era innegable. El seu rugit era molt fort i esfereïdor, a escassos dos metres d’on ens trobàvem. Era clar que no li agradava haver-se ensopegat amb nosaltres. De sobte, va saltar d’entre les plantes. Era un meravellós mascle que estava clarament espantat. En veure’l tan a prop, fins i tot el guia es va esporuguir, i amb pressa va manar al conductor del tot terreny que reculés tan ràpidament com pogués. El tigre ens va perseguir durant uns segons, en un intent de fer-nos fora, i tal com havia aparegut es va esfumar enmig de la vegetació. L’única imatge enregistrada de l’encontre amb el tigre de bengala. Havíem estat uns afortunats. No tan sols havíem vist un animal extremadament difícil de clissar –tant que molts veïns no n’han entrellucat mai cap–, sinó que a més l’havíem tingut a escassos dos metres, enfadat, i tot s’havia quedat en un ensurt sensacional. Lumbini Segons els historiadors, l’últim Buda que hi ha hagut, Siddharta Gautama, va néixer en aquesta localitat del districte de Rupandehi. La seva mare va donar a llum quan anava a visitar un familiar. En el lloc on teòricament va passar, hi ha el temple de Maya Devi, que rep el nom de la mare del profeta. Gran part de les construccions que hi ha daten del segle III aC. Un clot en una pedra s’ha interpretat com la petjada d’un dels set passos que suposadament va fer Buda tot just després de néixer. El temple de Maya Devi es va edificar al voltant del lloc on suposadament va néixer Buda. El 2013 es va descobrir una capella de fusta que, segons els arqueòlegs, era del segle VI aC. És a dir, del mateix segle en què va viure Buda. Si això fos cert, aquestes serien les restes d’estructures budistes més antigues trobades fins ara. La ciutat s’ha convertit en un lloc de pelegrinatge per a budistes de tot el món. Per aquest motiu, organitzacions religioses de diferents països hi han fundat temples, imitant diferents estils segons el seu origen. Són especialment bonics els santuaris edificats pels alemanys i el dels birmans, que recorda les pagodes daurades que inunden el país. La pagoda daurada construïda pels birmans. També hi acudeixen milers d’hinduistes, atès que alguns fidels creuen que Buda era una encarnació del déu Vishnu. Tot i això, Lumbini difícilment es mereix més d’un dia de visita. Pokhara La ciutat de Pokhara, la segona més gran del país, s’ha convertit en un dels llocs més coneguts pels turistes estrangers. Des d’ací es poden començar moltes excursions de diversa durada i intensitat, com ara l’ascens fins al camp base de l’Annapurna, la desena muntanya més elevada del món. Per aquest motiu, la localitat està farcida de botigues de material d’excursionisme i agències que organitzen expedicions i activitats extremes pels voltants de la ciutat. De fet, Pokhara és considerada una de les capitals del turisme del sud d’Àsia. Un alció reposa a la branca d’un arbre. L’oferta turística s’organitza al voltant del llac de Phewa, una reserva d’aigua on es poden contractar romàntics viatges amb barca. En una illa s’hi troba el temple de Tal Barahi, el monument religiós més important de la ciutat. El llac de Phewa és una de les principals atraccions turístiques de Pokhara. Molts turistes opten per visitar la pagoda de la pau ubicada al cim del turó d’Anadu, però sens dubte una de les activitats estrelles és la d’enfilar-se fins a la muntanya de Sarangkot. Allà hi ha desenes de miradors en terrasses d’hotels i restaurants des d’on es pot contemplar com surt el sol per darrere de l’espectacular serra de l’Himàlaia. Des d’ací, en un dia clar, s’albira el conjunt de l’Annapurna, que s’enlaira per sobre dels 8.000 metres. L’Himàlaia es deixa veure entre els núvols des d’un mirador a Sarangkot. Tot i l’allau de turistes que rep la ciutat, Pokhara no perd l’encant i és un lloc brillant des d’on començar algunes de les desenes de rutes que s’endinsen cap a l’Himàlaia o per passejar per un assentament de refugiats tibetans que s’han exiliat de la Xina. Bandipur i Tansent Per als qui prefereixin la tranquil·litat d’una vila de muntanya, el Nepal és una font inacabable de possibles retirs. Milers de pobles s’estenen per les muntanyes on l’alçària encara permet de viure-hi. Bandipur i Tansent són dos dels exemples més accessibles i amb millor oferta turística. Un riu erosiona aquest terreny muntanyós. Tansent és construïda en una baixada eterna. Qualsevol casa és bona per a tenir una vista excel·lent de la resta del municipi i de la vall que s’estén als seus peus. Aquesta casa havia estat dels monarques de Magar, un antic regne que va provocar molts maldecaps als seus veïns durant la major part del mil·lenni passat. Bandipur, en canvi, és un poble que deu gran part del seu encant a l’arquitectura. Els cotxes no tenen accés a la majoria del territori, de manera que els carrers empedrats estan ocupats només pels vianants i pels gossos que viuen del menjar que sobra als veïns i visitants. Les cases, també de pedra, destaquen pels detalls de fusta a les finestres, portes, escales i a tots els mobles de les cases. Des d’ací es tenen, novament, unes vistes privilegiades a l’Himàlaia. Els carrers de Bandipur en un dia de pluja. Més que cims de neu eterna El Nepal és molt més que unes muntanyes oníriques. Disposa d’una inacabable oferta cultural i natural que sovint passa per alt als visitants que només cerquen aventures a cotes altes. El país vol desenvolupar-se més enllà de l’Himàlaia després del desastre natural del 2015, i veu en el turisme el pal de paller per a aconseguir-ho. L’any passat, va sobrepassar per primera vegada la xifra d’un milió de visitants, el doble que deu anys enrere. El govern s’ha marcat el 2020 com la data per a trencar tots els rècords de turisme i fer l’últim salt per a convertir-se en una potència mundial en aquest sector. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l’estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l’aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem?

Summary: El Nepal, més enllà de l’Himàlaia


JxCat es decanta pel no a Pedro Sánchez mentre que ERC es decanta per l’abstenció. La manca d’acord entre el PSOE i Podem ha complicat la posició dels diputats independentistes al congrés espanyol que defensaven un acostament a Sánchez. Si la investidura del president espanyol no té opcions de prosperar pel trencament de les negociacions entre el PSOE i Podem, els seus vots no seran decisius. Però encara hi ha marge temporal de maniobra. Dimarts serà la primera votació, i dijous la segona. Mentre Pablo Iglesias es declarava disposat a cedir més perquè hi hagués un govern espanyol de coalició, JxCat i ERC han descartat públicament el sí, però es bifurquen ara en dos posicionaments divergents, tot i que tornen a insistir que això no afectarà l’estabilitat del govern de la Generalitat, en espera de la sentència del Tribunal Suprem. A JxCat s’han multiplicat les veus perquè la decisió final sigui un no, mentre que Gabriel Rufián i Joan Tardà han bressolat l’abstenció d’ERC per a ‘intentar fer política’ i no blocar la revalidació de Sánchez. Divendres, JxCat tornarà a debatre quina opció pren en una reunió a la presó dels Lledoners dels diputats del congrés. Però Quim Torra i diputats del seu entorn, encapçalats per Laura Borràs, la cap de files a Madrid en absència de Jordi Sànchez, ja han marcat el camí cap al vot negatiu. En un article a La Vanguardia, Torra condicionava qualsevol suport a negociar el dret d’autodeterminació, cosa que el PSOE ha tornat a descartar, i Borràs i un grup de diputats de JxCat han promogut un document en què defensen que no es faciliti cap investidura ni es doni suport al govern espanyol en un context de repressió i de negociació del dret d’autodeterminació. Entre els promotors hi ha, a més de Borràs, el diputat del congrés espanyol Jaume Alonso-Cuevillas, i diputats del parlament com ara Josep Costa, Francesc de Dalmases, Aurora Madaula, Salwa el Gharbi, Pep Puig i Pep Riera. Aquest grup d’independents es va mobilitzar després del malestar intern que va generar a JxCat l’acord amb el PSC a la Diputació de Barcelona i altres acords municipals amb els partits del 155, que reclamen que siguin revocats. Després d’això, proposen de ‘millorar els mecanismes de presa de decisions de JxCat, incrementant la transparència i el retiment de comptes’ a tot l’espai polític. Pretenen d’impulsar un ‘moviment obert’ i expressen la seva preocupació per la deriva de l’independentisme des de l’intent fallit d’investidura de Carles Puigdemont. El posicionament dels presos polítics de JxCat amb la investidura de Sánchez, a més, tampoc no és monolítica, segons fonts coneixedores de les converses a JxCat. Encara que els presos van subscriure una carta on optaven per l’abstenció, la manca d’acord entre el PSOE i Podem podria fer que reconsideressin el seu parer. Puigdemont sembla que és partidari del no, si no hi ha una negociació amb contrapartides, i a hores d’ara no hi és. L’únic diputat de JxCat al congrés arrenglerat amb el sector moderat del PDECat és Sergi Miquel. ERC encara ha de formalitzar la decisió, però Rufián ja ha donat pràcticament per descartat el sí, tenint en compte que no hi ha hagut negociacions per a fer-lo possible. ‘Optem pel no blocatge. Ara, entenem que el sí és una opció molt remota’, ha dit. Rufián ja havia fet una crida a la ‘responsabilitat’ del PSOE i a Podem perquè no s’aixequessin de la taula de negociació fins a l’últim minut, i també es va posicionar quan Podem va fer pública la consulta interna que tant ha molestat Sánchez. ‘Tensar la situació fins a la convocatòria de noves eleccions seria un dels majors errors de l’esquerra’, va dir dissabte. La seva veu no és l’única a ERC que ha defensat públicament de facilitar la investidura al PSOE. Joan Tardà, ex-cap de files del partit al congrés espanyol, es mostrava convençut que la societat catalana premiaria qui prioritzés ‘la conquesta d’un escenari de futur de diàleg sense condicions’, una negociació que només veu possible que comenci ‘amb el no blocatge’ i amb la voluntat de cercar una solució que compti amb les demandes dels independentistes i dels qui no ho són. Rufián diu que l’executiva d’ERC decidirà divendres la posició definitiva, però fonts del partit expliquen que encara no han fixat el format ni la data de la reunió. Els efectes sobre el govern Després de la crisi que va obrir el pacte entre JxCat i el PSC a la Diputació de Barcelona, JxCat i ERC pretenen d’aïllar el govern del possible vot discrepant a la investidura de Sánchez. Dimarts, la portaveu de l’executiu, Meritxell Budó, va circumscriure la decisió a les formacions polítiques mentre garantia la ‘neutralitat’ del govern. Però l’endemà, Torra defensava el vot contrari a la investidura. El vice-president del govern, Pere Aragonès, va atribuir el pronunciament de Torra al debat intern de JxCat i va recordar que seria ERC qui fixés la seva posició, tot i que considerava que seria millor si coincidien en el vot. El govern ja va esquivar en la reunió de dilluns la crisi oberta a la diputació, després de la reclamació pública d’ERC a Torra de compartir la decisió sobre la possible convocatòria d’eleccions, encara que la facultat sigui una prerrogativa del president de la Generalitat. Si Pedro Sánchez no és investit president la setmana vinent, ERC i JxCat poden tenir més complicat de justificar una abstenció al setembre, davant la proximitat de la sentència del Tribunal Suprem i el trasllat dels presos polítics a Madrid.

Summary: Entre el no i l’abstenció: els càlculs de l’independentisme amb la investidura de Sánchez


La batllessa de Barcelona i candidata de Barcelona en Comú (BComú), Ada Colau, ha inagurat la pre-campanya electoral fent un retret a PSC i ERC, els quals acusa de ‘fer el joc a la dreta’ que per a ella representen les candidatures de Manuel Valls i Elsa Artadi. ‘Tots estan disposats a ajuntar-se contra natura només per fer fora aquest govern’, ha dit. Colau demana a PSC i Esquerra ‘altura de mires’ davant l’auge de l’extrema dreta i els insta a cercar aliances després del 26-M per impulsar polítiques d’esquerres en un moment ‘greu’ en què, segons ella, són més necessàries que mai. Ada Colau ha tornat a l’espai on el 2014 ja va presentar la candidatura que la dugué a la batllia de Barcelona l’any següent: les Cotxeres de Sants. Hi han assistit més d’un miler de persones. La candidata ha fet balanç de les principals polítiques socials impulsades aquests darrers quatre anys i ha tornat a reclamar el suport popular ‘sense famílies de poder ni elits econòmiques’. També ha dit que aquestes eleccions seran especialment dures per a la candidatura: ‘Van per nosaltres perquè impulsem polítiques valentes que posen la gent com a única prioritat’, ha dit. No ha estalviat retrets a PSC, ERC, PDECat i Cs, que segons ella no tenen cap més projecte que ‘fer fora Colau i la gent comuna’ de les institucions. Ha estat especialment crítica amb les forces d’esquerres i els ha demanat d’abandonar la batalla partidista. ‘M’entristeix de veure com partits d’esquerres com el PSC i ERC fan el mateix joc que Cs i Convergència. Ara dec ser una de les principals fonts de consens del país’, ha ironitzat. A Artadi li ha retret que volgués defensar polítiques municipalistes quan, segons ella, al govern de Catalunya no ha fet res per la ciutat.

Summary: Colau retreu a PSC i ERC que facin el joc a la dreta per desgastar els comuns


La diputada del PP al Parlament de Catalunya Andrea Levy serà la número sis per Madrid a la candidatura que encapçala Pablo Casado per a les eleccions espanyoles. A més, també serà la número dos a l’ajuntament de Madrid a la llista de José Luis Martínez Almeida. Segons que ha informat el PP a Efe, per ara mantindrà l’acta de diputada al Parlament de Catalunya i participarà en el ple del 3 i 4 d’abril. Levy encara no ha comunicat al partit si planeja deixar l’escó per participar en la campanya electoral madrilenya o si, per contra, esperarà fins passats els comicis. En qualsevol cas, l’actual vice-secretària d’Estudis i Programes del PP haurà d’abandonar el parlament per poder ocupar un escó al congrés espanyol, ja que l’article 67 de la constitució espanyola estableix que no es pot tenir les dues actes de diputada. Levy serà la sisena en la candidatura que encapçala Casado i que segueixen Adolfo Suárez Illana com dos, Edurne Uriarte en el tercer lloc, Daniel Lacalle com a quart lloc i Ana Beltrán en la cinquena plaça. La popular va arribar a la direcció nacional del PP de la mà de Mariano Rajoy el 2015 i un any més tard, Pablo Casado la va conservar en el càrrec després d’haver estat escollit president del PP.

Summary: Levy canvia el parlament pel congrés espanyol i l’ajuntament de Madrid


El president de Cecot, Antoni Abad, ha assegurat avui que manté la seva intenció de presentar una candidatura per a presidir Foment del Treball, tot i que les dues entitats estiguin en un procés de diàleg per considerar l’estatus de la patronal vallesana dins l’organisme. En una roda de premsa, Abad ha assenyalat que ‘una cosa no té a veure amb l’altra’, i ha subratllat que l’interès de Cecot és tenir un Foment del Treball que sigui més pròxim a la seva base, recordant que és una organització confederal. El mandatari de Cecot, amb seu a Terrassa, vol un model ‘més proactiu i més pròxim a aquesta base i que defensi els interessos del teixit empresarial’, uns requisits que ha definit com a capitals. Sobre l’estat de la negociació entre Cecot i Foment del Treball, Abad ha dit que després de Reis ha de començar el diàleg, però que ara com ara ‘no hi ha res’ de l’expulsió de l’organisme que presideix, i ha apuntat que el novembre del 2015 ja es va obrir un expedient, al qual es va respondre a tot i es va tancar. Abad ha manifestat que ‘si s’han d’ajustar coses, puntualment es farà’, però ha remarcat la necessitat que les dues parts facilitin l’entesa, i ha destacat la bona relació que té amb l’actual president de Foment, Joaquim Gay de Montellà. Carrega contra el govern espanyol En la mateixa roda, Abad ha fet un balanç de l’any i ha carregat durament contra ‘l’allau’ de reformes fiscals que fa el govern espanyol en els seus ‘divendres frenètics’, en al·lusió a la reunió setmanal del Consell de Ministres. Segons Abad, la darrera reforma de l’impost de societats que obliga les grans empreses a l’avançament del pagament fraccionat d’aquest tribut és ‘abusiu’ i ‘anticonstitucional’. És per això que des de la Cecot es facilitarà les eines necessàries a les empreses que vulguin plantejar un contenciós i estudiarà interposar un recurs d’empara per demanar la anticonstitucionalitat de la norma. Al mateix temps, Abad considera una ‘barbaritat’ el nou sistema d’informació integrada amb l’Hisenda espanyola i ha avisat de les conseqüències que pot tenir per a les petites empreses. ‘Al ministeri només li falta obligar a posar-nos un xip com tenen els animals de companyia’, ha afegit.

Summary: Antoni Abad manté la intenció de presidir Foment del Treball malgrat l’amenaça d’expulsió


Últimes hores del judici contra Francesc Homs al Tribunal Suprem espanyol. L’acusat ha arribat acompanyat de Joan Tardà i més diputats del congrés espanyol. Tots tres dies s’ha vist tranquil, conscient de quin és el terreny de joc. Set magistrats del Suprem formen el tribunal que redactarà la sentència. El fiscal del tribunal, Javier Moreno Verdejo, demana nou anys d’inhabilitació pels delictes de desobediència i prevaricació per no haver fet cas de la providència de Tribunal Constitucional que ordenava d’aturar el procés participatiu del 9-N. La sessió d’avui ha començat amb la presentació de la prova pericial dels dos guàrdies civils que van fer l’informe sobre la web i les aplicacions informàtiques utilitzades el 9-N. Un informe elaborat per encàrrec de la fiscalia. Són dos agents del grup dedicat a la delinqüència informàtica destinats a Catalunya. Expliquen que al DVD que els va arribar hi havia set arxius per a quatre mòduls (o aplicacions concretes). Aquests quatre mòduls eren els que permetien de comprovar on s’havia d’anar a votar segons el cognom i l’adreça, el d’apuntar-se com a voluntari, el del registre de participants a les votacions i el de consolidació de resultats. Els dos agents han explicat que en alguns d’aquests mòduls hi havia imatges del logotip de la Generalitat i enllaços a les webs de presidència i del govern. També han explicat que en el codi dels mòduls van trobar una referència perquè en cas d’error als programes es truqués al 012 (informació de la Generalitat). I han afegit que alguns mòduls feien servir magatzems de dades allotjades a les webs de Gencat.cat i del Centre de Telecomunicacions de Catalunya (CTTI). Segons els agents, sense aquests magatzems de dades i informacions allotjades a webs de la Generalitat els mòduls no funcionarien. El fiscal ha volgut remarcar en aquest punt que això demostra la participació del govern també en el dia de la votació i en el recompte. El fiscal també ha volgut que els agents expliquessin les metadades que van trobar en els fitxers analitzats. Les dades d’aquests fitxers van permetre als agents de comprovar que els fitxers havien estat modificats els dies 4, 7 i 9 de novembre i 10 de desembre. El fiscal també ha demanat si el gestor de la pàgina web hauria pogut eliminar la web. Els agents han dit que en un o dos dies s’hauria pogut eliminar completament la web. També han explicat que si algú hagués duplicat la web oficial tampoc no hauria pogut fer-la interactiva, sinó estàtica. Tanmateix, els agents han reconegut que no van comprovar si hi havia duplicats de la pàgina web penjats a internet. Per acabar, han dit que encara avui és activa la web del procés participatiu. Eva Labarta, l’advocada d’Homs, ha demanat als agents si podien demostrar i certificar que els fitxers analitzats no havien estat modificats abans de ser lliurats. Els agents han dit que tan sols podien assegurar que no s’havien modificat des del moment que van restar sota la seva custòdia. Tampoc no han pogut assegurar que els fitxers analitzats fossin la versió definitiva que es va utilitzar. Labarta ha demanat si el 9 de novembre s’havia fet cap anàlisi pericial de la web i dels fitxers. Per tant, els fitxers analitzats haurien pogut ser modificats per algú amb capacitats tècniques per a fer-ho. Labarta ha aconseguit que els agents reconeguessin que no podien certificar que les dades analitzades en el seu informe fossin les definitives. Fins ahir van desfilar per l’audiència pública els testimonis citats per l’acusació i la defensa. Les parts van mirar de conduir els interrogatoris per a reforçar les seves estratègies. El fiscal va fer per manera de demostrar que després del 4 de novembre (data de la providència del TC) s’havien continuat fent preparatius de la consulta sota la batuta de la Generalitat. En canvi, la defensa va mirar de demostrar que tot ja s’havia encarrilat i restava a les mans dels voluntaris i que el govern no va obtenir la resposta al seu recurs d’aclariment al TC. Ací podeu consultar totes les cròniques detallades del judici contra Homs: El fiscal manté la petició de 9 anys d’inhabilitació per Homs: ‘El govern de Catalunya va desafiar la legalitat’ (dimecres migdia) La defensa d’Homs desmunta les proves pericials informàtiques de la Guàrdia Civil (dimecres al matí) Xoc dialèctic de Viver Pi-Sunyer i Lamarca amb el fiscal i el tribunal del Suprem (dimarts a la tarda) Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)


Desenes de ciutats a tot el món celebren avui el dia internacional per la defensa de Rojava –com s’anomena el Kurdistan occidental– que a principi d’octubre va ser envaït per Turquia. Entre les convocatòries hi havia la de Barcelona, que avui a migdia ha acollit una manifestació solidària. Rere una pancarta amb el lema ‘Si el món no atura la guerra, aturem el món’, els manifestants han cridat consignes com ara ‘Visca la lluita del poble kurd’ i ‘Aquí, com a Rojava, la lluita no s’acaba’. La marxa ha arribat a la Sagrada Família, on s’ha ocupat la botiga del Barça, ‘pel vincle amb la màquina de guerra d’Erdogan’. ‘Això que passa és un genocidi. L’OTAN utilitza bandes gihadistes, fòsfor blanc. Qui és el terrorista aquí?’, ha denunciat una manifestant que ha llegit un comunicat. Visca la lluita del poble kurd!No passarà el feixisme d'Erdogan!#RiseUp4Rojava #WomenDefendRojava pic.twitter.com/fj7rsmdHSF — Azadî Plataforma #Riseup4Rojava (@AzadiPlataforma) November 2, 2019 Lluitarem i resistirem amb la mateixa alegria i amor per la vida que les nostres camarades kurdes!#Riseup4Rojava#WomenDefendRojava pic.twitter.com/VgXMqgwveM — Azadî Plataforma #Riseup4Rojava (@AzadiPlataforma) November 2, 2019 Serê Kaniyê, el nou genocidi kurd

Summary: Manifestació a Barcelona en solidaritat amb el Kurdistan occidental


La guerra del 1936-39 va deixar el país destrossat i ple de cicatrius. Milers de morts van desaparèixer en lleres de rius, camps i cunetes. Durant anys, la dictadura va continuar acarnissant-se amb el bàndol derrotat. Més terra, silenci i oblit. Més desapareguts. Es calcula que als Països Catalans hi ha més de 730 fosses que contenen unes 16.000 víctimes. Ara que es compleixen 80 anys de l’inici de la guerra analitzem com afronten les cicatrius Catalunya, les Illes i el País Valencià. Catalunya: Una llei de fosses pionera, però poc desenvolupada El 2009, el Parlament de Catalunya va aprovar una llei de fosses —sense el suport del PP i C’s— que permet les exhumacions i la identificació dels desapareguts. L’obertura de fosses es pot fer a petició de familiars, d’ajuntaments o entitats memorialistes. A més, la mateixa Generalitat pot actuar d’ofici. Després l’aprovació, el conseller d’Interior, Relacions Institucionals i Participació, Joan Saura, va dir que es feia ‘justícia històrica’ i que ‘aquesta llei és una contribució a la conciliació i al reforçament de la convivència i la democràcia. ‘La llei de fosses va ser pionera als Països Catalans’, afirma la directora general de Relacions Institucionals, Carme García. Però d’ençà de l’entrada en vigor ‘no s’ha desenvolupat com calia o amb la rapidesa necessària’. En aquest sentit, el govern actual vol posar el tema ‘sobre la taula’ perquè les exhumacions i la identificació dels desapareguts són ‘la gran assignatura pendent’. Per primera vegada, el govern prendrà la iniciativa i procedirà d’ofici. El departament d’Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència dirigirà les actuacions coordinant-se amb els departaments de Justícia i Sanitat. La conselleria de Raül Romeva ja té llesta una planificació de les excavacions prioritàries per l’any vinent que no es farà pública fins que les negociacions del pressupost estiguin encarades. ‘A finals de desembre o principis de gener’, segons García. Però no seria estrany que els esforços es focalitzessin a les Terres de l’Ebre i el Pirineu, on es troben la majoria de fosses i ja s’han fet algunes actuacions enguany. De totes maneres, la pròrroga pressupostària ha restringit molt el marge de maniobra en memòria històrica, ja que s’ha perdut un increment del 36% dels fons. El conseller Raül Romeva participant en un homenatge a les víctimes de la batalla de l’Ebre En paral·lel, s’ha endegat el projecte d’identificació genètica. Prop de 5.000 familiars de desapareguts, després d’apuntar-se a un registre oficial, seran citats per donar mostres d’ADN. Posteriorment, aquesta informació serà creuada amb les dades genètiques de les restes exhumades. D’aquesta manera, substituirà el Banc d’ADN de la Universitat de Barcelona que feia cinc anys que recollia mostres de familiars pel seu compte. A Catalunya es té constància de l’existència de gairebé 380 fosses, però no es descarta que se’n descobreixin de noves. Es creu que el nombre de desapareguts ronda els 5.000. Fins ara s’ha confirmat que 159 fosses contenen restes humanes. D’ençà del final de la dictadura només se n’han exhumat una vintena. Les Illes: Porreres, el principi El 2 de novembre, un equip d’arqueòlegs va començar l’exhumació de la fossa de Porreres (Pla de Mallorca). En pocs dies es van recuperar quaranta cossos del centenar que s’estima que hi són enterrats. La presidenta de les Illes, Francina Armengol, va visitar les excavacions i va afirmar que el govern cercava ‘reparar i recuperar la dignitat de les víctimes’. La presidenta Francina Armengol i membres del govern visitant Porreres L’exhumació de Porreres és produeix després de l’aprovació de l’anomenada Llei de recuperació de persones desaparegudes durant la Guerra Civil i el franquisme. El text es va aprovar amb una unanimitat històrica. La diputada de Més Mallorca i impulsora de la llei, Margalida Capellà, explica que el consens es va aconseguir perquè es van ‘desmuntar mites i tabús’, però també perquè es van separar les fosses i la identificació dels desapareguts d’una regulació específica sobre memòria històrica. Capellà assegura que la situació de les Illes no es pot comparar amb Catalunya o el País Valencià, ja que no van ser escenari de grans batalles durant la guerra del 1936-39. Es té constància d’unes 56 fosses, la majoria a Mallorca, amb uns 2000 desapareguts. Unes xifres que permeten ‘assumir-ne la despesa’. ‘La llei contempla que el govern té competència per localitzar les fosses, senyalitzar-les, dignificar-les i exhumar-les, si és possible’, afirma la diputada. En cas de no poder-se fer l’exhumació, el consell insular haurà de protegir la fossa com a patrimoni històric. ‘No partim de zero, l’Associació Històrica de Mallorca i el Fòrum per la Memòria Històrica d’Eivissa i Formentera porten més de deu fent feina ’, afirma Capellà. Ambdues entitats, per encàrrec del govern de Francesc Antich (PSIB, 2007 – 2011), van fer un mapa de fosses i un registre genètic dels familiars de les víctimes. Per desgràcia, el retorn del PP el 2011 va congelar el projecte. El pla d’actuació amb les fosses el decideix una comissió tècnica amb representants de la conselleria de Transparència, Cultura i Esports, d’ajuntaments, de cada consell insular, de les associacions memorialistes i experts. En un començament no es preveien excavacions fins a l’any vinent, però a l’agost la comissió va considerar urgent obrir Porreres, on l’Associació Històrica de Mallorca ja havia fet. Els treballs s’han finançat amb una subvenció de 95.000 euros, però en el pressupost del 2017 s’inclourà una partida concreta. País Valencià: El Pacte del Botànic, una segona oportunitat El 25 de març del 2015, EUPV va presentar a les Corts una proposició de llei per a la recuperació de la memòria democràtica valenciana que incloïa un apartat sobre exhumació de fosses i identificació. El text va aconseguir el suport de Compromís i el PSPV, però no va ser suficient. El PP va fer valer la seva majoria absoluta per tombar-la. El diputat popular que va defensar el no a la llei, Fernando Giner Giner, ex-membre de la Falange Autèntica, va assegurar que la llei era ‘innecessària’ i que ‘no venia al cas’. La derrota electoral del PP i la signatura del Pacte del Botànic han permès recuperar el projecte. A diferència de Catalunya i les Illes, que han fet lleis de fosses independents, la Generalitat valenciana ha elaborat un avantprojecte de llei que engloba tots els aspectes de la memòria històrica. Si no hi ha sobresalts, l’anomenada Llei de Memòria Democràtica i per la Convivència entrarà en vigor a mitjans de l’any vinent. Ximo Puig i Mònica Oltra en un homenatge als empresonats a Sant Miquel dels Reis durant la dictadura Segons va informar la setmana passada la consellera de Justícia i Reformes Democràtiques, Gabriela Bravo, el text preveu una partida de 4,48 milions d’euros per l’exhumació de fosses. Es calcula que la delimitació, verificació i exhumació de cada una costarà uns 18.000 euros. Bravo també va informar que l’administració actuarà a través del futur Institut de la Memòria a petició de les entitats memorialistes o les famílies afectades, però no ho farà pas d’ofici. A més de les tasques de recuperació i d’identificació, la norma consagra el dret de les víctimes que es faci justícia i, per tant, les obligacions de les institucions per prendre les mesures necessàries perquè els crims i les violacions dels Drets Humans no quedin impunes. Un aspecte que també empara la llei de les Illes, però no la versió catalana que només esmenta ‘el dret de la societat a conèixer la veritat’ en els casos de vulneracions dels Drets Humans. Al País Valencià el Grup per a la Recuperació de la Memòria Històrica (GRMH) ha documentat l’existència d’unes 300 fosses on es creu que hi hauria uns 10000 desapareguts. De totes maneres, no es descarta que el nombre de fosses sigui més elevat, sobretot a la zona de Castelló, on durant la guerra del 1936-39 hi va haver combats importants. Fins ara només s’ha intervingut en onze fosses.

Summary: Setze mil republicans, encara en fosses comunes arreu dels Països Catalans


Quan el jutge del Tribunal Suprem Manuel Marchena va fer pública la sentència contra els presos polítics el 14 d’octubre, va enviar-ne una còpia al president del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), a qui ja havia elevat una qüestió prejudicial sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. L’enviament anava acompanyat d’una carta en què li deia que la qüestió prejudicial continuava ‘mantenint el seu interès i vigència per a aquest Tribunal Suprem’. Marchena afegia que el que determinés el TJUE tindria ‘eficàcia’ independentment de la situació de presó preventiva o de pena que afectés Junqueras. Precisament, el vice-president primer del parlament i membre de JxCat, Josep Costa, ha recuperat la carta per a rebatre tots aquells que argumenten que independentment del que digui Luxemburg, Junqueras no ha de ser alliberat perquè ja ha estat condemnat. Tots aquells que diuen que @junqueras no ha de ser alliberat perquè ja no és un pres preventiu, deuen haver oblidat aquesta carta de Marchena al TJUE, no?El TS va deixar per escrit que acataria la decisió tot i haver dictat la condemna. Com és que encara no l'han alliberat? pic.twitter.com/XrLdKcXIsh — Josep Costa🎗 (@josepcosta) December 29, 2019 Cal recordar que la sentència del TJUE no especifica si el Suprem hauria d’alliberar Junqueras, sinó que haurà de ser el tribunal presidit per Marchena que haurà de prendre una decisió que s’ajusti al criteri fixat per Luxemburg. Per a decidir, però, és pendent que li arribi el posicionament de l’advocacia de l’estat, que té de termini fins al 2 de gener per a pronunciar-se.

Summary: Josep Costa recorda a la xarxa la carta de Marchena en què es comprometia a acatar el TJUE


El conseller Carles Mundó ja és a Madrid per a assistir demà a l’inici del judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Mundó, juntament amb Meritxell Borràs i Santi Vila, és l’únic acusat en llibertat provisional. Tots tres seran jutjats per malversació i desobediència i s’enfronten a una petició de penes de set anys de presó. ‘Cap sentència podrà resoldre mai una qüestió política. Urnes, vots, diàleg i pacte són sempre la solució’, ha escrit a Twitter una volta ha arribat a Madrid. Arribo a Madrid, a poques hores de començar el judici de l’1-O. Cap sentència podrà resoldre mai una qüestió política. Urnes, vots, diàleg i pacte són sempre la solució. pic.twitter.com/XWdLD3WKkY — Carles Mundó 🎗 (@CarlesMundo) February 11, 2019

Summary: Mundó, poques hores abans del judici: ‘Cap sentència no podrà resoldre mai una qüestió política’


El secretariat de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) es reuneix avui per acordar una proposta de llista electoral del 27-S que negociarà amb les altres entitats sobiranistes i amb CDC, ERC i la CUP. Els actors d’aquesta negociació van exposant les preferències i sembla que hi ha possibilitat d’acord. La negociació no s’hauria d’allargar gaire, perquè el compte enrere cap a les eleccions ja ha començat. Tot i la pressió, l’aire que es respira sembla més net que no pas fa mig any. El president de l’ANC, Jordi Sànchez, també ho veu així: tot plegat ha fet un tomb, aquestes últimes setmanes. ‘El procés reviu’, diu Sànchez en aquesta entrevista de VilaWeb. —El to que percebeu en els partits és positiu? Hi ha voluntat d’entesa? —Sí. Hi ha complicitat de tothom, majoritàriament centrada en CDC, ERC i Òmnium, l’AMI i nosaltres per arribar a un acord. Lògicament, cadascú posa l’accent en allò que creu que més pot beneficiar el procés, però es veu la necessitat de fer-ho i de fer-ho de pressa. —I la CUP? Manté una distància? —La CUP no n’ha estat al marge; ha estat informada de tot el procés. Hi hem tingut unes quantes reunions, i ahir mateix en vam tenir una d’informativa, com amb els altres partits. N’estan perfectament al corrent, i els hem demanat l’opinió. Són un actor més, important, i esperem que quan els formulem una invitació ens puguin donar resposta. No hi ha un tracte diferenciat entre la CUP i CDC i ERC. La CUP veu molt clar que com més plebiscitàries sigui les eleccions, com més plebiscitàries les faci la fórmula que trobem, més fàcil serà la seva vinculació i la seva complicitat. —Això ho veieu més bé que no pas fa dues setmanes? —Sí, clarament. Per una banda, tenim els resultats de la consulta als socis de l’ANC amb una participació molt gran i amb un mandat inequívoc perquè cerquem les complicitats i els treballs de confluència i d’unitat. I, per una altra, tenim un espai en què tant CDC com ERC manifesten la voluntat de trobar fórmules en la cerca d’aquesta confluència. I en tot aquest procés es detecta molt clarament que en determinats sectors agafa de nou la il·lusió, i es veu d’alguna manera un futur molt més engrescador. Tot això ens permet d’afirmar que avui estem millor que no pas fa quinze dies. Segur. El procés torna a tenir vida. —Aquests indicis d’engrescament són els que van empenyent els partits a moure’s, a dir ‘posem-nos-hi’? —Són diverses coses. És clar que hi ha la proximitat del 27-S, que fa que tothom es tregui la son de les orelles i que prengui consciència que ja no podem badar més. Després, el convenciment que calia tornar a fer alguna cosa per recuperar la situació d’excepcionalitat que volem donar al 27-S, després d’aquest període de to baix, poc èpic i de massa normalitat, que matava l’excepcionalitat que requereix la voluntat de convertir les eleccions en plebiscitàries. I el fet que hi hagués un emplaçament directe del president de la Generalitat a les entitats, i que les entitats assumíssim aquest repte i comencéssim a treballar amb espais compartits, i ho féssim donant veu al soci… Tot això ha anat perfilant la posició actual dels partits. 'Caldrà trobar fórmules imaginatives. Les vam trobar el 9-N i les trobarem el 27-S, que ningú no en dubti.' —La qüestió ara és quina fórmula s’acaba trobant. Vosaltres acordareu avui una proposta en la reunió del secretariat. —Sí, treballarem amb una proposta de geometria variable tant en contingut com en solucions en diversos àmbits i, a partir d’aquí, un cop el secretariat ho hagi aprovat, i de manera discreta, començarem a teixir els acords. Això serà una feina d’anar embastant aquest vestit que necessitem com a proposta electoral per a guanyar el 27-S. Utilitzarem tots els espais necessaris, des de reunions bilaterals fins a multilaterals, formals, informals… Per forjar complicitats i arribar a un acord que avui veiem més possible que no fa tres setmanes. —Sí que heu apuntat des de l’ANC algunes preferències per la fórmula. Dieu ‘com menys llistes, millor’. Preferiu una sola llista, doncs. —No m’inclino per cap opció. Tu has dit la fórmula que hem utilitzat, i que mantinc: com menys llistes, millor. És a dir, una seria ideal; dues, millor que no tres; i tres, millor que no quatre. Treballarem en aquest sentit. La proposta l’haurem d’acordar en el secretariat d’avui. Hem de pensar també en els aspectes programàtics, en els primers passos a fer i en la manera com ens visualitzem amb aquesta voluntat plebiscitària, i caldrà trobar fórmules imaginatives. Les vam trobar el 9-N i les trobarem el 27-S, que ningú no en dubti. —Sembla possible d’arribar a un terreny comú. El gran punt a resoldre és si hi ha d’haver polítics a la llista unitària? —És un dels punts, sí. Però no pas l’únic. Aquest debat no és gaire allunyat del que tenim des del primer dia: la diferència sobre la confluència de llistes del mes de novembre i el que hi ha ara és de cent vuitanta graus. En aquell moment, Artur Mas va proposar inicialment una confluència de partits. Ara aquest debat no s’ha reobert; el que tenim és un encapçalament de la societat civil a través del suport de les entitats, i ara es matisa quina hauria de ser la presència dels partits. —Vós éreu partidari de no prescindir de l’actiu que signifiquen els representants polítics. —No, van ser unes declaracions a Catalunya Ràdio que se’m van adjudicar sense que jo ho hagués fet. La presentadora acabava de parlar amb Muriel Casals, que havia explicat la proposta que no hi hagués polítics en actiu i que la presidència de la Generalitat fos similar a la que hi ha a la República Italiana, amb unes funcions reduïdes… I després em va tornar a demanar com ho veia jo, i vaig respondre que d’això, a l’ANC, no n’havíem parlat encara, però que jo creia que la fórmula que acabem trobant inequívocament hauria de sumar, amb voluntat d’inclusió, totes les persones i partits que creiem que poden aportar-hi coses. Vaig dir això. No vaig dir pas que hi hagués d’haver partits, ni persones de partits, perquè és un tema del qual hem d’acabar de parlar. —La gent que formi part de la llista també pot atorgar caràcter excepcional, plebiscitari, al 27-S. Anem cap a una llista on els polítics o bé no hi siguin o hi tinguin un paper més secundari? —Aquesta és una opció, que ja va proposar en primera instància Òmnium. I es valorarà. És una opció més que serà damunt la taula i veurem el suport que pot anar rebent. És una hipòtesi, no pas l’única, i té coherència. —Sospeseu la possibilitat de fer la llista amb personalitats de renom internacional? —Quan cerques la transversalitat i la màxima confluència és clar que poc o molt has d’enriquir l’oferta que prové dels partits i has d’anar a buscar en el camp de la societat civil la pluralitat de persones de renom, les habilitats individuals de cadascú, la seva solvència, el reconeixement internacional, la projecció… I d’aquesta combinació de tantes coses que diversa gent pot aportar, cal que puguem fer-ne una llista guanyadora. I aquí hem de tenir capacitat de sumar, i de fer una llista netament inclusiva i que representi un canvi. Hem de buscar tota aquesta síntesi, que quan el ciutadà vegi què té davant com a oferta per al 27-S hi trobi una oferta netament guanyadora. Que digui: ‘M’agrada, ens porta al canvi, a construir un país nou. Volia trobar això i ho votaré.’

Summary: Jordi Sánchez: ‘Avui estem millor, el procés torna a tenir vida’


Entrevistar el president Carles Puigdemont a Brussel·les et dóna una dimensió diferent del moment polític que vivim. Eixampla visió, no solament per les coses que diu i el gruix d’informació que garbella, sinó per tot allò que es mou al seu entorn. La realitat del president a l’exili es materialitza lluny dels estereotips que tenim al cap, cada dia fa un acte de campanya, reunions… És aquí i és allà. La duresa de l’allunyament forçat i el que comporta hi és present, però es fa molt latent el combat del país. Les persones que ens trobem, que no són poques, són allà per una fidelitat al país, a la persona, i també per aquestes ganes de revertir la repressió. Hi ha el secretisme generat per la seguretat necessària, però això passa a ser una anècdota en comparació amb aquest aire que es respira. És un aire efervescent, ple de sentiment de resistència i d’esperança. Embolcallat per la tecnologia, fa un efecte multiplicador i configura una nació virtual que té la virtut de ser més real que allò tangible. Ningú no la pot empresonar i té l’adn del futur. —Fa tres mesos, gairebé exactes, fèiem una entrevista al Palau de la Generalitat. Us havíeu imaginat aquesta situació que vivim? —No en les circumstàncies concretes, però en el Consell Executiu sí que ens ho preguntàvem molt sovint. Era en el ventall de conseqüències de la reacció de l’estat que teníem sobre la taula. Sabíem que una podia ser que el govern fos a l’exili o empresonat. —O sigui, que els qui potser no ho havíem imaginat amb aquesta duresa érem la ciutadania… —Els consellers i les conselleres sabíem que, en funció de la resposta de l’estat, hi havia una amenaça seriosa de penes de presó i exili. També és cert que confiàvem que s’hauria d’imposar la raó democràtica. No l’hem de perdre mai, aquesta confiança. —Què va passar el 10 d’octubre perquè la República fos suspesa? —A mi se’m va dir explícitament que si deixàvem la declaració unilateral inefectiva, aleshores s’obriria un diàleg. —Qui? —Algú ho va dir públicament i algú m’ho va dir privadament, era gent autoritzada a dir-m’ho. Jo havia de partir de la relació de confiança i de bona fe que ha de presidir les relacions entre governs, sobretot si es vol una resolució adequada del conflicte. Per mi, l’obertura d’un diàleg valia la pena, hauria significat el reconeixement de l’1 d’octubre, un reconeixement d’un problema polític sobre el qual podíem construir moltes coses. —Va ser un error suspendre-la? —No em retrec gens d’haver donat una oportunitat a això. Després, no es va obrir el diàleg i es va demostrar que no era una voluntat sincera. —Ho van fer per guanyar marge de maniobra? —Segurament. Era imprescindible que hi hagués un diàleg amb l’estat espanyol de reconeixement del problema i va passar exactament el contrari. Ara, també nosaltres necessitàvem un temps perquè posar-se terminis no és la millor manera de gestionar tanta complexitat. Un cop fet evident que havíem guanyat un referèndum, que una majoria d’aquest país democràticament volia ser un estat independent, s’havia de fer la gestió del resultat, i això s’havia de fer amb traç molt prim, no gruixut. Requeria situacions de diàlegs molt plurals, de molts nivells, que evidentment no van passar. Ara, la plenitud de la República vindrà després d’un període que ja sabem que ha de ser llarg i incert. Això no ho hem ocultat mai. —Per què ho van fer? —Això és especular. Potser volien calibrar la nostra determinació, guanyar temps a aclarir-se internament, potser planificar millor la repressió… No ho sabrem. Crec sincerament que vaig obrar d’una manera recta i responsable obrint una finestra al diàleg. Hi havia un clam intern, internacional i també dins el sobiranisme… Passa que una setmana després estàvem pitjor que el dia 10. —Tusk, president del Consell d’Europa, us va enganyar? —No ho crec. En tot cas, al final es demostrarà que algú va enganyar a les institucions europees. Això es demostrarà el dia 21 de desembre. Crec que les institucions europees han cregut que Mariano Rajoy tenia la recepta per a posar fi al que ells creien que era un problema. Els van convèncer que la seva recepta –que és violència, empresonament, exili, liquidació de la democràcia, espantar gent i fins i tot crear una guerra econòmica– posaria fi al problema. El dia 21 es demostrarà que això va ser un engany perquè la realitat és tossuda i el senyor Rajoy sortirà derrotat. La recepta Rajoy no haurà contribuït a canviar les coses sinó a agreujar-les i llavors, possiblement, en aquell moment les institucions europees, encara que sigui molt privadament sense dir-ho públicament, es preguntaran si alguna cosa s’ha fet malament donant barra lliure al senyor Rajoy per a arreglar-ho a la seva manera. Fotografia d’Albert Salamé —Hem perdut els mediadors, com Suïssa i Kofi Annan. —El problema no han estat mai els països que volen fer de mediadors o de conciliadors. El problema és que Espanya no accepta ni tan sols que hi hagi un problema. I, per tant, si no hi ha problema no cal que vingui ningú a mitjançar i encara menys que sigui de fora. El 21 al vespre s’imposarà la lògica que hi ha d’haver diàleg. Aquest diàleg s’haurà de fer d’acord amb una confiança molt gran i per crear-la són necessàries les figures dels mediadors. —S’han cremat? —Crec que tot serà en funció del 21 de desembre. Si Catalunya valida l’1 d’octubre i rebutja el 155 i les seves conseqüències, s’enviarà al món un missatge claríssim. Es farà evident que les coses hauran de canviar. La realitat sempre s’acaba imposant a la fantasia. Mireu què ha passat a Còrsega. Segurament França és un dels països més jacobins d’Europa i, en canvi, quan veuen els resultats de les eleccions no s’hi confronten directament sinó que d’entrada intenten dialogar. Això hauria de passar a l’estat espanyol. —Què n’heu après, de tot plegat? —És aviat per a tancar lliçons d’aprenentatge, encara anem escrivint el llibre de text. Hi ha coses que es van enfocant i aclarint, altres no, que continuen essent incògnites. —Alguna es pot explicar ara? —La que hem après tots és que si hi havia alguna fantasia era l’anomenada tercera via. Ha quedat clar que la tercera via no existeix. Com a ficció ha funcionat. Ha alimentat un discurs mediàtic d’un mitjà de comunicació, candidats, ha fet fer la viu-viu a professionals de la política, sobretot ha tranquil·litzat molts lobbys econòmics. Però ara ha caigut la careta i només han quedat dues opcions. O codi penal, repressió i submissió o república. El camí del mig és una fantasia. Fotografia d’Albert Salamé —Germà Bel deia que esperava ‘que s’hagués après que una majoria democràtica no és suficient per a imposar un estat, sinó que es necessita controlar el territori’. —És cert, controlar el territori és indispensable. El dia 3 el vam controlar i vam demostrar que ho podíem fer. Però alerta sobre el concepte de controlar el territori, que és diferent en les sobiranies del segle XXI. Quan vam presentar el projecte e-estat, allà ja començàvem a definir la primera república digital. Avui, una gran part del territori és a la xarxa i la sobirania que es pot exercir és molt alta. Tenim una societat totalment mobilitzada per controlar el territori digital i no requereix la interacció de l’estat ni tan sols de la Generalitat. És una eina posada al servei de societats madures que en fan un ús responsable. —El dia 3 d’octubre va passar això? —Sí, el dia 3 d’octubre es va demostrar que el territori es controlava i cap mosso d’esquadra es va enfrontar a cap guàrdia civil. Un poble autoorganitzat, conscient de què té entre mans, sap gestionar bé aquella part de responsabilitat que té en el procés històric. Aquesta és la idea moderna de control del territori. Evidentment, hi ha d’haver un control físic en un moment determinat, però segurament en l’evolució de les sobiranies modernes aquest és un pas que s’ha d’acabar fent en un altre tram de consens amb l’entorn. La confrontació directa no ens fa guanyadors a nosaltres, permet explicar relats èpics puntuals, però a la confrontació directa hi entrem derrotats i en sortim vençuts. És on els imperis s’han fet forts i encara hi ha aquesta pulsió imperialista en el nacionalisme espanyol, que és de conquesta i no de diàleg. —Aquest control del territori que hi va haver el 3 d’octubre es pot repetir. —És clar, això no correspon a un disseny de la Generalitat, ni del govern. És una societat madura que assumeix el seu rol actiu en una república. Hi havia empresaris i algun polític que compartien aquell temor que quan el carrer intervingués –dit pejorativament– això es descontrolava. I ha passat el contrari. Tenien a la retina la irrupció del carrer a unes altres èpoques on les societats no tenien aquest grau de formació, d’educació i de responsabilitat. Avui en dia, el carrer no és un competidor de l’estat sinó que és complementari a l’estat modern. La participació de la mobilització ciutadana no competeix amb l’estat com en les revolucions clàssiques. Fotografia d’Albert Salamé —Hi ha una certa contradicció entre l’apoderament de la gent i els fets que van passar el 27 d’octubre? —La contradicció hi és i forma part del terreny d’incertesa que sempre s’havia dit que existiria. També és cert que has de prendre les decisions amb la informació que tens a cada moment. Una manera d’evitar el paternalisme és la sinceritat i que cadascú assumeixi la seva responsabilitat pública. En aquest episodi de la nostra història no ha passat en tots els casos. —Ho podeu explicar? —Honestament crec que no toca explicar-ho ara. S’haurà d’explicar més en els llibres d’història, però no en el debat polític actual. —Per què? —Perquè portaria a discussions que no tenen sentit i que no ajuden a res. Però, efectivament, el tacticisme d’alguns partits o algunes posicions portades a l’extrem pot induir a una actitud que acabi derivant en paternalisme, amb una visió clàssica del poder polític sobre la ciutadania. Un poder polític que té un grupet de gent, uns partits polítics decideixen coses i les administren a la gent. El principi de sinceritat i bona fe hauria de presidir totes les decisions per poder relacionar-se amb el conjunt de la ciutadania sense que hi hagués aquest risc del paternalisme, perquè ningú s’estigui vigilant més del compte en la trinxera política. —Estarà bé aprofundir en això, però veig que haurem d’esperar. De totes maneres,Germà Bel ho deia referint-se a l’actitud del 27 d’octubre de voler protegir la gent de la violència. —Això no és paternalisme. Això és una responsabilitat. Jo no estic disposat a tot per la independència. A la violència, no hi estic disposat. A més, no és necessària. La no-violència potser alenteix més les coses, però forma part dels principis fundacionals de la república. Jo em sento compromès a aconseguir els màxims objectius pel camí de la no-violència. —Això, com deia la consellera Ponsatí, pot voler dir que anirem molt lents. —No necessàriament. Les coses canvien i hi ha factors que no depenen de nosaltres. —Potser a l’imaginari col·lectiu hi havia una hipòtesi de defensa per al dia de la proclamació semblant al de l’1 d’octubre. —L’1 d’octubre vam guanyar nosaltres. L’estat espanyol ja va dir que estava disposat a tot perquè no guanyéssim. Per mi, el 27 hauria estat una situació diferent, era un terreny on l’estat guanyava. Ja no hi havia un combat pel relat. —No es podia guanyar? —Amb el 155 plantejat, no es podia derrotar l’estat. L’única opció que teníem en una confrontació de resistència civil pacífica era ser a les institucions. Però foragitats fora de les institucions, el marge de maniobra era pràcticament zero. —Què dieu a la gent que diu que no els vau deixar defensar la República? —Els dic que els necessitem defensant la República cada dia. Fotografia d’Albert Salamé —És que aquell cap de setmana les organitzacions van dir ‘aneu a casa’, ‘aneu a comprar’… Hi ha gent que diu: ‘a mi no m’han deixat defensar la República’. —És cert, passa que la defensa de la República no és un dia, no és un fet, és el 21 de desembre i també cada fita que tindrem d’aquí a molt de temps. Haurem de validar la República cada dia. No hi ha un botó que, si el prems, ja ets independent. A la gent que m’ha dit que estava disposada a donar-ho tot jo li dic que no cal, però que si poden aconseguir deu votants més estarà molt bé, perquè això també és defensar la República i és important com ho és posar el teu cos. —Els votants faran guanyar les eleccions, però el 27 d’octubre podíem guanyar la independència sense fer marxa enrere. —No podem oblidar un altre element que sempre hi ha estat. Si parléssim del 70% o el 80% dels votants, una part importantíssima dels problemes que hem tingut no els tindríem i, per tant, crec que el camí de la no-violència i la democràcia ens ha de permetre ser més exigents en aquest terreny. No només en el de la confrontació, que sí que ho som i hi ha gent disposada. Crec que si el camí majoritari és aquest, és en el que jo em sento compromès, hem de fer més coses encara per anar consolidant la República. És més senzill, menys dolorós, menys sagnat i podem guanyar. Podem derrotar un imperi. —Quin dia vau tenir la sensació que no ens en sortiríem? —Un matís important: jo em nego a interpretar els fets en clau de derrota, jo ho faig en clau de victòria. El dia 1 d’octubre vam guanyar, el dia 3 d’octubre vam guanyar i el dia 27 d’octubre vam guanyar. Però hem d’administrar amb gran serenor aquestes victòries perquè encara no són la definitiva. El que he plantejat tot aquest temps, també el dijous, quan vaig preveure la possibilitat d’eleccions, com capitalitzem aquestes victòries per arribar a la victòria final. Ara utilitzaré termes de confrontació que no m’agraden. Però hem de tenir clar que no sempre és atacar i guanyar. Hi ha moments per a tot, fins i tot per a la treva. —Hi ha una pregunta que obsessiona tothom. Què passarà si guanyeu? —Les mateixes idees que et poden portar a ser president no et poden portar a presó. Aquesta és una contradicció que l’estat espanyol ha de resoldre d’una vegada i la manera més ràpida de fer-ho és que accepti el resultat i que permeti, per tant, que aquells qui hem estat al Palau de la Generalitat, a la Vice-presidència, a les Conselleries, tornem als nostres llocs i reprenguem el fil estroncat pel 155. —Però la gent sap de sobres que el govern espanyol està disposat a tot i no vol pensar en situacions de ‘no s’ho poden permetre’, ‘no ho faran’… —Aquí hi ha un però que cal tenir en compte. Som en una situació diferent. Aquesta vegada operem amb les seves regles del joc i condicions, amb gent a la presó i a l’exili, amb una pluja de recursos legals, amb els mitjans públics espanyols completament decantats. I a mi se’m fa molt difícil pensar, per tot això, que no acceptin els resultats de les eleccions que ells mateixos han convocat. L’evidència seria tan flagrant que probablement entraria en contradicció fins i tot amb els Tractats de la Unió Europea… Fotografia d’Albert Salamé —Perdoneu que insisteixi: el govern espanyol ha demostrat que és són capaç de tot. —Si es demostra que el poble de Catalunya vol continuar endavant, que el 155 de Rajoy ha fracassat, és bastant evident que a partir del dia 22 hem d’exigir a la Unió Europea que faci alguna cosa. Si ha estat valenta per a autoritzar la repressió del senyor Rajoy, ho ha de ser també per a recriminar-li que no respecta els resultats, si això passa. O entraríem en una altra dimensió del conflicte. Pot un estat europeu vulnerar les regles del joc d’aquesta manera tan evident? Una cosa és el referèndum que l’estat va dir que no considerava legal i la Unió Europea es va agafar a això. Però ara són unes eleccions convocades pel mateix estat espanyol. Diu, l’estat espanyol, que no acatarà les regles del joc democràtic? Perquè, si és així, la batalla pren una dimensió europea que jo la jugaré fins al final. Ja hem guanyat la batalla de l’euroordre i aquesta batalla la guanyarem també claríssimament —I si us agafen i us porten a la presó? —És insostenible, és inviable. M’haurien d’excarcerar a cada sessió de control! Això és insostenible. A més, ho haurien de fer per delictes que no s’han atrevit a defensar davant la justícia belga. Si tan clar tenien que ens havien de tancar per rebel·lió i sedició, com és que no ho mantenien davant la justícia belga? Saben perfectament que això no ho poden aguantar. Aquesta causa tot just ha començat i acabarà als tribunals internacionals, i és evident que Espanya passarà més vergonya que mai. Davant l’embolic jurídic i polític en què s’ha ficat l’estat espanyol, de fet, la seva sortida més sensata seria respectar el veredicte de les urnes. —Doncs, si guanyeu, sereu investit president. —És clar. Al Palau de la Generalitat. I crec que hauria d’entrar-hi amb els vice-presidents i amb els consellers… —Això vol dir que hi hauria d’haver una negociació? —Amb qui? No hi ha d’haver cap negociació. Han de respectar les regles del joc. Si el poble de Catalunya vota la nostra opció política, el resultat no seria negociable. Haurien d’acceptar els resultats. Els resultats d’unes eleccions no es negocien després, s’accepten siguin quins siguin. O això no és una democràcia. La responsabilitat de l’estat espanyol seria molt seriosa, si no. Aquestes eleccions les ha convocades Rajoy, amb les seves regles. I se n’ha vantat. Recordo el titular d’una entrevista a La Repubblica de fa poques setmanes. Rajoy hi deia: ‘Jo he salvat Espanya’. Doncs, si la recepta és tan miraculosa, quina explicació té que tot continuï igual que el setembre del 2015 i es dibuixi de nou el parlament que s’acaba de carregar? Haurà d’explicar-se davant Europa. —El fet que el 155 passés sobtadament de ser per a sis mesos a convocar eleccions immediates ha fet pensar que era una decisió del govern espanyol pressionat per la Unió Europea. Què en penseu? —No ho sé, això. No tinc informació ni per a poder especular. És evident que el redactat del 155 era incompatible amb les eleccions en un període tan curt. Però també és evident que hi havia un redactat que era un gravíssim error. Qui sap si van buscar solucionar-lo. Fotografia d’Albert Salamé —Què passa amb el govern legítim si no guanya la llista de Junts per Catalunya? Antonio Baños proposava ahir de passar la legitimitat a Esquerra, si guanya. Hi hauria dos governs? —Posar-nos ara a raonar de quina manera farem valer el 155 em sembla que és fallar a l’actitud amb què, des de la legitimitat de les institucions catalanes, afrontem aquesta situació. Hem anat junts fins aquí. Lamento que no hàgim pogut anar junts a les eleccions perquè era el desig de molta gent. Jo he intentat de fer una llista el més semblant a la llista conjunta i a la gent del primer d’octubre. Però el fil roig no ha canviat. En totes aquestes setmanes, ningú no m’ha dit que ara passàvem a acceptar el 155 i que a partir d’això havíem de construir un nou govern autonòmic. Jo això no ho he sentit dir a ningú. —Per tant? —Això va de Rajoy o nosaltres. I quan dic nosaltres vull dir els qui vam guanyar les eleccions el 2105, perquè considerem que el cessament del govern i la dissolució del parlament és il·legítima. Si mantenim la legitimitat dels actes del parlament, a mi qui em va escollir president va ser el parlament i només el parlament em pot revocar. El senyor Rajoy no pot fer-ho. Acceptar, per tant, que jo no sóc president perquè em va cessar el senyor Rajoy és acceptar el 155. Jo no sóc un empleat de la Moncloa, jo sóc el president de Catalunya i no segueixo les ordres del president Rajoy. Per això sóc aquí. Si no fos així, m’hauria quedat allà i hauria intentat trobar una sortida personal, però jo no tinc dret de fer això. Jo he de defensar la dignitat i la legitimitat de la institució que presideixo i amb totes les conseqüències. El dia 22, la gent, sobretot Europa, llegirà el vot mesurant la fortalesa del primer d’octubre o del vint-i-set també en funció de quina continuïtat té el govern legítim i els seus representants. —Guanyi qui guanyi, el govern legítim és irrenunciable? —Això vam decidir tots. Es va creure que era la millor manera de plantar cara al 155. —Els partits unionistes actuen com si haguessin de guanyar ells. —Aquestes eleccions les han fetes per guanyar ells. La sorpresa serà que no les guanyaran ells. I no només això: la força política que guanyi tindrà menys vots que vots va haver-hi per la independència el primer d’octubre. I nosaltres, per això, continuarem mantenint la validesa del referèndum del primer d’octubre. —Algun consell per als quatre dies que queden? —Que no caiguem en trampes que para gent que comença a tenir vergonya del 155. Com aquesta proposta d’indult. No hi ha un 155 bo i un de dolent. Fotografia d’Albert Salamé —La proposta d’Iceta. —Efectivament. Alerta de caure amb aquestes trampes. I alerta de pensar que Ciutadans no són el que són. Van néixer contra la llengua catalana i contra el catalanisme i només cal repassar les seves intervencions al parlament més recents per veure qui són. No canviaran i no són cap garantia d’estabilitat. Que ningú no es deixi entabanar per la falsa moderació que volen vendre ni per aquest marc mental que pretén dir que el 155 en definitiva ha estat una oportunitat per a canviar de govern. La millor victòria el dia 21 seria demostrar al senyor Rajoy que allò que ha volgut destrossar és ara més fort que mai. És evident que el pitjor titular que la Moncloa pot imaginar és la victòria de Junts per Catalunya. —Hi ha gent que va venir a Brussel·les a manifestar-se i que, un cop a casa i superada l’eufòria, pensa que allò que va fer no ha servit perquè no veu uns resultats immediats. —Sí que va servir, de molt. Que mirin d’on venim i el que hem fet i com ho hem fet. Hem arribat molt lluny perquè ens hi ha portat la gent i arribarem tan lluny com ho vulgui la gent. La gent no sap com ens ajuden els seus gestos, les cartes, les postals que m’envien perquè em recordi del paisatge, dibuixos de nens petits, llaços. M’envien, ens envien, tot de detalls que ens emocionen i ens fan carregar les piles. Per a nosaltres és molt important tota aquesta estima i veure els carrers de Brussel·les aquell dia va ser extraordinàriament important per a nosaltres. —També hi ha qui diu que això que vós esteu passant no és un exili… —No li ho desitjo a ningú, això pel que estic passant.

Summary: Carles Puigdemont: ‘És inviable que em portin a la presó si guanyo’


La diputada de la CUP Anna Gabriel ha fet unes declaracions en què acusa Junts pel Sí de voler ‘destrossar’ el seu partit. Ha estat en una entrevista que li ha fet Pablo Iglesias en el seu programa, ‘Otra vuelta de Tuerka’. Concretament, Gabriel diu: ‘Ens han portat a un terreny per a destrossar-nos; ens han volgut eliminar i encara hi ha gent que treballa per destrossar-nos.’ Ací podeu veure el vídeo íntegre de l’entrevista.

Summary: Entrevista íntegra de Pablo Iglesias a Anna Gabriel, que acusa Junts pel Sí de voler eliminar la CUP


Ingredients: (per a 4 persones) 1 Kg de pollastre tallat a quarts (podeu fer-ho també amb 4 cuixes de pollastre de pagès com en aquesta recepta) 800 g d’albergínies tendres (si en trobeu, escolliu albergínies blanques) 1 ceba grossa de Figueres 1 tomata madura 2 o 3 grans d’all Julivert 1 copa de vi blanc o brandi Oli bo, sal i pebre negre Elaboració: Purgueu les albergínies per treure la seva amargor salant-les i deixant-les una o dues hores en un colador. En una cassola enrossiu ben bé els trossos de pollastre que haureu salpebrat i els reserveu. En la mateixa cassola féu un sofregit amb la ceba, la tomata i l’all, aboqueu-hi la copa de vi i incorporeu-hi de nou el pollastre tot afegint-hi una llossada d’aigua i deixeu-ho coure a foc suau. Salteu en una paella les albergínies que haureu tallat a trossos i incorporeu-les a la cassola deu minuts abans d’acabar el guisat. Si voleu la recepta ben documentada, amb referències històriques i amb el procés de cocció ben detallat, també amb fotografies de cada pas, consulteu el bloc d’Abraham Simon ‘La cuina tradicional de les comarques gironines’.

Summary: Recepta: Cassola de pollastre amb albergínies


El Baròmetre del CEO incorpora tot de dades sobre molts aspectes, deixant de banda la configuració del parlament o el resultat del referèndum. Ja fa temps que també inclou dades sobre els mitjans de comunicació més llegits. Des de fa unes quantes enquestes, VilaWeb es destaca de manera consistent com el mitjà digital més llegit. En aquesta ocasió la classificació dels mitjans d’internet és la següent (expressada en tants per cent): –VilaWeb. 6.7 –Nació Digital. 3.0 –El confidencial. 2.4 –Publico. 2.0 –Directe.cat. 1.6 La classificació de tots els mitjans d’internet, incloent-hi diaris en paper, digitals, emissores de ràdio i canals de televisió, és aquesta: –La Vanguardia. 21,9 –El Periódico. 14.7 –Ara.cat. 11.7 –El País. 9.9 –VilaWeb. 6.7 –Nació Digital. 3.0 –El Punt Avui. 2.8 –El confidencial. 2.4 –Diari de Tarragona. 2.0 –Publico. 2.0 –20Minutos. 1.9 –El Mundo. 1.7 –Directe.cat. 1.6 –MSN.com. 0.8 –e-Notícies- 0.2 Per record de vot en les eleccions al Parlament de Catalunya, VilaWeb és el tercer diari més llegit pels votants de Junts pel Sí (després de l’Ara i La Vanguardia) i també el tercer més llegit pels votants de la CUP (després de la Vanguardia i l’Ara).

Summary: VilaWeb és el diari digital més seguit, segons les dades del CEO


La marina britànica ha enviat el submarí nuclear HMS Ambush, armat amb míssils Tomahawk, a Gibraltar. El govern britànic ha fet aquesta maniobra militar en resposta a les declaracions del ministre d’Afers Exteriors espanyol, José Manuel García Margallo, sobre la proposta de cosobirania del penyal. Margallo va dir a alguns mitjans de comunicació: ‘Espero que amb la fórmula de la cosobirania, perquè ens entenguem, la bandera espanyola al penyal sigui molt més a prop que no pas lluny.’ Va fer aquestes declaracions quan es va saber el resultat del referèndum britànic, en què els gibraltarencs van votar a favor de romandre a la UE. HMS Ambush S 120 – "Astute" class SSN, #Gibraltar, supported by @resolvemarine tugs 📷 F. Ferro pic.twitter.com/d6jAOEF69F — Gibraltar Shipping ⚓ (@ShippingGib) June 26, 2016 El secretari d’estat britànic per a Europa, David Lidington, ja va respondre a Margallo: ‘Vull ser absolutament clar. El Regne Unit continuarà al costat de Gibraltar. No entrarem mai a negociar que el poble de Gibraltar passi a dependre de la sobirania d’un altre estat contra la seva voluntat.’ Segons el diari The Sun, fonts de la marina britànica han dit: ‘Amb l’arribada del submarí HMS Ambush s’envia al poble de Gibraltar un missatge de confiança clar. No hi haurà discussió sobre la possible sobirania conjunta, el govern del Regne Unit ho ha deixat molt clar.’ El primer ministre de Gibraltar, Fabian Picardo, ha insistit que la sobirania britànica és innegociable. ‘No hi ha cap manual que impedeixi a Gibraltar de negociar, amb el suport de Londres, per continuar essent cent per cent britànic i cent per cent de la UE o del mercat únic, encara que el Regne Unit –o algunes parts– en surti.’

Summary: La marina britànica respon a Margallo enviant un submarí nuclear a Gibraltar


PSPV, Compromís i Unides Podem arrenquen aquesta setmana les negociacions per a la reedició de l’Acord del Botànic, en plena precampanya per a les municipals, després d’una setmana marcada pels festius en la qual els partits han analitzat els resultats i han manifestat el seu compromís d’avançar en aquest acord progressista que va començar el 2015 després de 19 intensos dies de negociació. Les eleccions valencianes del 28 d’abril van situar el PSPV com a força més votada al País Valencià, millorant el seu resultat del 2015, i amb Compromís i Unides Podem perdent part de la seva representació. La mateixa nit electoral els candidats de les tres formacions van mostrar la seva disposició a continuar avançant en el canvi, aquesta vegada amb un marge de diferència menor respecte al bloc de PP, Ciutadans i Vox, amb 52 diputats enfront de 47. El compte enrere per a la constitució de les Corts el pròxim 16 de maig ja ha començat, i el calendari estableix que la investidura del nou president tindria lloc a finals de maig o principis de juny. El president en funcions, Ximo Puig, ja va apuntar que confiava que el nou Consell pogués estar llest en la primera quinzena de juny per a reduir el període d’interinitat i recentment ha subratllat que el període electoral vinent condicionarà els terminis, de manera que no creu que hi hagi un acord fins que no passin les municipals. Si el 2015 els contactes van arrencar ja el dilluns següent al diumenge electoral, en aquesta ocasió les negociacions formals es produeixen després d’una setmana de baixa intensitat política, marcada pels festius de Sant Vicent i l’1 de maig. Fa quatre anys, amb un resultat molt més ajustat entre el PSPV i Compromís, les negociacions es van prolongar durant 19 dies, entre les eleccions del 24 de maig i l’acord sobre ‘qui’ havia de presidir la Generalitat, el 12 de juny, un dia després de posar sobre el paper els eixos d’acció del nou executiu. Fa quatre anys les Corts es van constituir l’11 de juny, sense estar subscrit el pacte que es va signar hores després i Puig va prendre possessió com a president el 25 de juny. Els consellers van fer-ho cinc dies més tard, el 30. No obstant això, el camí fins a aquest desenllaç no va ser fàcil. Si després dels comicis, en els quals les urnes van deixar oberta la possibilitat de posar fi a dues dècades de governs del PP, els tres partits van mostrar la seva disponibilitat a iniciar negociacions, la reivindicació de la Presidència per part de PSPV, com a força progressista més votada, i Compromís com a garant de la credibilitat del canvi‘, van tibar la corda. Els socialistes van mostrar la seva voluntat de donar suport a Joan Ribó (Compromís) a l’Ajuntament de València com a força de l’esquerra amb més representació i van reivindicar que la coalició fes el mateix en la Generalitat, però aquesta va reiterar la seva intenció de liderar el Consell. Puig va posar sobre la taula la seva voluntat de parlar ‘amb tots’ i va obrir la porta a dues opcions, un govern amb Compromís i suport de Podem, o en minoria amb el suport de Ciutadans. El PP d’Alberto Fabra va arribar a oferir l’abstenció per a aquesta segona opció a canvi del suport socialista als ajuntaments. El 9 de juny, dos dies abans de la constitució de les Corts, el PSPV va donar per trencades les negociacions. Puig va sopar amb Fabra i Antonio Montiel, llavors líder de Podem, i es va mostrar disposat a ‘asseure’s les hores necessàries per a aconseguir un govern de progrés’. Un dia més tard Compromís convidava al PSPV a tornar a negociar ‘sense imposicions’ sobre la presidència apel·lant al diàleg i l’11 de juny a la tarda se signava el Botànic entre les tres forces. El dia 12 Oltra va proposar que Puig fos el cap del Consell en un govern transversal.

Summary: Comencen les negociacions per a la reedició del Botànic


El 21 de desembre hi ha convocades unes eleccions al Parlament de Catalunya per imposició de l’estat espanyol en aplicació del cop d’estat comès amb el pretext de l’article 155. Amb el president i una part del govern a l’exili, l’altra part del govern a la presó i els màxims dirigents de les entitats sobiranistes empresonats, els partits polítics independentistes han acceptat de participar d’alguna manera en les eleccions per demostrar que la majoria social del país és al costat de la República. La convocatòria precipitada de les eleccions i el fet que no formaven part de les previsions polítiques catalanes han deixat els partits catalans amb poc temps per a decidir la fórmula electoral i els candidats de les seves propostes. De moment, PDECat i ERC han anunciat que volen anar a les eleccions per a ratificar les decisions preses fins ara. La CUP accepta de ser present d’alguna manera en els comicis, però encara no ha anunciat si s’hi presentarà amb candidatura pròpia. El cas és que la situació de repressió greu que viu Catalunya no permet d’anar a les eleccions sense un pla ben traçat sobre les hipòtesis que es poden donar els dies vinents. El debat sobre les fórmules i les candidatures no pot ser tan sols una qüestió de càlcul electoral. No n’hi ha prou a calcular de quina manera es poden rendibilitzar més bé els vots. Cal observar tots els perills legals i prioritzar criteris d’eficiència jurídica. Amb la democràcia suspesa, les eleccions poden ser un parany que acabi deixant fora de joc algun partit o candidatura pel camí. En aquest sentit, cal demanar-se què faran els partits si l’estat espanyol il·legalitza alguna de les formacions. O què faran si il·legalitzen tots els partits independentistes. O si impedeixen de presentar programes que proposin la ratificació de la República Catalana. El cas basc és molt present aquests dies en les converses entre els responsables dels partits. La liquidació electoral d’un dels actors polítics va permetre a l’estat espanyol de governar el País Basc contra la majoria social amb dos dels seus partits, el PP i el PSOE. Totes aquestes qüestions no poden ser secundàries en el debat sobre la fórmula electoral del 21-D. El debat ja no és el que hi va haver abans del 27 de setembre de 2015 entre partidaris i detractors de la llista unitària. Ara cal veure quins candidats empresonats o exiliats poden anar a les llistes i quines conseqüències pot tenir proposar-los com a candidats. Quan, el divendres 27 d’octubre, es va anunciar –simultàniament a la proclamació de la independència– que l’estat imposava unes eleccions a Catalunya, la idea de posar Jordi Sànchez i Jordi Cuixart al davant d’una candidatura unitària va començar a circular amb força. Aleshores eren els dos únics empresonats i el govern encara no se n’havia anat a l’exili. El panorama, dues setmanes després, ha canviat molt i cal refer les propostes i les idees. La coordinadora del PDECat, Marta Pascal, ha proposat de configurar una llista unitària transversal per a anar tots plegats al 21-D. ERC s’ha mostrat més renuent a la proposta, però encara ha de prendre una decisió. El diputat Joan Tardà va defensar que la millor opció era fer una candidatura per a cada partit. La CUP debatrà les pròximes hores la seva posició. Però el temps corre i el termini per a presentar coalicions es tancarà dimarts vinent. Vegem quines fórmules hi ha damunt la taula: Junts Es tractaria d’adoptar una fórmula semblant a la del 27-S. Seria una llista unitària de tots els partits que defensen la República Catalana i que agruparia tots els votants en una única candidatura. Hi ha tres opcions possibles. La unitat l’avalen, ara per ara, el PDECat, l’ANC i Òmnium Cultural. 1. Cremallera de partits i independents: aquesta va ser la fórmula que van fer servir CDC, ERC, Demòcrates i Més per a concórrer units el 27-S. En el cas del 21-D, es tractaria d’incloure-hi la CUP, però els anticapitalistes encara han de decidir el seu posicionament i això dificulta que es pugui articular la proposta, ja que el termini per a registrar-la acaba dimarts. En aquest model, els partits es repartirien els llocs a les llistes. 2. Llista civil sense partits: és l’opció que defensava la CUP el juliol del 2015 en ple debat sobre com concórrer a les eleccions. Una llista civil formada per independents que tingués la missió de dissoldre el parlament autonòmic en un període curt de temps. El debat giraria entorn de qui ocupa el primer lloc de la llista. 3. Llista del president: una candidatura unitària en la qual Carles Puigdemont, els consellers del govern, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart ocupessin els primers llocs de la llista. El president ja ha expressat la predisposició a ser candidat. Aquesta fórmula tindria un alt valor simbòlic de cara a la campanya electoral i no impediria que, en cas de victòria per majoria absoluta, quedessin escons buits. Si els electes no poden agafar l’acta, l’assumeixen les següents persones de la llista. Junts però separats És una opció que s’assimilaria a la cremallera de partits i independents, però que agruparia els partidaris de la república en dues cistelles. D’una banda, una coalició des del centredreta al centreesquerra entre el PDECat, ERC, Demòcrates i Més, com la de Junts pel Sí. De l’altra, una segona coalició decantada cap a l’esquerra amb la CUP, la possible implicació de Podem Catalunya i totes les formacions ubicades a l’esquerra d’ERC. D’aquesta manera, els votants podrien triar la coalició que millor els representi. Separats L’opció d’anar a les eleccions per separat ha pres força les últimes hores per la insistència d’ERC. El principal avantatge és que cada votant pot votar el partit amb el qual se sent més identificat. L’inconvenient, les pèrdues de les restes en el repartiment dels escons i, en conseqüència, la possible pèrdua de representació parlamentària del conjunt de l’independentisme. Aquesta podria ser mínima, però en un resultat ajustat podria comportar la pèrdua de la majoria absoluta actual. També hi ha tres opcions. 1. Cadascú a la seva: els partits poden optar per presentar el 21-D des d’una lògica d’eleccions constituents i explicar que el parlament que en sorgeixi ja serà l’encarregat d’elaborar la constitució de la República. L’inconvenient d’aquesta fórmula és el cost que podria tenir en termes de llançar un missatge d’unitat. 2. Un programa comú o uns punts comuns: aquesta opció és damunt la taula de negociació. Fins i tot, Catalunya en Comú s’ha mostrat oberta a incorporar punts comuns amb els partits independentistes, com ara, l’amnistia dels presos polítics i la defensa de les institucions catalanes. En aquest cas, els partits podrien incloure aquests punts i la defensa de la República en els programes electorals. Parteix d’una lògica mixta entre la ratificació de la República per part de les forces participants i d’eleccions constituents. 3. Llistes paraigua: els partits poden presentar-se per separat amb el seu nom i un cognom comú, per tal de demostrar la unitat entorn de la defensa de la república. Per exemple, PDECat-Junts per la República, ERC-Junts per la República o CUP-Junts per la República. El 27-S ja va exposar-se aquesta opció, però finalment no va ser necessària perquè la majoria de forces independentistes van decidir de concórrer en coalició. És la fórmula que va fer servir Eslovènia el 1991 per a proclamar la independència de Iugoslàvia. Un roc a la faixa Seria una mesura extrema de protesta contra una eventual il·legalització dels partits que defensen la república. El mirall pot ser el Partit Comunista de les Terres Basques, que l’any 2005 es va oferir a representar els votants d’Aukera Guztiak i Batasuna al parlament quan l’estat espanyol va aplicar la llei de partits a l’esquerra abertzale. En el cas que ens ocupa, es tractaria de presentar una candidatura que representés els defensors de la República. Una altra opció en aquesta línia seria el boicot a un parlament il·legítim, seguint el model que proposa Escons en Blanc: presentar una candidatura amb el compromís que els electes no agafaran l’acta de diputat per a deixar buits els escons.

Summary: Les fórmules electorals per a defensar la República el 21-D


Un afeccionat ha pagat 16.000 euros en una subhasta en línia per una sabatilla signada que el nou vegades campió olímpic, l’atleta jamaicà Usain Bolt, va usar en el Campionat del Món del 2015 a Pequín.. Bolt, que a Rio 2016 va aconseguir per tercera vegada consecutiva l’or en els 100, 200 i relleu de 4 per 100 metres, s’ha convertit també en el rei de les subhastes. La sabatilla, de la marca Puma, era una peça única en el món i només es podia comprar a través de Catawiki, doncs es tractava d’un model que no estava disponible en botigues ni en cap altra plataforma en línia. L’exemplar subhastat té un disseny exclusiu de Puma amb tons grocs i blaus i anava acompanyat de la signatura del mateix Usain Bolt. L’atleta va posar-se la sabatilla en els 100 metres dels Mundials de Pequín, on va aconseguir la millor marca mundial d’aquell any: 9.79 segons.

Summary: Paguen 16.000 euros per una sabatilla que Usain Bolt va usar al Mundial de Pequín


Avui fa exactament quinze anys que viuen astronautes a l’Estació Espacial Internacional (ISS). El 2 de novembre de 2000 el comandant nord-americà William Shepherd, el rus Sergei K. Krikalev i l’ucraïnès Iuri Gidzenko van ser els primers residents d’aquest laboratori espacial començat a construir el 1998 a 360 km de la superfície terrestre per cinc agències espacials: la NASA nord-americana, la russa Roscosmos, l’europea ESA, la japonesa JAXA i la canadenca ASC/CSA. Per l’Estació Espacial Internacional, un conjunt de mòduls de quatre-centes tones de pes i de la mida d’un camp de futbol, hi han passat fins ara dos centenars d’astronautes i cosmonautes de molts països (i també algun turista espacial), que hi han dut a terme tota mena d’activitats relacionades principalment amb la recerca científica, l’exploració espacial i l’educació. La ISS representa el programa de col·laboració internacional més important en el terreny científic i tecnològic i per a commemorar els quinze anys de presència humana ininterrompuda us proposem de descobrir-ne detalls, secrets i curiositats a través de quinze webs: 1. Les cinc agències que participen en el programa disposen de webs específiques de la ISS: NASA, Roscosmos, ESA, JAXA i ASC/CSA. 2. Els astronautes i els cosmonautes de la NASA i Roscosmos mantenen blocs des de l’espai. 3. Com és viure a l’espai: ho explica l’ESA i l’ASC/CSA. 4. Descobriu la ISS amb l’Street View. 5. Un tomb virtual en 3D. 6. On és ara mateix la ISS? Ens ho indica l’ESA i la NASA. 7. Vista en directe de la Terra, tal com es veu des de la ISS. 8. Dossier especial de la NASA sobre la ISS en els deu anys de la presència d’astronautes. 9. Els components de l’estació, peça a peça. 10. Àlbum de fotografies de l’estació. 11. Quinze beneficis de la recerca a la ISS a la vida a la Terra 12. Els noms dels tripulants en cadascuna de les quaranta-cinc missions a la ISS. 13. Llista dels dos-cents vint astronautes i turistes que han passat per la ISS. 14. L’expedició actual és formada per Scott Kelly, Mikhaïl Kornienko, Oleg Kononenko, Sergei Volkov, Kjell Lindgren i Kimiya Yui. 15. El canadenc Chris Hadfield ha estat, sens dubte, el visitant de l’estació més conegut (i social) d’aquests quinze anys.

Summary: Quinze anys d’astronautes (i turistes) a l’Estació Espacial Internacional, en quinze webs


El conseller de l’Interior, Miquel Buch, ha enviat una carta al ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, per a recordar-li que el govern espanyol té l’obligació d’oferir escorta al president Carles Puigdemont. ‘Els ex-presidents de la Generalitat de Catalunya tenen reconegut el dret de gaudir dels serveis de seguretat necessaris per a les seves funcions. L’única excepció a aquesta previsió és que l’ex-president renunciï o el Parlament de Catalunya, mitjançant majoria qualificada de 2/3, en prevegi la remoció’, li recorda. El conseller ‘confia’ que els ministeris d’Afers Estrangers i de l’Interior espanyols ‘donin tràmit davant les autoritats belgues a la petició de la Generalitat de Catalunya, així com que des del seu ministeri es facilitin els tràmits per al trasllat de les armes reglamentàries dels agents que han de prestar el servei de seguretat’ a Puigdemont. ‘Esperem que es podrà resoldre amb garanties i rapidesa un dret que la llei reconeix al molt honorable senyor Puigdemont, i que afecta un dret tan fonamental com la seva pròpia seguretat’, afegeix Buch. El conseller recorda la petició que ja va fer el passat 7 d’agost per a demanar ‘que la Secretaria d’Estat de Seguretat donés les instruccions necessàries per a l’efectiu compliment del servei de seguretat’ per a Puigdemont a Waterloo. Així mateix, assenyala que els ex-presidents ‘poden gaudir dels drets que tenen reconeguts per llei en territori català o fora d’ell, atès que no hi ha cap limitació territorial en la normativa corresponent, i, per tant, els ex-presidents poden residir en l’exterior sense que això sigui contrari al principi de territorialitat de les competències de la Generalitat previst en l’Estatut d’Autonomia de Catalunya’. Però el conseller també ha volgut rebatre la condició de ‘fugit’ que el ministeri espanyol atorga al president. Després de recordar les indicacions que el Tribunal Suprem espanyol ha donat en referència a Puigdemont, afegeix que ‘una vegada declarada la rebel·lia, la sala segona del Tribunal Suprem, el 19 de juliol de 2018, va retirar les euroordres europees, per la qual cosa, a efectes europeus, el senyor Puigdemont no es troba fugit, atenent la falta d’una requisitòria internacional’. A més, matisa que Puigdemont es troba ‘personat amb lletrat i procurador en la causa especial oberta contra ell des del 27 de març de 2018, fet que no seria conforme o concordant amb la condició de fugit’. ‘Recordem, doncs, que és fugit aquell que se sostreu completament a la justícia i que la justícia desconeix on es troba, i aquest no és el cas que ens esdevé, ja que el Tribunal sap el lloc on es troba el molt honorable senyor Puigdemont’, sentencia a la carta. Podeu llegir la carta sencera ací: «MINISTRE D’INTERIOR El 7 d’agost del 2018 ha tingut entrada en el registre del Departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya un escrit de la Secretària d’Estat de Seguretat amb data del 2 d’agost, en resposta a un escrit previ del Director General de la Policia de la Generalitat-Mossos d’Esquadra amb data del 12 de juliol. En aquest escrit es plantejava que la Secretaria d’Estat de Seguretat donés les instruccions necessàries per a efectiu compliment del servei de seguretat respecte de l’Ex-president de la Generalitat de Catalunya, amb conformitat amb el previst en la Llei 6/2003, de 22 d’abril, de l’Estatut dels Ex-presidents de la Generalitat. Tenint en compte les afirmacions que en la resposta de la Secretaria d’Estat de Seguretat es contenen, i havent evacuat el Gabinet Jurídic de la Generalitat de Catalunya el corresponent informe, estic en l’obligació de manifestar-li el següent: 1.- La Llei 6/2003, de 22 d’abril, relativa a l’estatut dels ex-presidents de la Generalitat preveu específicament una sèrie de mitjans i prerrogatives que se’ls atorga en tot cas tret que explícitament renunciïn o bé que s’aprovi per majoria parlamentària de 2/3 parts (tal com preveu l’article 8). D’igual forma que el Reial decret 405/1992, de 24 d’abril, pel qual es regula l’Estatut dels Ex-presidents del Govern, la Llei 6/2003, preveu que entre els mitjans que s’atorga als ex-presidents ‘els mitjans necessaris per al sosteniment d’una oficina adequada a les responsabilitats i a les funcions exercides, i la dotació pressupostària per al funcionament ordinari d’aquesta oficina i per a les atencions de caràcter social i protocol·lari que corresponguin’, puntualitzant el reglament de desenvolupament (Decret 195/2003, d’1 d’agost) en l’article 4 que aquests mitjans comprenen ‘Els serveis de seguretat necessaris per al desenvolupament de les seves funcions’. Així doncs, els ex-presidents de la Generalitat de Catalunya tenen reconegut el dret a gaudir dels serveis de seguretat necessaris per a les seves funcions. L’única excepció a aquesta previsió és que l’ex-president renunciï o el Parlament de Catalunya mitjançant majoria qualifica de 2/3 prevegi la seva remoció. 2.- Així mateix, cal assenyalar que els ex-presidents poden gaudir dels drets que tenen reconeguts per llei en territori català o fora d’ell (en la mateixa forma prevista en el RD 405/1992), atès que no existeix limitació territorial alguna en la normativa corresponent, i, per tant, els ex-presidents poden residir en l’exterior sense que això sigui contrari al principi de territorialitat de les competències de la Generalitat previst en l’Estatut d’Autonomia de Catalunya. 3.- En relació a l’esment en la seva resposta sobre la condició de ‘fugit’ del Molt Honorable Senyor Puigdemont, considerem necessari puntualitzar el següent. Si bé en data 3 de novembre de 2017 el Jutjat Central d’Instrucció núm, 3 en les Diligències Prèvies núm. 82/2017 va acordar la crida i cerca per requisitòria de Carles Puigdemont i uns altres (i el 28 de novembre de 2017 la Sala Segona del Tribunal Suprem va acceptar la competència, causa especial 20907/2017), en data 28 nov. 2017 es va retirar l’ordre de detenció europea que havia dictat el Jutjat Central num.3. Posteriorment la Sala Segona del TS en data 23 de març de 2018 va dictar una nova euroordre, sent detingut el MH Senyor Puigdemont el 25 de març a Alemanya. Una vegada declarada la rebel·lia, la Sala Segona del TS, el 19 de juliol de 2018 va retirar les euroordres europees, per la qual cosa, a efectes europeus, el senyor Puigdemont no es troba fugit, atenent la falta d’una requisitòria internacional. A més, el Molt Honorable Senyor Puigdemont es troba personat amb lletrat i procurador en la causa especial que contra ell i uns altres se segueix davant la Sala Segona del TS des del 27 de març de 2018, fet que no seria conforme o concordant amb la condició de fugit. Recordem doncs, que és fugit aquell que se sostreu completament a la justícia i la mateixa desconeix on es troba, no sent est el cas que ens esdevé, ja que el Tribunal coneix el lloc on es troba el Molt Honorable Senyor Puigdemont. La Sala Segona del TS, en Acte de 19 de juliol de 2018, va retirar les euroordenes europees pel que a efectes europeus el MH Senyor Puigdemont no es troba fugit atenent a la falta d’una requisitòria internacional. Finalment, concordem amb vostè que efectivament el Ministeri d’Interior manca de competències per atorgar l’autorització sol·licitada, ja que, en tractar-se d’un servei a prestar a Bèlgica, correspondria al Ministeri d’Afers exteriors tramitar la comunicació corresponent de desplaçament d’agents de Mossos d’Esquadra, a les autoritats belgues, perquè aquestes comuniquin la seva autorització. Tramitació que, com ja informava el Director General de la Policia de la Generalitat-Mossos d’Esquadra a la Secretària d’Estat de Seguretat, s’ha instat davant el Ministeri d’Afers exteriors, sense haver-hi encara obtingut resposta, malgrat el temps transcorregut. Amb la confiança que el Ministeri d’Afers exteriors ja hagi donat tràmit davant les autoritats belgues a la petició del Departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya, així com que des del seu Ministeri es facilitin els tràmits per al trasllat de les armes reglamentàries dels agents que han de prestar el servei de seguretat a Bèlgica, esperem que es podrà resoldre amb garanties i rapidesa un dret que la llei reconeix al Molt Honorable senyor Puigdemont, i que afecta un dret tan fonamental com la seva pròpia seguretat. Atentament, Miquel Buch i Moya Conseller d’Interior»

Summary: Miquel Buch exigeix per carta a Grande-Marlaska l’escorta per a Puigdemont


La policia alemanya ha matat l’home que ha realitzat diversos trets en un complex de cines en els voltants de la població de Viernheim, al sud de Frankfurt (oest del país), segons que han informat mitjans locals i que citen el ministeri de l’Interior regional. Hi hauria diversos ferits com a conseqüència de gasos lacrimògens. Prèviament, diversos mitjans han informat de ferits de bala, sense que de moment hi hagi confirmació oficial. L’assaltant, del qual de moment no es coneixen detalls sobre la seva identitat o motius, havia arribat al complex Kinopolis entorn de les 15.00 hores armat i emmascarat, i hauria realitzat un mínim de quatre trets a l’aire abans d’atrinxerar-se a l’interior. Les forces especials de la policia s’han personat ràpidament al lloc dels fets, que ha quedat acordonat. Fonts policials han indicat al diari ‘Frankfurtel Allgemeine Zeitung’ que la situació està ja sota control.

Summary: La policia alemanya mata l’autor del tiroteig en un cinema