El 26% de les dones que van denunciar el 2017 que havien patit una violació eren menors d’edat. Són quasi 200 noies i nenes. El 2017 es van denunciar a Catalunya 757 agressions sexuals, setze casos més que el 2016 (augment del 2,2%), i des del 2013, quan van arribar a les comissaries 609 violacions, han incrementat un 24,3%. Són dades dels Mossos d’Esquadra, que atribueixen aquest augment a l’aflorament de part de la xifra negra que caracteritza les violències sexuals. Pel que fa als abusos sexuals, el 32% de les víctimes eren dones menors d’edat i se’n van denunciar 1.084 casos en total el 2017. En una entrevista amb l’ACN, el portaveu dels mossos, l’inspector Albert Oliva, insisteix en la importància de denunciar les agressions i els abusos sexuals i remarca que a les comissaries eviten la doble victimització amb procediments protocolitzats: ‘Seria una mala praxi policíaca fer repetir catorze vegades la mateixa declaració a víctimes d’aquests fets tan delicats’. També destaca el treball de formació, sobretot dels més joves, per prevenir les violències sexuals. L’inspector Albert Oliva detalla que el 48% de les persones denunciades per haver violat una dona el 2017 a Catalunya tenien entre 17 i 33 anys. En el cas dels abusos sexuals, el 42% es trobaven en aquesta franja d’edat. Més de la meitat de les violacions, concretament el 58%, van tenir lloc a l’interior d’habitatges; el 27%, en espais públics; el 10%, en establiments; el 3%, en altres tipus de centres i també el 3% en mitjans de transport o punts que hi estan associats, segons que recull el balanç delinqüencial de l’any passat. El 47% dels abusos sexuals que es van denunciar el 2017 havien tingut lloc dins d’una casa i el 27%, en espais públics. ‘Quan es tanquen les portes d’una casa, és molt difícil actuar, però sí que s’hi pot intentar arribar amb el traspàs de la informació, per exemple als més joves, que t’escolten i la interioritzen’, diu l’inspector Oliva, en referència a les xerrades i tallers que els Mossos d’Esquadra realitzen als instituts. L’any passat en van impartir 757, sobretot als cursos de segon i de tercer d’ESO, amb una assistència total de prop de 23.000 alumnes. En aquestes xerrades i tallers, els Mossos tracten la violència de gènere, expliquen què significa una agressió sexual i un abús sexual i parlen de la llibertat i la seguretat d’una persona a l’hora de prendre una decisió quan algú li proposa de tenir-hi una relació. ‘Una de les principals maneres de prevenir és informar i conscienciar’, ha afirmat. Evitar la doble victimització Els mossos insisteixen en la importància de denunciar perquè aflorin aquests delictes moltes vegades invisibilitzats i perquè els violadors o abusadors no quedin impunes. També són conscients dels dubtes que pot tenir una dona a l’hora de denunciar. ‘Entenem que és una decisió difícil’, ha dit. Quan s’interposa una denúncia per agressió sexual o abusos sexuals, es tramet al Grup d’Atenció a la Víctima (GAV), un servei especialitzat que tenen totes les comissaries i que fa un seguiment i acompanyament des de l’inici i fins que se celebra el judici. També informa les denunciants dels recursos de què disposa a nivell municipal, comarcal i català. ‘Quan el Grup d’Atenció a la Víctima es posa en contacte amb la denunciant, no li torna a demanar què li ha passat, sinó que li comunica que té la seva denúncia i li demana com està, què necessita, si coneix el procediment i els recursos que hi ha’, ha explicat. ‘Al judici haurà de tornar a explicar l’agressió, però com a mínim en seu políaca evitem que hagi de repetir tots els detalls; quina hora era, què li han fet, com s’ha sentit’, ha relatat. Les agressions sexuals i els abusos sexuals són formes de violència masclista. Així ho va recollir el Parlament de Catalunya el 2008 en la llei per erradicar la violència masclista. El portaveu dels Mossos d’Esquadra posa èmfasi en aquesta conceptualització: ‘Aquesta llei contempla les violències sexuals, que atempten contra la llibertat i la indemnitat sexual, com a formes de violència masclista. És un concepte europeu recollit per organismes internacionals. El parlament el va adoptar i aglutina totes les formes de violència masclista’.

Summary: Una de cada quatre víctimes de violació el 2017 a Catalunya era menor d’edat


La Terra girava més de pressa al final de l’època dels dinosaures que en l’actualitat, segons revelen les closques de mol·luscs del cretaci tardà. Si actualment el planeta fa 365 voltes sobre si mateix en un any, en aquell temps rotava 372 vegades. Això significa que un dia durava llavors vint-i-tres hores i mitja, segons el nou estudi a la revista Paleoceanography and Paleoclimatology. El mol·lusc sotmès a estudi, d’un grup extint i molt divers conegut com cloïsses rudistes, creixia ràpidament, establint anells de creixement diaris. L’ús de làsers ha permès de comptar els anells de creixement amb més precisió que els investigadors humans amb microscopis. L’anàlisi química de la closca ha indicat també que les temperatures de l’oceà van ser més càlides en el cretaci tardà del que es creia fins ara, aconseguint quaranta graus a l’estiu i més de trenta graus a l’hivern. Les altes temperatures de l’estiu probablement es van acostar als límits fisiològics dels mol·luscs. L’estudi ha analitzat un sol exemplar de l’espècie Torreites sanchezi, que va viure durant més de nou anys en un fons marí poc profund en els tròpics, un lloc que ara, setanta milions d’anys després, és terra ferma a les muntanyes d’Oman.

Summary: Fòssils revelen l’existència d’anys de 372 dies en el passat


Avui a la matinada la Policia Local de l’Ametlla de Mar (Baix Ebre) ha identificat vuit persones per haver fet pintades a la rotonda de l’entrada del municipi. En declaracions a l’ACN, el batlle, Jordi Gaseni, ha confirmat que entre els membres d’aquest grup hi ha el periodista Arcadi Espada, un dels fundadors de la plataforma Ciutadans de Catalunya, promotora de Cs. Segons Gaseni, la policia ha denunciat administrativament el grup, format per quatre vehicles, dos dels quals han fugit. ‘No permetrem que hi hagi aquesta mena de vandalisme envers els nostres símbols i mobiliari urbà. Estem indignats’, ha condemnat. El consistori assegura que avaluaran quines mesures han d’emprendre i si se sumaran a la denúncia administrativa per evitar que tornin a passar fets com aquests. Els Mossos d’Esquadra han avisat la Policia Local de l’Ametlla de Mar en veure que quatre vehicles estacionaven a la rotonda d’entrada del municipi i començaven a ‘embrutar-la’, ha explicat el batlle. També ha confirmat que els integrants del grup s’han mostrat ‘burlescs’ envers els agents policials i els han enregistrat mentre els identificaven. Entre ells no consta cap veí, però hi destaca la presència del periodista i un dels fundadors de Ciutadans de Catalunya, Arcadi Espada, segons que ha confirmat el batlle de l’Ametlla. Gaseni ha assegurat que estudiaran si reforcen la denúncia administrativa, ja en curs, atès que no és la primera vegada que no els espais públics no són respectats a la localitat.

Summary: L’Ametlla de Mar denuncia Arcadi Espada per vandalisme


El govern de la Generalitat ha contractat la construcció de tres hospitals de campanya a València, Alacant i Castelló. Entre tots, tindran una capacitat total de 1.100 llits, dels quals mig miler seran disponibles d’aquí a quinze dies. Així ho ha anunciat el president Ximo Puig, després d’una videoconferència mantinguda amb la consellera de Sanitat, Ana Barceló. Puig ha destacat que l’objectiu d’aquesta mesura és ‘dotar de la màxima seguretat a tot el sistema sanitari valencià’. ‘Fins ara, els recursos són suficients per a atendre la demanda assistencial, però cal tenir planificats tots els escenaris per a anticipar-nos a les necessitats’, ha assegurat. Els tres hospitals de campanya se situaran al costat d’un hospital de referència en les tres capitals de província. Els nous llits es distribuiran de la següent manera: cinc-cents a València, quatre-cents a Alacant i dos-cents a Castelló. A més, ja hi ha acords tancats amb empreses hoteleres per a incrementar el nombre de llits assistencials. Els primers acords són a València i a Alacant. Els hospitals de campanya operaran conjuntament amb cada hospital de referència gràcies als seus sistemes de comunicacions. Segons la Generalitat, els nous centres comptaran amb els serveis següents: unitat d’aïllament, zona de quarantena, zona de banys i serveis separats per sexes, zona de recepció, zona de triatge, zona de descans personal mèdic. ‘Són hospitals de campanya dissenyats per al seu funcionament durant grans períodes de temps’ i posseeixen ‘les mateixes prestacions que un hospital de construcció a causa de la gran qualitat de materials emprats que permeten aïllar l’interior de l’exterior’. Estan formats per contenidors desplegables connectats entre si mitjançant túnels i que seran del tot aïllats de l’exterior, segons el govern.

Summary: La Generalitat construirà tres hospitals a València, Castelló i Alacant amb 1.100 llits


La denúncia dels presos polítics catalans que fa Pep Guardiola lluint un llaç groc arribarà al parlament britànic. El partit gal·lès Plaid Cymru i el Partit Nacionalista Escocès han presentat a la Cambra dels Comuns britànica una moció de suport a ‘l’actitud valenta de defensa del poble de Catalunya’ de Guardiola, que va dir que continuaria portant el llaç groc malgrat l’avís de sanció de la Federació Anglesa de Futbol. Ho ha explicat el diputat gal·lès Jonathan Edwards, que ha escrit una carta a l’entrenador del Manchester City. My letter to @ManCity Manager Pep Guardiola supporting his stance in defence of Catalan political prisoners and Spanish State oppression. @PepTeam pic.twitter.com/5q2cht2xD4 — Jonathan Edwards (@JonathanPlaid) February 27, 2018 ‘Com sabeu, hi ha uns vincles molt forts entre el poble de Gal·les i Catalunya i hem observat amb gran interès els fets del seu país’, diu Edwards en la carta. El diputat gal·lès afegeix que el seu partit sempre ha aprofitat ‘totes les oportunitats parlamentàries’ per a criticar l’estat espanyol. ‘Jo mateix he titllat les accions de l’estat espanyol de “tiràniques” dins la Cambra dels Comuns’, diu. Segons Edwards, els desafiaments que afecten el poble de Catalunya s’assemblen a aquells que han afectat els pobles de Gal·les i Escòcia en la lluita per l’alliberament nacional. Per aquest motiu el diputat s’hi solidaritza: ‘Continuarem destacant en el parlament britànic el tràngol del poble de Catalunya.’ Milers d’afeccionats del Manchester City es posen el llaç groc Abans de la final de la Copa de la Lliga entre el Manchester City i l’Arsenal, el Comitè de Defensa de la República (CDR) de Londres va repartir uns sis mil llaços grocs als voltants de l’estadi de Wembley.

Summary: El llaç groc de Guardiola arriba al parlament britànic


L’estat espanyol va enviar fa dues setmanes una carta per a advertir els secretaris, els interventors i els tresorers municipals de les conseqüències de col·laborar en l’organització del referèndum. Joan Anton Font, secretari general de l’Ajuntament de Tarragona, va respondre a la missiva signada pel secretari d’estat d’Administració Territorial espanyol i va dir-li que prejutjava com a il·legal una llei que encara no s’havia aprovat. ‘S’assembla més a una amenaça que no pas a una oferta col·laborativa’, va escriure. Conversem amb ell sobre aquesta carta, però també de les possibles vies que té l’estat espanyol per a evitar la participació dels ajuntaments en l’1-O. —Pot actuar l’estat espanyol contra els ajuntaments que col·laborin amb el referèndum? —L’estat pot fer el que cregui convenient, però una altra cosa és que hi hagi cap acció possible i cobertura jurídica per a fer-la. —A què us referiu? —Específicament, als ajuntaments no se’ls pot sancionar. L’estat no pot obrir cap expedient per infracció administrativa contra els consistoris. En tot cas, les actuacions han d’anar dirigides contra els càrrecs electes o els funcionaris. En el cas del referèndum, només hi ha disponible la via penal, i tampoc no crec que sigui efectiva. —Què voleu dir amb ‘només’? —L’estat pot presentar un recurs al contenciós administratiu contra l’acord d’un ajuntament de cedir espais per al referèndum, per exemple. Tanmateix, la resolució del cas pot tardar mig any o més. Per tant, quan hi hagi sentència, l’1-O ja haurà passat. No és una via efectiva. —Tornem a la via penal, doncs. —Penso que tampoc no té recorregut. El delicte de sedició queda descartat i només podríem parlar de prevaricació i desobediència. Si repassem les doctrines del Suprem i el TSJC sobre la prevaricació, i les sentències del 9-N, que són les més recents pel que fa al procés , es demostra que no hi ha delicte possible. En tot cas, la culpa seria del Parlament de Catalunya, però és un òrgan legislatiu i no pot prevaricar. —I la desobediència? —El mateix codi penal preveu que no existeix la desobediència quan l’actuació es fa en compliment de les previsions d’una llei. A més, perquè existís un delicte de desobediència, caldria que una autoritat competent notifiqués de manera formal –per exemple, el TC, si suspèn la llei del referèndum– contra la col·laboració a l’1-O. I a partir d’aquí, hauríem d’analitzar la viabilitat de notificar els nou-cents batlles de Catalunya, els dos-cents o tres-cents coordinadors electorals, els més de cinquanta mil membres de meses electorals i els milers de col·laboradors i representants de l’administració. No és operatiu. —Fa unes setmanes, el secretari d’estat d’administracions territorials, Roberto Bermúdez, va enviar una carta als ajuntaments advertint-los que no col·laboressin amb l’1-O. Vau parlar d’amenaça, per què? —Per diversos motius. Primer, pel moment en el qual s’envia. Segon, perquè mai, absolutament mai, la secretaria d’estat ni el ministeri no ens han enviat cap carta per a demanar-nos de col·laborar en res. En tercer lloc, es jutja com a il·legal una llei que encara no s’ha aprovat. En quart lloc, ens exigeixen que col·laborem perquè el referèndum no es faci. I finalment, ens recorden la responsabilitat que tenim en la fiscalització de despeses. Això té una lectura única i és amenaçadora: ‘Vigileu què feu, que actuarem’. —L’estat pressiona els funcionaris municipals? —Sí. L’estat ha creat un escenari on els funcionaris tenen la sensació que tot el que fan pot ser un delicte. La carta, simplement, aprofundeix en aquesta sensació. Per això reaccionem. Som professionals, ens sabem bé la llei i les nostres funcions. —Segons la carta de Bermúdez, és la Generalitat que pressiona. Què en penseu? —No sé quina mena de pressió exerceix la Generalitat, sobretot perquè encara no sabem del cert quina serà la nostra missió. La llei del referèndum només preveu que els ajuntaments cedeixin espais electorals i de propaganda (carrers, places, fanals, etc.). El cens, les meses, són temes que recauen sobre la junta electoral. Que un funcionari sigui en una borsa de voluntaris per a fer de representant de l’administració, de personal col·laborador o per a participar en tot el muntatge i desmuntatge dels col·legis electorals, com és lògic, no comporta cometre cap delicte, falta o infracció. És l’estat que genera aquesta sensació de delicte permanent, no pas la Generalitat. —Com valoreu el comunicat del Col·legi de Secretaris, Interventors i Tresorers Municipals de Catalunya (CSITAL), on diuen que seran fidels a la constitució espanyola? —El contingut és el que ha de ser, però se n’han fet lectures interessades, com totes les coses que tenen a veure amb el procés. —Què voleu dir? —El col·legi diu, bàsicament, que es deixi tranquil el col·lectiu, perquè els professionals sabem quina és la nostra feina i que hem d’actuar d’acord amb el codi ètic. Al darrer paràgraf del comunicat es reprodueix una part d’aquest codi i es fa referència al principi de legalitat. Nosaltres sempre complirem la legalitat establerta en cada moment. Cal recordar que és un redactat del 2005, la legalitat eren l’estatut, la constitució i la normativa europea. Si canvia l’ordenament jurídic, canvia el marc legal, però no pas el codi ètic. Algú ha llegit, després de veure la paraula constitució, que és una manifestació de voler fer seguidisme i que no anirem en contra de la constitució. Però no és això. —Com a secretari, depeneu de l’estat espanyol o de l’ajuntament? —El secretari d’estat assegura, en la carta, que tenim dependència funcional de l’estat, però això no és veritat. Els secretaris, els interventors i els tresorers no tenim cap dependència funcional de l’estat. Exercim les nostres competències amb independència funcional, si no, no podríem complir les nostres funcions amb les garanties oportunes. Sí que és veritat que nosaltres formem part d’un cos estatal, el cos de funcionaris de l’administració, però depenem dels ajuntaments, que són els que ens paguen i on exercim les nostres funcions. —Per què vau decidir de respondre la carta del secretari? —Ja es va fer el 9-N, quan Llanos de Luna  va enviar un correu electrònic similar. Estem tips que se’ns intenti instrumentalitzar per qüestions que van més enllà de les nostres funcions. Però la cosa més greu de tot plegat és que el secretari d’estat lliuri primer la carta als mitjans de comunicació abans que als ajuntaments. És una estratègia purament mediàtica. Personalment, quan una autoritat posa en dubte la meva professionalitat i també intenta alliçonar-me, per una qüestió d’integritat, tinc el deure i l’obligació de respondre. No es pot callar. —Heu rebut resposta? —No, ni la rebré. No tenen arguments per a respondre-la. A més, la carta tenia un sentit clarament amenaçador i el seu objectiu ja l’ha complert. —Com veieu que alguns ajuntaments no hagin registrat com a rebuda la carta? —Des d’un punt de vista administratiu, han actuat correctament. Segons la nova llei de procediment administratiu, totes les relacions entre administracions han de ser en format electrònic. Per això alguns ajuntaments van enviar una resposta advertint que no s’havia rebut una notificació electrònica de la carta. Llavors l’estat té deu dies per a presentar-la. —Teniu constància que ho hagi fet? —No tinc coneixement que hagi passat. De totes maneres, la carta ja ha tingut l’impacte mediàtic que cercava. —Quan s’acosti l’1-O, el PSC de Fèlix Ballesteros li demanarà un informe sobre el referèndum. Què fareu? —No em puc posicionar ara mateix perquè encara no tenim la llei. S’ha presentat un esborrany i pot ser que canviï abans que s’aprovi al parlament. Quan la tinguem, hauré d’analitzar jurídicament les coses que se’m demanin. Però no se’m pot demanar un informe sobre la correcció constitucional o d’acord amb el dret internacional de la llei perquè no em pertoca. Suposo que em demanaran un informe sobre les conseqüències de la participació de l’ajuntament en l’aplicació del que diu la llei. —Què us sembla l’esborrany de la llei? —Té punts interessants, tot i que alguns necessiten ser desenvolupats. Crec que aquest procés obert de divulgació i de participació en el contingut inicial de la llei ajudarà a tenir un text legal fort. A més, considero que la part fonamental, la qual demanaven alguns per la seguretat de tot el que s’hagi de fer, queda coberta en l’article 3 i la disposició final primera . —Heu parlat sobre el referèndum amb Fèlix Ballesteros? —Formalment no. La relació entre el batlle i el secretari municipal és diària i molt estreta. Parlem de mil coses i, des d’un punt de vista determinat, és un tema que hem tractat, però no us revelaré res de l’àmbit privat. Us diré que tots els òrgans de govern de l’Ajuntament de Tarragona –el primer, el batlle Ballesteros– actuen des d’un respecte institucional i professional absolut. —Què passarà si el TC impugna la llei de manera immediata? —És de presumir que el parlament actuarà en conseqüència i hi haurà un pronunciament exprés per a explicar que, per aplicació de la mateixa llei, la suspensió no té efecte. Però són futuribles que s’hauran d’anar analitzant en el moment que passin.

Summary: Joan Anton Font: ‘L’estat crea la sensació que tot el que fem pot ser un delicte’


L’exposició ’55 urnes per la llibertat’ ha obert al públic per primer cop avui a Brussel·les en un acte que ha comptat amb la presència dels exconsellers Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret i Oriol Sànchez, fill de l’ex-president de l’ANC empresonat Jordi Sànchez, que ha llegit una carta del seu pare. Vegeu ací les fotos i vídeos d’un acte emocionant, que s’ha viscut en una cèntrica església de la capital belga reconvertida en centre cultural, Saint Jean Baptiste au Béguinage. ‘El primer d’octubre ens van ofegar i no pot ser que ens quedem sense aire.’ L’artista David Torrents resumeix amb aquestes paraules tan contundents l’essència de l’exposició ‘Urnes. 55 artistes per la llibertat‘, que s’inaugurarà avui a les vuit del vespre a l’església de Béguinage de Brussel·les. Les urnes són el punt de partida de la mostra, promoguda pel Comitè de Solidaritat de Catalunya Nord. L’entitat va donar cinquanta-cinc urnes del referèndum a cinquanta-cinc artistes, que les han convertides en obres d’art per a reivindicar la llibertat. Partint d’aquest mateix material comú, l’urna del primer d’octubre, cada artista ha volgut exposar la seva visió sobre què va significar aquell dia. Alguns, com ara David Torrents i Franc Aleu, s’han centrat a denunciar la violència de la policia i la repressió de l’estat espanyol. Aleu explica que, en la seva obra, vol fer referència a Felipe VI: ‘Li diuen “El preparao” perquè ha estudiat molt per a ser rei. Al final, només li ha servit per a estar disposat a apallissar les nostres àvies amb l’objectiu de mantenir-se en el càrrec. Fins que no posem fi a la monarquia, no hi podrà haver entesa entre els pobles.’ L’urna de l’artista Franc Aleu. Torrents fa la seva denúncia partint de l’experiència: ‘A l’urna hi plasmo tota la meva família, que som dins, ofegats com en un aquari. Intenta reflectir què vam sentir quan érem al col·legi i vivíem amb intensitat totes les coses que passaven al voltant. Vam sentir la violència malgrat que allà no hi va haver càrregues.’ L’urna de David Torrents i Jacqueline Molnár Alguns altres artistes, en canvi, han preferit subratllar els punts positius d’una jornada en què el poble va saber resistir amb fermesa i creativitat malgrat la violència. ‘La meva obra té la tapa de l’urna oberta per a remarcar la incògnita de què passa si votem. Podem parlar? Podem votar? Realment serveix un vot?’, explica l’artista Tom Carr. L’urna de l’artista Tom Carr. En una línia similar, Enric Pladevall, que també participa en la mostra, vol reivindicar allò que considera ‘l’acció política més important que s’ha viscut a Catalunya d’ençà de la guerra civil’. L’urna de l’artista Enric Pladevall. Missatge contundent del món de l’art D’aquesta manera, el món de l’art vol enviar un missatge de denúncia de la violència de la policia del primer d’octubre, d’una manera contundent i col·lectiva, amb la participació de nombrosos artistes: J. Franc Aleu, Nora Ancarola, Miquel Arnaudiès, Biel Barnils Carrera, Jacquie Barral, Núria Batlle, Pere Bellès, Fabien Boitard, Danièle Busquet, Tom Carr, Francesca Caruana, Pascal Comelade, Roger Cosme Esteve, Joël Desbouiges, Quim Domene, Philippe Domergue, Pep Duran Esteva, Ignasi Esteve i Bosch, Joan Fontcuberta, Marc Fourquet, Gabriel, Jesús Galdón, Jordi Isern, Salvador Juanpere, Patrick Jude, Emmanuelle Jude, Brigitte Kühlewind Brennenstuhl, Delphine Labedan, Lola Lasurt, Antoni Llena, Anna Llimós, Francesca Llopis, Assumpció Mateu, Odile Marot, Enric Mauri, Carme Miquel, Pere Noguera, Gilles Olry, Frederic Perers, Enric Pladevall, Xevi Prat, Jaume Ribas, Antònia Ripoll, André Rober, Dolors Rusiñol Masramon, Esteve Sabench, Gerard Sala, Carme Sanglas, Claret Serrahima, Servand Solanilla, David Torrents i Jacqueline Molnar, Francesc Torres, Montse Vendrell, Christian Vila i Marga Ximenez. ‘És la primera denúncia d’aquesta mena, però no serà l’última. La gent de la cultura s’implica per demanar, per una banda, concòrdia i, per una altra, que s’alliberin els presos polítics’, explica Torrents. ‘Els artistes no sempre es manifesten voluntàriament en un fet històric, però en aquest cas ens manifestem tots, i ja era hora!’, afegeix. ‘Els músics van ser els primers a dir-hi la seva i nosaltres potser hem necessitat més espai per a reaccionar.’ Pladevall recorda que el món de l’art es va definir a favor del dret de decidir l’any 2014, abans que uns altres col·lectius. Tanmateix, creu que ‘la repressió ha causat molta por’ i que, per aquest motiu, alguns artistes no han volgut participar en la mostra. El catàleg de l’exposició La denúncia internacional d’un dia que durarà anys És previst que l’exposició, que es podrà veure a la capital belga fins el 15 de juliol, s’estableixi a Perpinyà el 31 d’agost i arribi a Barcelona el primer d’octubre. Després anirà a València, Girona, Vic, Manresa i tornarà a més ciutats europees. De fet, la internacionalització de la denúncia de la repressió és un dels objectius principals de la mostra. ‘Volem cridar l’atenció sobre aquesta situació tan singular que viu Catalunya, que al cap i a la fi és un problema present a molts països d’Europa’, explica Tom Carr. En la mateixa línia, Franc Aleu entén l’exposició com una manera d’explicar al món què passa a Catalunya: ‘Convé que circuli pel món i viatgi durant anys per a deixar ben clar que “ni oblit ni perdó”.’ Enric Pladevall destaca que l’exposició, a Bèlgica, no serà objecte de la censura que van tenir l’estat espanyol obres com la de Santiago Sierra: ‘És un país amb llibertat d’expressió.’ Quan s’acabi la tanda d’exposicions, les obres seran subhastades i els diners que se’n facin s’ingressaran a la caixa de solidaritat amb els polítics perseguits. De la mateixa manera, el catàleg de l’exposició també servirà per a finançar-la. Aquesta publicació, editada en català, anglès i francès, ja és a la venda. A més de les creacions de l’exposició, inclou texts de diversos autors i fotografies de situacions viscudes durant les setmanes anteriors i posteriors al referèndum. És un llibre solidari en què tots els qui hi han participat ho han fet sense ànim de lucre, també la distribuïdora i els llibreters. ‘En diem El llibre groc perquè és tot pintat de groc. Vèiem clar que havia de ser així, per tota la càrrega simbòlica que té’, explica David Torrents, que, a més de participar en l’exposició, també ha dissenyat el catàleg. El catàleg també inclou texts d’autors diversos. Una inauguració sense Puigdemont El president Carles Puigdemont havia de ser present en la inauguració de l’exposició, però, com que no pot sortir d’Alemanya, no hi podrà assistir. En canvi, sí que hi assistirà Lluís Puig, que va acabar renunciant a la Conselleria de Cultura arran de la imposició de l’estat espanyol. Els artistes participants també volen denunciar aquest fet: ‘Potser s’hauria d’haver traslladat la inauguració a Berlín; el fet és que no pot ser que restin en l’oblit i es normalitzi que són a l’exili.’ Malgrat les dificultats, els artistes coincideixen en la qualitat de l’exposició: ‘És una mostra extraordinària que surt del fet normal pel que fa a la voluntat de participació. És una resposta plàstica molt potent i variada’, conclou Car.

Summary: 55 urnes: la denúncia artística de la violència de l’1-O a Brussel·les


Esquerra Unida descarta arribar a cap acord amb la candidatura de Més Madrid que ha impulsat l’ex-diputat de Podem Íñigo Errejón per a les eleccions a la Comunitat de Madrid, després de la negativa de l’ex-candidat del partit morat a demanar la paralització de l’operació Chamartín, segons informen Europa Press fonts de la coalició d’esquerres. Per això, l’organització d’Alberto Garzón centra ara els seus esforços en avançar amb urgència en les negociacions amb Podem, i ha donat de termini fins al 23 de febrer per tancar tant la candidatura per a les autonòmiques madrilenyes com les de la resta de municipis i comunitats on sigui possible, així com la llista de les europees. La decisió d’EU de no confluir amb Errejón, que s’oficialitzarà en la reunió de la direcció de la federació madrilenya del propvinent 15 de febrer, respon a la negativa de la plataforma impulsada per Errejón i la batllessa de Madrid, Manuela Carmena, de paralitzar l’operació Chamartín, ara denominada Madrid Nuevo Norte. La coalició d’esquerres va plantejar aquesta petició a Més Madrid com a condició imprescindible per arribar a un acord, en la reunió que van mantenir dilluns passat per explorar la possibilitat de conformar una candidatura unitària a la Comunitat. Errejón va descartar acceptar la condició d’EU En aquesta reunió, a la qual no va acudir Podem, Errejón i el seu equip ja van traslladar que no tenien intenció de demanar a Carmena que renunciï a aquest projecte i, en aquesta línia, fonts de Més Madrid van confirmar dimarts a Europa Press que veien impossible un pacte amb EU si mantenien aquesta condició. El mateix dimarts, el responsable de relacions polítiques d’EU Madrid, Álvaro Aguilera, ha confirmat en una roda de premsa després de la reunió de l’executiva de l’organització en la Comunitat que no anaven a renunciar a aquesta línia vermella. Per això, encara que oficialment es van donar de termini fins a la reunió de la direcció madrilenya del 15 de febrer, han descartat ja la possibilitat d’arribar a un acord amb Més Madrid, donat el nivell de desavinença al voltant d’un aspecte que consideren imprescindible. D’aquesta manera, l’organització centra ara tots els seus esforços a tancar un acord amb Podem que estava pràcticament fet fins que va saltar pels aires amb l’anunci d’Errejón de liderar la candidatura de Més Madrid, en lloc de la de Units Podem. En concret, EU s’ha donat de termini fins al 23 de febrer per tancar aquest i la resta d’acords que estan en l’aire per conformar candidatures de coalició amb Podem a les municipals, autonòmiques i europees de maig de 2019. Aquest dissabte 23, la coalició d’esquerres celebrarà una reunió de l’anomenada Coordinadora Federal – el màxim òrgan executiu de direcció d’Esquerra Unida – en què donarà el vistiplau a les confluències que s’hagin tancat, i decidirà concórrer en solitari allà on no hagi estat possible segellar un acord abans d’aquest moment. EU, preocupada per la ‘paràlisi’ de Podem El secretari d’Organització d’EU, Ismael González, ha reconegut en declaracions a Europa Press que senten certa ‘preocupació’ per la ‘paràlisi’ que afecta Podem després d’esclatar la crisi més gran del partit morat, i ha defensat la necessitat d’accelerar els treballs per arribar preparats a les urnes al maig. En el cas de la Comunitat de Madrid, EU espera que se celebri com més aviat millor una reunió entre les direccions autonòmiques de les dues formacions per poder avançar en la candidatura conjunta, encara que Podem segueixi analitzant com reorganitzar després de la marxa d’Errejón i, després, la dimissió del qual era secretari general a la Comunitat Ramon Espinar. La direcció estatal del partit morat va decidir en la reunió que va celebrar amb caràcter extraordinari la setmana passada prioritzar els treballs per refer la seva candidatura a la Comunitat, començant per elegir el seu cap de llista, abans de procedir a parlar amb la resta de formacions amb les quals vol confluir. Així, a Podem estan centrats a buscar el que serà el ‘número u’ a les autonòmiques de Madrid que haurà de mesurar-se previsiblement amb Errejón a les urnes. Encara que no avancen noms, fonts de la formació estatge expliquen a Europa Press que el perfil que busquen és el d’una figura independent, que sigui dona.

Summary: Esquerra Unida descarta confluir amb Errejón a Més Madrid


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, José Manuel García Margallo, va dir aquesta setmana que ‘els catalans estan més que emparats pel servei exterior d’Espanya’. Unes declaracions que va fer en referència a la polèmica per l’admissió a tràmit del Tribunal Constitucional del recurs del govern espanyol contra les competències de la conselleria d’Afers Exteriors. Per replicar aquestes paraules de Margallo, l’usuari de Twitter David d’Enterria ha fet una sèrie de piulets en què recull un conjunt de greuges del ministeri espanyol amb ciutadans catalans. Vegeu els piulets que ha fet amb el recopilatori dels greuges: Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio exterior d’ESP” Vots #27S de catalans a Roma=PERDUTS pic.twitter.com/Ca7FjJ9ZeD — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados x el servicio exterior d’ESP” Ampliació vot correu: NOMÉS x MILITARS pic.twitter.com/iO56p958NV — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados x el servicio exterior ESP” Doc. CAT a consolat Brusel·les: EXPULSAT pic.twitter.com/42v3bTTKzW — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados x el servicio ext. ESP” Cònsol ESP a HK diu “ignorant” a ciutadà CAThttps://t.co/xl7rLK0vHk — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados x el servicio exterior d’ESP” Cònsol ESP a Perpinyà contra el català pic.twitter.com/Dm12NgONZ8 — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo: “Los catalanes están más que amparados x el servicio ext. d’ESP” “Catalanes de mierda”=Cònsol a Melbourne pic.twitter.com/6JgDcvFZvD — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo: “Los catalanes están más que amparados x el servicio ext. d’ESP” Presentació llibre CAT a Holanda = VETADA pic.twitter.com/etFhUjVGtd — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio ext. d’ESP” Acte anti-#9N de l’ambaixador ESP a EUA pic.twitter.com/cVNcioFj9d — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio ext. d’ESP” Ambaixada ESP a FR veta al president CAT pic.twitter.com/mcVYu0KZRl — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio exterior ESP” Candidat CAT al Banc Central EU: VETAT pic.twitter.com/wgmx8TldPg — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio ext. d’ESP” Data recepció paperetes #27S a EUA: #30Shttps://t.co/lGWb26EIBI — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016 Margallo:”Los catalanes están más que amparados por el servicio exterior d’ESP” Paperetes vot (USA): 3 setmanes TARDhttps://t.co/qLTBcB9K76 — David d’Enterria *X (@denterd) 19 febrer, 2016

Summary: Tretze piulets amb greuges del ministeri d’afers exteriors espanyol amb ciutadans catalans


El president de Foment del Treball, Joaquim Gay de Montellà, ha parlat de les relacions que mantenien Catalunya i Espanya, i ha afirmat que el discurs de la por que s’exercia des de Madrid no servia per a res. En una entrevista a ‘El Món a Rac1’ ha explicat: ‘No pot ser que es doni molt i es rebi poc, això suscita malestar a Catalunya’, i ha apuntat que les balances fiscals no eren equilibrades. Per una altra banda, és partidari de recuperar el diàleg i la voluntat de pactar amb l’estat espanyol, i per això ‘continua tenint vigor i sent necessari un pacte fiscal’. Ha afegit que Catalunya continuava sent l’empresa més gran d’Espanya, però que necessitava un reequilibri, perquè si no es perdrien oportunitats. Ha dit que no tenia les infraestructures que necessitava. Quan li han preguntat pel 27-S, Gay de Montellà ha deixat clar que eren unes eleccions autonòmiques encara que algú hi donés una altra visió, una clara referència al caràcter plebiscitari dels comicis. ‘En cas que guanyessin clarament els independentistes únicament s’obriria un procés que podria durar divuit mesos o divuit anys’, ha dit. També ha opinat: ‘Sobre el terreny polític els empresaris no tenim por, però som prudents’.

Summary: Gay de Montellà: ‘El discurs de la por de Madrid no és bo, no serveix per a res’


La consellera de Salut, Alba Vergés, ha esclatat, indignada contra la confiscació de material sanitari per part del govern espanyol i que havia de servir per a proveir els centres sanitaris i assistencials de Catalunya. En la conferència de premsa d’aquest migdia, Vergés ha dit, amb un to irritat: ‘Ens consta que empreses i centres sanitaris han rebut missatges d’aturar les comandes o confiscar material per a centralitzar-lo a Madrid. No entenem que es pugui fer això en uns moments en què la prioritat és que els nostres professionals i els centres sanitaris tinguin el material necessari per a poder desenvolupar la seva tasca. Ho he fet saber al ministre Illa. No entenem ni entendrem mai que es vulguin aturar comandes o que es vulgui requisar o centralitzar allò que precisament ha de ser de gestió ràpida i descentralitzada, allà on es necessita, que és als nostres centres sanitaris i assistencials.’ El batlle d’Igualada denuncia que 4.000 mascaretes per l’Hospital d’Igualada són retingudes a Madrid El president de la Generalitat, Quim Torra, es queixava ahir al vespre per carta al president espanyol, Pedro Sánchez, de la confiscació de material sanitari de protecció de la Covid-19, com ara màscares, i de l’impacte que té això sobre el personal d’emergències a Catalunya: des d’agents de policia local i de Mossos d’Esquadra a personal sanitari, especialment. El president Torra indicava en la seva carta que aquest material no arribava, i que la situació era delicada. El cap d’epidemiologia de l’Hospital Clínic de Barcelona, Antoni Trilla, també explicava avui a Catalunya Ràdio: ‘El subministrament ha d’arribar tan aviat com sigui possible. Som a prop d’haver de fer coses que no són les més correctes. Hem d’esperar que ens reproveeixin gran part d’aquest material.’ En la carta que Torra va enviar a Sánchez, li deia: ‘Des del govern que presidiu, es procedeix a la confiscació dels béns necessaris per al compliment de les finalitats previstes en l’esmentat reial decret, particularment per a la prestació dels serveis de seguretat o dels operadors crítics o essencials, i us demano que doneu les ordres oportunes perquè es destinin una part d’aquests béns confiscats, especialment els que garanteixen la seguretat, als professionals que treballen per eradicar aquesta pandèmia a Catalunya, ja que, com que el seu govern aplica aquestes actuacions en les fàbriques productores i en les empreses d’importació, resulta impossible de dotar al personal de la policia de la Generalitat, les policies locals i, molt especialment, als sanitaris del nostre sistema de salut, de les màscares i altre material que els ha de protegir en el seu dia a dia en la lluita contra la Covid-19’. Ahir ja va denunciar aquestes confiscacions el president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell: M’informen q l’exèrcit està requisant a Catalunya material de protecció contra el coronavirus. Amb quina transparència ho fan? On s’ho enduen? Va a centres catalans mes necessitats?? En té coneixement la HC @albaverges ?L’estat d’alerta pot ser molt injust si no son transparents — Joan Canadell (@jcanadellb) March 17, 2020 I avui el president del Col·legi de Metges de Barcelona, Jaume Padrós: Torno a demanar-ho i ho exigeixo: És urgent assegurar equips de protecció individual per a tots els professionals sanitaris! La situació s'ha agreujat des del Decreto perquè els proveïdors habituals no poden servir directament als centres. Si no, això serà inassumible!!! — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 18, 2020 Ens en falten per als hospitals públics i privats, per a l'atenció primària, per als centres sociosanitaris, per a les residències geriàtriques i de discapacitats, per als serveis funeraris…@desdelamoncloa @govern @sanidadgob @salutcat — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 18, 2020

Summary: La consellera Vergés, indignada per la confiscació de material sanitari cap a Madrid


El PSPV tindrà dos senadors territorials i el PP, Compromís i Ciutadans nomenaran un cadascun, en virtut dels resultats en les eleccions del passat diumenge, mentre les altres dues forces amb representació en Les Corts Valencianes, Vox i Unides Podem Esquerra Unida, es quedaran sense senador de designació parlamentària. Així ho certifica la Secretaria General del parlament valencià, sobre la base de l’aritmètica electoral, després que el PSPV aconseguís 27 escons, el PP 19, Ciutadans 18, Compromís 17, Vox 10 i Unides Podem 8. Ara, una vegada sense la incògnita del repartiment de seients per grups en Les Corts les mirades se centren en el nomenament d’aquests cinc senadors, un menys que en la passada legislatura a causa del descens de població en el País Valencià (hi ha uns senadors fixos i un altre més per cada milió d’habitants). Aquests càrrecs van vinculats a la legislatura i, per tant, van perdre la seva condició en dissoldre’s Les Corts. L’històric avançament de les valencianes i la seva coincidència amb les espanyols suposa que els temps se superposen i deixa Les Corts amb només cinc dies – amb un cap de setmana entre mitge — per a nomenar-los i que puguin estar presents en la sessió constitutiva del senat espanyol, permetent-los així optar a llocs de responsabilitat. El parlament valencià es conformarà el 16 de maig, dijous, i la Cambra alta el 21, dimarts. El mateix president de Les Corts en funcions, Enric Morera, ha explicat avui que existeix ‘un problema’ sobre la designació d’aquests senadors territorials i ha mostrat els seus dubtes que doni temps a procedir a aquest nomenament, encara que s’intentarà i ‘si hi ha bona voluntat per part de tots, igual s’aconsegueix’. Ja en les últimes juntes de portaveus els cinc grups amb representació en la IX legislatura van manifestar la seva voluntat d’arribar a un acord per a escurçar els terminis, encara que aquesta decisió emanarà de les noves Corts constituïdes el dia 16. El lletrat major va explicar que és un procediment complex que requeriria la unanimitat. La llei de designació de senadors en representació del País Valencià, l’última modificació de la qual data de 2017, fixa els passos a seguir per a aquest nomenament. Així, entre aquest dijous i el dilluns hauran de constituir-se la Mesa i els grups, per a la distribució de senadors proporcionalment entre els grups el nombre de senadors aplicant la regla d’Hondt al nombre de diputats que posseeixi cada grup. Cada grup parlamentari proposarà per escrit davant la mesa les seves candidatures amb els documents que acrediten la seva elegibilitat, i un currículum detallat de cadascun, hauria de reunir-se de nou la mesa per a convocar la Comissió d’Estatut dels Diputats i les Diputades, que finalment haurà d’emetre un dictamen favorable després d’estudiar les candidatures, i hauria de també convocar-se un ple extraordinari per a l’elecció. Els triats serien proclamats i la presidència de Les Corts informaria de manera immediata a la presidència del senat espanyol i expediria les corresponents credencials per a la seva acreditació davant aquesta cambra.

Summary: El PSPV tindrà dos senadors territorials i PP, Compromís i Ciutadans un cadascun


Fa deu anys, Bernat Ruiz Domènech treballava de responsable d’edicions corporatives d’Abertis, les autopistes. Hi havia un greu problema d’eficàcia de l’edició corporativa i va començar a analitzar com millorar-la. Va estudiar-ne l’edició digital, tècniques de producció… Va obrir un bloc i així va començar a fer conferències i ponències sobre el tema. Avui col·labora amb l’Escola de Llibreria i amb el postgrau en prescripció lectora de la UB i amb el màster en edició de la Universitat Diego Portales de Santiago de Xile. També fa un any que va crear una petita editorial, Apostroph. Amb tot aquest coneixement acumulat, aquesta tardor ha publicat l’assaig Desencadenats. Un nou mercat per al llibre independent (Saldonar), un estudi divulgatiu que analitza el món de l’edició i proposa línies noves de treball i d’organització per al sector del llibre en català: compartir informació, ampliar l’audiència, eliminar l’estoc i, finalment, crear un clúster. —Costa de fer una diagnosi del sector del llibre? —Quan es reuneixen els editors, llibreters, distribuïdors…, la diagnosi la fan molt de seguida, fa anys que la tenim feta: hi ha un problema d’eficiència, de sobreproducció, d’estancament de l’índex de lectura tot i que va creixent, però molt a poc a poc, i, per tant, tot això desemboca en un problema de rendibilitat. Per exemple, a Alemanya la rendibilitat és d’una altra galàxia; els francesos hi van al darrere, Déu n’hi do la rendibilitat dels títols a França. La podem mesurar per tirada mitjana. És a dir: com més gran és la tirada mitjana, més rendible és un títol pels costos que té associats. Els italians van darrere de França, però fins i tot comparats amb Espanya també tenen una indústria molt més eficient. I això és determinat pels títols nous que s’editen cada any. Després tindríem més problemes com la distribució, que és el forat negre de l’eficiència del llibre a Espanya. —El vostre llibre no exposa tan sols l’estat de la qüestió del model d’ara, sinó que també fa l’anàlisi d’un model que entra en crisi per les circumstàncies actuals al món (la revolució digital i unes formes de vida noves). Per tant, penseu en una manera nova d’abordar algunes baules de la cadena del sector editorial. —És clar, és que tot això entra en crisi per dos motius: pel cop de la crisi econòmica, que aprofundeixo al llibre, i per la crisi dels hàbits culturals, en la qual el llibre deixa de ser el vehicle cultural per excel·lència. —Hi ha una frase molt al començament del llibre que fa l’efecte de clavar una estaca: ‘El segle XXI ja no serà el segle del llibre.’ —Que no vol dir que no sigui el segle de la lectura, en molts aspectes, però no serà el segle del llibre. Tal com dic també a Desencadenats, el segle XX és una anomalia: el llibre no havia ocupat mai la centralitat abans del segle XX i després tampoc no l’ocuparà. És una anomalia, perquè el llibre és el vehicle cultural per excel·lència en relació amb la qualitat i el preu, en termes absoluts. Això al segle XXI es trenca. No solament perquè internet et dóna un torrent enorme de contingut legal i de qualitat diversa (alguna de molt bona), sinó també perquè comencem el segle amb l’aparició de la Wikipedia. —La Wikipedia, sí. —La Wikipedia liquida un sector sencer, el de les enciclopèdies i els diccionaris. A vegades no hi pensem, en això. I ho hem de tenir en compte dintre l’encongiment del perímetre de la indústria del llibre. Però és que després tenim coses com Netflix, on per quatre euros el mes tens tota la ficció que puguis veure. Compara-ho amb el preu d’un llibre, que té un preu mitjà de catorze euros. Aquí hem trencat la primacia del llibre en relació amb la qualitat i preu. Però és que, a més a més, el format amb què competeix el llibre és l’audiovisual, que és molt més atractiu. Com que el temps que tenim de consum cultural és limitat, el gran lector no fa un canvi absolut (i segur que hi ha lectors que no han entrat en aquesta mena d’hàbits audiovisuals), però jo conec gent (i a França s’ha fet algunes enquesta i tot), que diu que quan arriba a casa cansat de la feina ja no obre una novel·la, posa Netflix. —I l’altre tros del pastís del temps de consum cultural se’l mengen les xarxes socials. Quant de temps us passeu piulant i formant part d’aquesta comunitat? —Efectivament. I aquí trobem una part d’explicació del descens del consum de llibres. Hem perdut un 30% de la facturació. —També sou molt crític amb Amazon. I dieu que té una actitud totalitària. Arremeteu contra el seu hermetisme a l’hora d’oferir les dades; però també dieu: ‘El veritable competidor és el que interfereix en el comportament del consumidor, fins al punt que deixi de llegir llibres.’ Aquí hi entrarien aquests àmbits de què parlàveu. —Sí, però Amazon també té aquest vessant. Amazon té tots els elements per a competir amb qualsevol manifestació cultural o de continguts que vulguis. T’ho pot oferir tot. Per això és totalitari. Què diu Amazon? Vine amb mi i no et caldrà res més. I ja va començar amb aquesta filosofia l’any 1995, quan es va fundar. Es fixa en les febleses i ineficiències del llibre als Estats Units. Quan Amazon arriba a Espanya, no té cap mena d’estructura. És a dir: Amazon no té capil·laritats. Quan s’implanta en un país, obre un gran centre logístic i la capil·laritat l’aconsegueix amb llibreries associades. Perquè Amazon pugui arribar a tot arreu amb costos continguts, treballa amb llibreries. Són les llibreries que fan de magatzem i envien la comanda. I les tarifes que imposen al llibreter són més draconianes que les que imposa el distribuïdor, però pel volum, els compensa. Ara, per treballar amb Amazon les llibreries han de modificar tant la seva manera de treballar, que a moltes no els compensa. I això que passa amb els llibres passa amb qualsevol producte. La capil·laritat d’Amazon es basa en tercers que treballen per a ell. Et dóna unes regles molt clares que no pots negociar si no ets molt gran. Amazon sempre guanya. I el pacte és: jo sempre guanyo i tu hi guanyaràs bastant. —I punts febles d’Amazon? —Té un gran punt feble, que no els importa perquè el consideren residual, que és tot allò que no pot passar a Amazon. El valor afegit que no pot aportar perquè la seva estructura d’economia d’escala no ho suporta. Són els cursos, activitats, esdeveniments a les llibreries, les fires dels editors, etc. —Les recomanacions de qualitat també? Perquè un bon llibreter coneix millor que ningú el seu client més fidel, molt més que els algorismes que Amazon pugui aplicar a l’hora de vincular el producte comprat a uns altres productes. —Sí, però compte! Amazon et recomana llibres que et poden agradar raonablement, però també fomenta la compra per impuls. —Aquesta mena de monopoli d’Amazon només es pot combatre amb la legislació? —No. I hi ha un parell de casos molt interessants a França. Per exemple, fa uns anys, el Ministeri de Cultura francès i els editors estaven molt preocupats perquè Amazon oferia l’enviament dels llibres de franc. I ells consideraven que això trencava el preu fix del llibre. Van intentar legislar sobre aquest aspecte. Van dir: a partir d’ara, tots els negocis per internet hauran de cobrar l’enviament. L’endemà de l’entrada en vigor de la llei, Amazon va aplicar un preu a l’enviament d’un cèntim. Perquè la llei no pot obligar-te a posar un preu determinat. Va fulminar en un sol dia mesos de debat i legislació. Hi ha coses que no es poden combatre. —Doncs què es pot fer? —On tributa Amazon? Que tributi on toca, per exemple. Tot i que això directament no solucionaria el problema. —Però com es pot combatre més enllà de la llei per posar límits al monopoli d’Amazon? —Hi ha un cas a Alemanya que és la Tolino Alliance, una aliança entre els diversos actors del llibre per a crear un operador digital. Té les llibreries i els editors alemanys al darrere. Ha estat l’únic país capaç d’aturar Amazon. Ara mateix la Tolino Alliance competeix de tu a tu amb Amazon per la quota de mercat. Exceptuant els Estats Units i Alemanya, no hi ha cap país on un actor hagi pogut competir de tu a tu amb Amazon. Aquí hem d’exceptuar la Xina, que per la naturalesa del mercat és molt diferent. Hi ha camp per córrer doncs. —Hi ha camp per córrer si es vol fer com Amazon. Però s’ha de fer com Amazon? —També hem de voler fer-ho com Amazon, sí. Perquè hi ha un públic que quan va tenir l’oportunitat de comprar per internet va deixar d’entrar a la llibreria. A la llibreria no hi anava a relacionar-se, hi anava a comprar un llibre. Per fer això Amazon és imbatible. —I segurament podia prescindir del ritual d’entrar a la llibreria i comprar un llibre, com anar al cinema. —O no s’ho prenia com un ritual. És a dir, és gent que està molt més còmoda a casa. En el cas del cinema, pensa que mentre les pantalles de televisió han anat creixent en mida i definició, les de cinema s’han anat encongint. I una altra cosa molt important, que Amazon sap molt bé: experiència de client, experiència de lectura. Per tant, si volem competir amb Amazon, també hem de copiar bé. Però copiar bé és car i sovint s’ha copiat barat. Una altra cosa és que la gent digui: amb el mateix servei, em quedo amb els meus, amb la gent de casa. Això pot funcionar; a Alemanya ha funcionat. —Els llibreters es queixen que sovint les distribuïdores no serveixen els llibres prou ràpidament, de manera que això els fa impossible de servir amb la mateixa eficàcia que Amazon. —No veig gens clar que el llibreter amb la seva economia d’escala pugui competir amb Amazon pel que fa a velocitat d’enviament d’un llibre. I crec que el seu públic tampoc no li ho demana. Hauríem de sospesar ben bé què valora i què no valora el públic. Però jo no crec que s’hagi de lliurar aquesta guerra, perquè no es pot guanyar. És una qüestió d’escala i d’impacte en els costos. Una altra cosa és que un llibreter tardi una setmana a enviar un llibre. —Fa poques setmanes, entrevistant Oriol Serrano, de la distribuïdora Les Punxes, deia que Les Punxes té Amazon com a client també. —Alimenta el monstre. És perillós. —Però què han de fer, no servir-los? —No dic això, dic que si l’única cosa que fas és alimentar el monstre, arribarà un dia que tindràs un greu problema. En poso un exemple: jo tinc una editorial des de fa un any. Si se m’exhaureix una tirada, el distribuïdor em truca demanant més llibres. Però en la corba de la vida comercial d’un llibre, reimprimir dos-cents llibres, tres-cents, implica uns costos, que puc tardar molt de temps a recuperar. Avui dia la tecnologia permet imprimir llibres d’un en un o si vols de deu en deu. No tens el mateix marge que si en fas cinc-cents, però estaria molt bé que avui a mi el distribuïdor em truqués i em digués: ‘Hem exhaurit la primera tirada, passem a mode impressió sota comanda. Te n’informo perquè a partir d’ara els marges canvien, però ja està. Vols que treballem així o vols encarregar una tirada?’ Això m’agradaria que m’oferís el distribuïdor i no haver de trucar jo a l’impressor, no haver de gratar-me la butxaca. —Això és possible ara? —A Espanya hi ha uns 600.000 títols vius, és a dir, que el llibreter pot demanar. Però una part, tot i que teòricament són disponibles, són zombis. Sempre són exhaurits i no hi ha intenció de fer-ne noves tirades. No es donen de baixa perquè si ho fas, automàticament perds l’ISBN i algú altre podria comprar-ne els drets. —Però si el distribuïdor s’ocupa també de la impressió significa que encara acumularà més control sobre el llibre, en detriment de l’editor. —Aquest control és tècnic i aparent. Fa vint anys el distribuïdor aportava molt de valor afegit, perquè era l’única connexió que els editors tenien amb els llibreters. I si eres a la llibreria, venies, i si no eres a llibreria, no venies. A més, com que la publicitat era molt cara, el comercial de la distribuïdora era la publicitat del llibre. Avui podem arribar al públic per molts altres canals; els editors, els llibreters i els nostres autors. Per tant, la funció comercial dels distribuïdors ha decaigut molt. Els salva el servei de novetats, on emboteixen els llibres a les llibreries. Després tens les devolucions que tens, però ells ja els han col·locat. A mesura que les tirades baixen, tampoc no pots inundar. Si estudies amb quantes llibreries treballen regularment els distribuïdors, t’adones que són menys de cent, a Catalunya. I d’aquestes, de realment importants n’hi ha entre trenta i cinquanta. Necessites un distribuïdor per a arribar a aquest nombre de llibreries? Si més no, ho qüestiono. Comencen a ser viables unes altres maneres de treballar, perquè el distribuïdor ha perdut valor afegit aquests últims vint anys. Una manera de recuperar-lo és oferir la impressió sota comanda. Hauríem d’arribar a l’estoc zero. —Estoc zero? Però si el pànic del distribuïdor és no tenir llibres, que vol dir no poder servir-ne. —És clar. Però el distribuïdor ha d’entendre que no podem continuar fabricant llibres com fa vint anys, perquè el mercat ja no ho admet. Els escriptors que venien 100.000 exemplars, ara en venen 10.000. El concepte de best-seller ha caigut molt. Avui, en català vendre 5.000 exemplars és fer festa major. —I així i tot, dieu que l’edició en català és viable i pot ser més eficient que l’edició en castellà. —Sí. Fa deu anys el grup Planeta ocupava una gran posició internacional. Ara no l’ocupa. Però, a més, aquelles accions estratègiques que ha anat duent a terme Penguin Random House han expulsat Planeta de la competència per la primacia. Ja no pot competir amb els més grans. És una qüestió estratègica. Si analitzem les compres que han fet aquests últims deu anys veiem que són catastròfiques. —El capítol dedicat a Planeta és molt dur. —He publicat tot allò que podem saber llegint la premsa. No vull ni imaginar què hi passa, allà dins. M’han arribat coses d’aquella casa que no he publicat perquè no puc demostrar, però que fan por. —Per això us concentreu en una proposta per al mercat del llibre independent? —Tot mercat ha de tenir editorials grans, mitjanes i petites. Però és en les petites on tenim el problema de supervivència. Tot i que les que desapareixen són les mitjanes: Salamandra s’ha venut, la Campana s’ha venut. Jo no critico la venda de la Campana, perquè la Isabel Martí ha treballat tota la vida i ara que en gaudeixi. El problema és què passa quan la Campana va a parar a un gran grup. Perquè molt sovint quan un gran grup adquireix un segell petit o mitjà, l’endemà en comença a variar la línia editorial. Ningú no compra un segell per deixar-lo tal com està, sinó per integrar-lo dins una gran estructura. Quina bona notícia hi ha darrere el fet que Penguin Random House compri la Campana? Doncs que a la fi decideixen d’ordenar el pati que tenen en català. Fins ara només tenien el segell Rosa dels Vents, que era com un calaix de sastre. Ara hi aposten perquè hi veuen negoci. Bona notícia. Però hem perdut perímetre independent. I això implica perdre qualitat, diversitat i tot de valors que l’edició independent té. No pel simple fet de ser independent, sinó perquè com a editorial independent hi ha coses que no pots fer. —Què voleu dir? —Cap editor independent no pot jugar a la ruleta del best-seller. Anar fent títols fins que un funcioni i pagui la resta. Un segell independent no té capital per a fer-ho. La sobreproducció és a casa dels grans, no dels petits. —El vostre assaig va encarant aspectes diferents de l’edició, va posant-hi capes i és entretingut també. —El llibre és de sector, però també m’interessava que fos abordable per a tothom. —És una manera d’entendre millor el funcionament del món del llibre. —Molta gent no sap que el llibre resta subjecte a un preu fix, que vagis a la botiga que vagis té el mateix preu i que no et poden fer descompte. A Desencadenats també parlo de les virtuts i dels problemes del preu fix. Perquè el preu és fix, però els marges no. I és fix compris la quantitat de llibres que compris. Ara mateix el preu fix va en contra del petit llibreter. Ara, això no vol dir que puguem prescindir del preu fix absolutament d’avui per demà. Tenim el cas del Regne Unit que ho va fer així i va liquidar cinc-centes llibreries en quatre dies. Vull dir que quan el preu fix es va establir, el 1975, tenia un sentit que és diferent del d’ara. Han canviat moltes coses. És un moment de revisar el model. —Però en l’època d’Aznar, el govern espanyol va voler abolir el preu fix i tot el sector en bloc s’hi va oposar i va frenar l’operació. —Sí, feia pocs anys del cas del Regne Unit. Però, hi insisteixo, no es tracta d’abolir el preu fix, sinó de millorar-lo. I jo crec que sí que el podem millorar, dins d’una política de recuperació comercial i industrial del sector. No poden ser mesures aïllades. També dic que nosaltres, a Catalunya, hem de fer el nostre procés de recuperació industrial i comercial del llibre en català, perquè té especificitats. I el llibre en català pot ser més eficient que el llibre en castellà. —Situem-nos aquí. En el vostre llibre féu una proposta de present i de futur per al sector. En què consisteix? —Són quatre punts fonamentals. Un es fonamenta en la informació. Amazon és fort perquè és el que té més informació i la informació es comporta com un bé posicional. Qui en té més és més fort. Per tant, caldria disposar d’una eina gratuïta però obligatòria perquè tots els actors del llibre, ocupin la posició que ocupin, aportin i extreguin informació. Incloent-hi Amazon, fins al punt que hom els pugui obligar. I si no també compensaria aquesta eina, pel volum d’informació que tindríem. Perquè un mercat ben informat és un mercat més eficient. I compartir la informació vol dir desactivar el poder d’Amazon. Cal igualar les regles del joc pel que fa a la informació. Cal desenvolupar una eina, que és relativament barata, que ha de ser finançada públicament per obligar tothom a fer-la servir. —I el segon punt? —Construir audiència. I aquí entrem en l’àmbit dels llibreters i els editors independents, perquè formen part del món dels petits números. Això vol dir que cada vegada haurien de treballar més junts i construir una audiència comuna. I fomentar micromecenatges i més iniciatives que s’hi assemblen. Ho fa l’editorial Pol·len, per exemple. I això li permet un banc de dades de clients qualificats i oferir-los els llibres que poden interessar a aquests clients. Per què construir audiència. Per diversos motius. Primer per a saber a qui em vull adreçar i com hi puc arribar. A més, el micromecenatge permet de finançar el llibre abans de publicar-lo i també diversificar els productes que vens. I aquí s’hi pot integrar el llibreter. —Hi ha editors que ja assagen models similars. —Sí. Tigre de Paper fa servir la subscripció, per exemple. Al final es tracta de tenir un finançament independent que et garanteixi l’edició. I per guanyar visibilitat en micromecenatge aniria bé de desenvolupar una plataforma especialitzada en el llibre, compartida per un seguit d’editorials independents. —Tercer punt? —L’economia del llibre: hem de buidar els magatzems. No ho podem fer venent més, perquè els canals estan embussats, sinó que hem d’imprimir més poc. —Aquest aspecte l’heu desenvolupat força ja. La idea de l’estoc zero, que heu explicat. I l’últim punt? —La creació d’un clúster del llibre en català. I ha de començar a crear-se des de baix, amb els llibreters i editors, que comencin a parlar-ne i a fer massa crítica i comencin a pressionar les administracions públiques perquè siguin interlocutors vàlids. I per començar a treballar d’una manera una mica diferent entre ells i, si pogués ser, amb la complicitat d’algun distribuïdor que també volgués canviar la manera de treballar. Al sector editorial li falta un espai on tots els actors implicats, tots, aportin la seva experiència, per fer un sector més inclusiu. —No podem acabar l’entrevista sense parlar de l’autor, que reivindiqueu també. —Així com el valor afegit del distribuïdor ha baixat aquests darrers anys, el valor de l’autor ha augmentat. De l’autor en termes absoluts i, sobretot, d’aquell autor que té habilitats en les xarxes socials. Això és un avantatge, tot i que ha de prevaler la qualitat en el contingut. Una altra cosa: sense l’autor no hi ha llibre. I com que al sector no hi haurà més diners, hem de repartir-los d’una manera diferent per remunerar més bé l’autor. La reconversió industrial i comercial també ha de tenir en compte això.

Summary: Bernat Ruiz Domènech: ‘No podem continuar fabricant llibres com fa vint anys, perquè el mercat ja no ho admet’


L’ex-president del Parlament Europeu (PE) Pat Cox ha assegurat que la UE podria facilitar que s’establís un diàleg entre la Generalitat i el govern espanyol si totes dues parts ho demanen. ‘Si és el que desitgen. No pots imposar una cosa així, una mediació sobre algú que nola vol. Totes les parts implicades en la disputa haurien de convidar de manera voluntària i oberta una tercera part’, ha declarat a Catalunya Ràdio. Sobre el cas d’Oriol Junqueras, a qui el Tribunal Suprem espanyol li va impedir assistir al ple d’Estrasburg, Cox ha dit que l’actual president de l’Eurocambra, David Sassoli, ha actuat correctament, perquè no es podia oposar a la decisió del Suprem. Segons Cox, la interlocutòria signada per Marchena no era arbitrària. Pel que fa al Brexit, ha sostingut que la lliçó que se n’ha après és ‘la necessitat que hi hagi més unitat a la UE’, i ha assenyalat que s’ha de respectar aquesta decisió, perquè és la voluntat del poble britànic.

Summary: Un ex-president del Parlament Europeu diu que la UE no pot mitjançar sense la petició de la Moncloa


Sergi Perelló és el portaveu i vice-secretari general de la Intersindical, el sindicat independentista que va convocar la vaga del 3 d’octubre i el 8 de novembre de 2017. Ara es mobilitza durant la visita del consell de ministres espanyol a Barcelona del dia 21 i ha convocat dues hores de vaga general (de 12.30 a 14.30) per denunciar les mesures antisocials del govern de Pedro Sánchez (PSOE). L’acusen de ser neoconservador i d’estar al dictat de les mesures austericistes europees. Perelló ha visitat la redacció de VilaWeb. —Qui és Sergi Perelló? —Treballo a la Intersindical, en sóc portaveu, vice-secretari, i porto les relacions internacionals a Colòmbia, Equador i Bolívia. Colòmbia és el país amb més sindicalistes assassinats del món, i el segon l’Iran. Ara amb l’acord de pau n’hi ha menys. A Colòmbia els fem formació, perquè la presència de testimonis estrangers i blanquets ajuda molt a frenar amenaces i assassinats. Molt. Per això durant sis mesos, pel cap baix, hi enviem acompanyants internacionals. No són pas escuts humans, però fan de protecció, sí. —Vós ho heu fet? —Ho vaig fer ser, sí. Fa molts anys, en una parròquia, hi havia set o vuit famílies acusades d’ajudar a les FARC. ‘Auxiliadores’, els deien. Quinze paramilitars fora. Vaig sortir amb ells i em van fer un corredor per a sortir a cercar menjar i tornar cap endins. Va ser impactant de veure que no els tocaven perquè l’occidental de torn hi era. —Sou un sindicat independentista. Però quina és la vostra adscripció ideològica? —Som una organització sociopolítica per a la transformació social. Ens considerem d’esquerra transformadora. Tenim de comunistes i anarquistes fins a socialdemòcrates. Per a nosaltres el sindicalisme serveix per a millorar el benestar de tothom. —Aquest 21-D convoqueu dues hores de vaga per les mesures antisocials del govern Sánchez, que ve a Barcelona. Quines mesures antisocials? —Una de les promeses del govern Sánchez, derogar la reforma laboral, no s’ha complert. De moment no la deroguen. Ara volen fer una reforma de la reforma. Anem perdent llençols a cada bugada. Avui encara tenim vigent l’escandalosa reforma del PP, que diu que la indemnització per als treballadors amb acomiadaments procedents serà de vint dies i trenta per als improcedents. I prou. Es veu que no es pot negociar. Abans, si caducaven els convenis, es renovaven automàticament. Ara no, s’han de tornar a renegociar. Promouen convenis d’empresa i no de sector per atomitzar i dividir els treballadors. I, finalment, si abans una empresa volia fer un ERO, l’administració s’ho havia de mirar. En canvi, si ara una empresa té una previsió de pèrdues, ja en pot fer un. Avui es pot acomiadar només amb una previsió de pèrdues —Només amb una previsió? —Només amb una previsió. I sense que l’administració hi pugui intervenir. És molt bèstia. —Què més denuncieu? —Que el PSOE va afegir-se al PP per modificar la Constitució i fer que prevalgués el fet de tornar el deute abans de res, seguint el dictat de la Merkel. I així estem encara. Que el salari mínim de Sánchez només sigui de nou-cents euros, no ho veiem pas bé tampoc. Hem fet un estudi de totes les Comunitats Autònomes i aquí no surt un salari mínim de nou-cents euros, sinó de 1.150 bruts en dotze pagues. I l’altra mesura antisocial claríssima són totes les lleis del parlament que el govern central ha suspès o per les quals ha presentat recurs al Tribunal Constitucional. El 2017 en van presentar disset. —Va ser el PP. El PSOE ha retirat recursos de l’emergència habitacional. —No. L’han retirat de manera parcial i amb esmenes, diguem-ho tot. El recurs continua allà. Veurem què passa. L’única que han retirat del tot és l’assistència universal sanitària, però la resta són allà i no les retiren, no. —Com ara, quines? —La Llei de la igualtat d’homes i dones, de la creació de l’agència catalana de la protecció social, l’impost als bancs, la Llei de comerços, enfocada a conciliar la vida familiar. Tot això, el PSOE ho bloca com el PP. —Com definiríeu el govern de Pedro Sánchez? —Pedro Sánchez segueix els dictats neoconservadors. El PSOE i les esquerres moderades estatals han seguit, i segueixen, el concepte europeu de l’austericidi, de la desinversió social i de les retallades. Han fet mesures d’anuncis espectaculars, com el salari mínim, però la nostra valoració del govern Sánchez és com la dels grans sindicats: reforma rere reforma, govern rere govern, s’han anat perdent drets. I el PSOE, suposadament socialdemòcrata, no ho ha aturat, això, al revés. Els anys vuitanta li van muntar vagues generals per les reformes laborals. Posa en molt mal peu el prestigi de la socialdemocràcia europea. I si ho mirem del punt de vista del poble català, l’actitud del govern Sánchez segueix la tònica dels darrers governs: centralista. I políticament continua amb la tònica de retallada de drets —Vau ser el sindicat que va convocar la vaga general el 3 d’Octubre i el 8 de Novembre. Us ha fet créixer en afiliats? —Sobretot arran de la vaga del 8, i també en part la del 3. Però sí, el 8-N som els únics que convoquem vaga i fa que la gent ens conegui més i que s’hi afiliï. Ens en ve de nova, però també de desencisada de CCOO i UGT. Després de l’octubre i el novembre de l’any passat i fins ara tenim mil dues-centes altes d’un total de 3.200. Una tercera part són novells. El mes passat, vuitanta-set altes. Va creixent, però som petits encara. —Per què als sindicats independentistes els costa d’obrir-se pas? —Creiem que la composició sindical del país no es correspon a la composició del país. Ara potser canvien les coses, però en deu anys ha fet un tomb que els sindicats no han fet. El sindicalisme independentista fa molts anys que és en una mena travessa del desert, a causa del desconeixement mediàtic i també de la normativa, pensada per a afavorir els sindicats grans i arraconar els petits. —En quin aspecte? —Per exemple, els grans es poden presentar a les eleccions de qualsevol empresa. En canvi, nosaltres hem d’esperar que s’hi presentin primer ells o hem d’aconseguir que el 50% dels treballadors diguin que volen eleccions sindicals i que nosaltres hi siguem. Vam intentar entrar a Booking, perquè necessitàvem dues-centes cinquantes signatures d’un total de cinc-centes treballadors abans de començar, però ells no. Són entrebancs que tenim. —I per què no som com el País Basc, on els sindicats independentistes o sobiranistes són molt potents? —Com al País Basc i com a Galícia, Sardenya. Còrsega, el Quebec, o les Canàries. A Galícia el primer sindicat és sobiranista, amb més del 40% de presència. A Quebec, el primer, el segon i el tercer, tots sobiranistes. A Andalusia el SAT és sobiranista. Aquí, crec que els independentistes no vam pujar al tren a finals dels anys setanta. I és aleshores que passava el tren. Al País Basc hi pugen perquè hi ha una aposta política dels partits sobiranistes. PNB i Herri Batasuna van donar suport sense fissures als sindicats. Aquí ni ERC ni l’independentisme d’esquerres ho fan o no són prou forts per a fer-ho. I després hi ha la mala gestió. No es va saber gestionar bé. No tot és culpa dels altres. —On sou forts? —Al Banc Sabadell, a la Pompeu Fabra, a les Depuradores de Girona i Tarragona, als Metalls dels Vallès. Ara hem guanyat a l’ajuntament de Vilanova i hem tingut grans resultats a Sant Vicenç dels Horts. Al SOC som els tercers. Hem guanyat al Servei Català de Trànsit. Als CAP de Barcelona som els segons. Acabem de crear secció sindical a Parcs i Jardins de Barcelona. Dels nostres representants sindicals, un 65% són a la privada i un 35% a la funció pública. —Quines relacions teniu amb els altres sindicats? —Nosaltres no creiem que la confrontació amb els altres sindicats sigui bona política. Ens agrada més de construir. També és veritat que no ens va agradar que Pacheco, de CCOO, digués la tardor passada que ‘aquí qui convoca vagues som nosaltres’, home…I sabem que el dia abans es dedicaven a trucar a empreses per dir-los que la vaga era il·legal. Ens va sorprendre que un sindicat digui que la vaga d’un altre és il·legal. —De fet, Foment del Treball va dir que ho era i us va portar a la justícia. —I de moment va perdre. La sentència del TSJC, demolidora a favor nostra, va tombar tot l’argumentari de Foment del Treball. Va dir que els sindicats, quan fan vagues, de fet, incideixen en decisions polítiques. Sempre. Però, certament, segons la normativa actual, un sindicat no podria convocar una vaga perquè han posat a la presó mig govern. No podríem pas fer-ho. —Impressionant. No podeu tenir opinió sobre la societat en general. Faríeu política, diuen. Us tenen arraconats al món del treball. —I qui fa política, en el fons, és Foment del Treball, perquè són ells els qui van pressionar per la deslocalització d’empreses a fora de Catalunya. —Perdó? —Això ho sabem. Aquells dies van tenir un sopar la cúpula de Foment i Mariano Rajoy. I són ells qui van promoure-la, per fer por. Això sí que és fer política. Esperem que ara Sánchez Llibre tingui un altre tarannà, però de moment no han retirat el recurs que van presentar després d’haver perdut. Ara el tenim al Tribunal Suprem. —Res més a afegir? —Que la gent sigui conscient que el sindicalisme és una eina per a millorar el benestar de tothom i poder transformar les relacions. Tot i el desprestigi que hagi pogut tenir, potser per l’actuació dels grossos, el sindicalisme defensa la dignitat. Ho fa. És una eina que s’ha de saber fer servir, que serveix per a tothom i que no es pot fer servir quan vulguis: ‘o feu vagues o traïdors.’ No. El sindicalisme es fa cada dia i s’ha de saber mesurar les forces i no desgastar els teus. Creiem que el sindicalisme ha d’estar arrelat en un lloc, i nosaltres hi som. Per a nosaltres és clar que la República és una oportunitat per a construir un futur millor, és la República de la Gent Treballadora, dels Drets Socials. És una cosa que s’ha de fer cada dia: si no hi ha sindicats que pressionen per construir República, el projecte serà molt difícil. Molt. És cabdal que hi sigui. Per a construir la República cal un sindicat que sigui republicà i hem de ser conscients que hem de ser molts més que no pas tres mil.

Summary: Sergi Perelló: ‘Per a construir la República cal un sindicat que sigui republicà’


La vice-presidenta valenciana, Mónica Oltra, ha respost amb ironia al requeriment del delegat del govern espanyol, Juan Carlos Moragues, als ajuntaments perquè pengin banderes d’Espanya en llocs visibles en compliment de la llei. En roda de premsa posterior al ple del Consell, a preguntes dels mitjans ha dit Moragues que estigui tranquil perquè ‘on no pengin les banderes en edificis públics és que s’estan rentant’. Al respecte ha afegit: ‘He estat ocupada en una senya d’identitat molt important del nostre poble, que és ser un poble acollidor i solidari. Són dues senyes diferents, a mi m’ha semblat important prioritzar la segona, el senyor Moragues va recorrent edificis a veure on penja la bandera’. La vice-presidenta també ha explicat que en conèixer el requeriment va preguntar a la conselleria de Transparència el perquè no penjava la bandera espanyola i li varen contestar que l’estaven rentant. Així mateix, Oltra ha celebrat que el seu govern hagi recuperat la bandera europea en algunes seus, que ‘durant l’època de Camps se censurava’. La vicepresidenta ha continuat amb la ironia i ha afegit ‘ara ens trobem amb un altre problema, que les europees estan molt netes i la valenciana i l’espanyola no’. ‘També les traurem però per endreçar-les -ha continuat- que ningú s’esvaloti i que ningú ens digui que tenim brutes unes i altres no. Això una caricatura però tothom entén el que vull dir: si el delegat del govern d’Espanya no té altra una feina, ho lamento molt, però crec que el govern d’Espanya és suficientment important com per estar ocupat i preocupat per les coses importants’, ha considerat Mónica Oltra.

Summary: Oltra diu al govern espanyol que si no veu la bandera d’Espanya en algun edifici és perquè la renten


Transportistes i treballadors de centres logístics han blocat a primera hora d’avui dos accessos al Port de Barcelona en el marc de la jornada de vaga que hi ha convocada. Fonts del port han explicat a Europa Press que es tracta dels accessos de la Zona Franca i del carrer A. Com a conseqüència, el transport de contenidors per carretera al recinte portuari s’està veient greument afectat, si bé no s’ha aturat el subministrament a les embarcacions. CCOO i UGT de Catalunya han convocat la vaga davant la falta d’avanços en la negociació del conveni de mercaderies i logística. Han criticat la ‘intransigència’ de les patronals en la negociació, una situació que, segons han dit, s’ha allargat nou anys. Els sindicats afirmen que la patronal els demana acceptar una jornada de dilluns a diumenge amb distribució irregular a canvi d’una actualització dels salaris molt per sota dels increments de l’IPC.

Summary: La vaga de transportistes bloca dos accessos al Port de Barcelona


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va dir ahir que Espanya té la voluntat de cooperar perquè l’acord d’associació entre Andorra i la Unió Europea es faci de pressa i bé, però vol que aquesta associació inclogui la protecció social als treballadors espanyols, ‘en peu d’igualtat amb Europa’. El govern andorrà defensa que aquesta qüestió s’ha de negociar, però Borrell va pretendre tallar el debat després de la reunió amb la ministra d’Afers Estrangers, Maria Ubach. El ministre espanyol negà pressions, però va dir: ‘Som en una negociació d’associació i la ministra sap perfectament quines són les regles de joc de la UE i dels països que s’hi associen’, entre els quals hi ha la protecció de la desocupació. I encara va insistir: ‘Si un país s’associa a la UE, ho fa amb totes les conseqüències.’ Va admetre que s’havia de veure com es concretaria aquest principi, però afegí: ‘No hi pot haver discriminació des del punt de vista de la protecció social.’

Summary: Borrell origina una polèmica amb Andorra pel subsidi de desocupació


Unes 70.000 persones s’han manifestat a Girona amb motiu de la vaga general per la llibertat dels presos polítics i en favor de la independència. Es tracta de la mobilització més important que ha tingut lloc a la ciutat fins ara, superant la del 3-O, que va congregar 60.000 manifestants. La protesta l’han iniciat una vuitantena de tractors arribats de diversos punts de la demarcació, que ha començat a les sis de la tarda davant de l’estació de la Renfe i arriba fins al Palau de Justícia. Durant la marxa, que ha tingut un caràcter festiu, s’hi han pogut veure estelades i cartells reivindicatius. Una pancarta sota el lema ‘República‘ encapçala la protesta, que compta amb la presència de la germana de Dolors Bassa, Montse Bassa.

Summary: 70.000 persones en la manifestació més multitudinària mai vista a Girona


El vent de component oest que ha bufat durant els primers dies d’aquest any, juntament amb l’anticicló de les Açores assolint el sud-oest de la península Ibèrica, han deixat temperatures excepcionalment altes en diversos punts del país. Així, entre dimecres i dijous, es van superar els 20 graus de temperatura pràcticament a tot el litoral, prelitoral i pla de Lleida, uns valors que es van enfilar fins als 25,4 graus a Alcanar el 3 de gener, el registre més alt a Catalunya i dels 26 anys de dades que disposa l’estació. L’Observatori de l’Ebre, a Roquetes, va registrar una mínima nocturna de 18,8 graus, establint un nou rècord, i a Barcelona la mínima va voltar els 17 graus la nit del 3 al 4. Les estacions situades al centre i sud del Principat, des del litoral fins al pla de Lleida o la Terra Alta, han registrat les seves mínimes més altes un mes de gener. A les cotes mitjanes i altes del Pirineu i Prepirineu, la temperatura màxima ha quedat lluny dels valors màxims de la sèrie de gener, ja que en aquests àmbits la temperatura és més alta en situacions anticiclòniques, amb inversió tèrmica, absència de vent i humitat relativa molt baixa. A les estacions de Castelló-Almassora, Elx, Benidorm i Sagunt, les temperatures màximes han rondat els 25 graus, mentre que destaquen especialment les temperatures mínimes de les estacions de La Pobla de Benifassà – Fredes, i d’El Pinós, de 6,9 graus i 7,2 graus respectivament. A les Illes, les temperatures màximes han estat un pèl més baixes (entre els 22 i els 23 graus), mentre que les mínimes han estat més altes. Destaquen les temperatures registrades a les estacions de Palma i Artà, de 9,3 i 9,4 graus respectivament.

Summary: Temperatures excepcionalment altes als Països Catalans els primers dies de gener


La candidata ecologista Claudia López ha guanyat les eleccions municipals que s’han fet aquest diumenge a Bogotà, per la qual cosa es convertirà en la primera batllessa de la capital colombiana, segons els resultats oficials. López ha aconseguit el 35,21% dels vots davant del 32,48% que ha obtingut el seu principal rival, l’independent Luis Carlos Galán. ‘Gràcies Bogotà!’, ha escrit López a Twitter. ‘Hem demostrat que quan elegim el que ens uneix no només guanyem sinó que canviem la història!’, ha celebrat. Gracias a todas y todos los maestros, mentores, jefes, colegas, compañeros, amigos y ciudadanos que me enseñaron, quisieron y apoyaron para llegar a éste día en la vida. Gracias a mi ciudad y su extraordinaria ciudadanía por confiar y darme esta oportunidad. Vamos a honrarla! pic.twitter.com/Ain6n2jtva — Claudia López 👍 (@ClaudiaLopez) October 28, 2019 El triomf de López, de 49 anys, suposa una fita per a Bogotà perquè serà la primera dona i també és la primera persona homosexual que dirigeix el govern de la capital d’un estat de l’Amèrica Llatina. L’ex-senadora i ex-candidata presidencial va començar la seva carrera política en els anys noranta i sempre ha estat vinculada a l’esquerra, encara que en els darrers anys s’ha centrat en les posicions ecologistes. S’ha donat a conèixer entre els colombians per la seva ferma lluita contra la corrupció. Els colombians han elegit aquest diumenge més de 3.300 càrrecs, entre batlles, governadors i assemblees municipals i regionals. La campanya electoral ha estat precedida per l’onada de violència que pateix el país d’ençà de la signatura l’any 2016 de l’acord de pau amb les FARC, si bé la jornada de votació ha estat tranquil·la.

Summary: La candidata ecologista Claudia López es converteix en la primera batllessa de Bogotà


El fabricant alemany d’automòbils Volkswagen pagarà vuit-cents trenta milions d’euros a clients alemanys afectats per la manipulació de motors dièsel, en el cas conegut com a ‘Dieselgate’, després d’arribar a un acord extrajudicial de compensació amb una associació de consumidors que representa uns quatre-cents mil clients. Segons un comunicat de l’organització Verbraucherzentrale Bundesverband (vzbv) les indemnitzacions oscil·laran entre els 1.350 i els 6.257 euros segons el model del cotxe i l’any de compra del vehicle. El cas es va descobrir quan la companyia va instal·lar un software en milions de vehicles que manipulava les dades d’emissions contaminants per superar les proves mediambientals. En un comunicat, el grup de consum alemany ha explicat que aproximadament dos-cents seixanta mil consumidors que es van sumar al cas poden rebre entre 1.350 i 6.257 euros, segons el model i l’edat del cotxe. Aquells que vulguin refusar l’oferta encara poden presentar reclamacions individuals a l’octubre,han indicat. Els consumidors que es van unir al cas de vzbv però no vivien a Alemanya en el moment en què van comprar el cotxe o van comprar el vehilce a partir del 2016 no estan inclosos en aquest acord. Els consumidors de Bèlgica, Itàlia, Portugal i l’estat espanyol també han denunciat el fabricant de vehicles per l’escàndol de la manipulació dels motors dièsel.

Summary: Volkswagen pagarà vuit-cents trenta milions d’euros als afectats pel ‘Dieselgate’ a Alemanya


La Conselleria d’Hisenda i Model Econòmic gestionarà l’any vinent un pressupost de 337 milions, un 1,9% més que a l’exercici actual, i dedicarà una tercera part d’aquesta dotació –149,2 milions– a iniciatives per a digitalitzar l’administració valenciana. Ho ha explicat el cap del departament, Vicent Soler, a la comissió parlamentària per a detallar els comptes públics. Entre aquests projectes tecnològics, hi ha la millora dels programaris i sistemes d’informació i comunicació de les conselleries, la renovació de la xarxa de TDT i la inversió en tecnologies aplicades a l’educació. Unes línies d’acció que, tal com ha recordat Soler, són susceptibles de finançar-se també amb fons FEDER europeus, que cobririen part de la inversió de la Generalitat. El conseller ha destacat més línies d’acció del departament, com ara disset milions en ajudes empresarials per a sufragar iniciatives dirigides a transformar el teixit productiu cap a una economia del coneixement, línies de crèdit a tipus subvencionat per a projectes d’emprenedoria i la modernització de l’Agència Tributària Valenciana, per a la qual es destinen 53,4 milions, la mateixa quantitat que fa un any.

Summary: Hisenda invertirà 149,2 milions a digitalitzar l’administració valenciana


Setze estats europeus varen participar ahir a París en una minicimera per a mirar de trobar un acord sobre la crisi dels emigrants i refugiats a la Mediterrània. La reunió va acabar sense cap més acord que el de tornar a reunir-se a final d’aquesta setmana. Sobre la taula hi ha la possibilitat de pagar a estats de la riba sud perquè retinguin en camps de concentració els qui aspiren a arribar a Europa d’una manera il·legal. El consell europeu de dijous i divendres haurà de reprendre un debat del qual volia fugir, per centrar-se en la situació de l’euro. El sistema de creació de camps sembla que s’aplica en la ruta per Turquia. En el pic de la crisi, el 2015, més d’un milió de refugiats i emigrants van entrar per aquesta via, que enguany ha registrat solament l’arribada de cinquanta mil persones. Un pacte semblant amb els estats del nord d’Àfrica ha fet que es reduís granment el nombre de persones que han travessat la mar, malgrat que l’episodi de l’Aquarius ha fet la impressió contrària. Tanmateix, el gran problema sense resoldre és el dels qui arriben en condició de refugiats i no d’emigrants econòmics. En realitat, l’establiment d’aquests camps en tercers països ja impedeix que ni tan sols puguin presentar la demanda de refugi. Per resoldre-ho Macron va proposar ahir de crear uns centres d’identificació a Itàlia i a l’estat espanyol, com els que hi ha ja a Grècia. Però el govern italià no en vol ni sentir parlar. L’altre punt en què no hi va haver acord fou el repartiment del nombre de possibles refugiats que fossin autoritzats a entrar en territori europeu.

Summary: Una Europa a la deriva no es posa d’acord sobre la crisi de la Mediterrània


Dilluns un jutge de Brussel·les va ajornar la vista sobre l’euroordre contra el president Carles Puigdemont i els consellers a l’exili Toni Comín i Lluís Puig fins al 3 de febrer. I, amb això, va fer una cosa remarcable. Va decidir d’agrupar tots tres casos, inclòs el de Lluís Puig, tot esperant que el Tribunal de Luxemburg decideixi sobre la immunitat de Puigdemont i Comín com a eurodiputats. És a dir, va voler esperar també en el cas de Puig, per més que no sigui eurodiputat i no pugui arribar a tenir immunitat, perquè entén el cas d’una manera global. Hauria pogut obrir una peça separada i avançar en la resolució sobre Puig, però no ho va fer. La situació del conseller ha estat eclipsada aquestes darreres setmanes pel debat sobre la immunitat, però la seva lluita jurídica i política contra l’extradició és molt important perquè palesa les contradiccions de l’acció de la justícia espanyola en la persecució contra els dirigents independentistes. La mala reputació de l’estat espanyol amb la gestió interessada i barroera de les euroordres es comença a notar. És un mecanisme de confiança entre els estats membres per a millorar i agilitar la cooperació entre els sistemes judicials. I l’ús que en fa Espanya aconsegueix l’efecte contrari: crea desconfiança. Perquè el jutge belga no veu pas clar que el Suprem no acabi retirant també aquesta euroordre, tenint en compte el possible reconeixement de la immunitat de Puigdemont i de Comín. Hauria pogut separar el cas de Puig, fer-ne un tractament diferencial i avançar-hi, però no ho va fer. El jutge belga té una visió global de la situació, no se cenyeix estrictament a examinar el cas particular dels exiliats que la justícia espanyola vol extradir, sinó que té coneixement de l’expedient que hi ha pendent a Luxemburg sobre Puigdemont i Comín i de l’euroordre contra Clara Ponsatí a Escòcia, amb el condicionant important que hi ha en el seu cas de l’execució del Brexit, previst el 31 de gener. Perquè Ponsatí serà eurodiputada quan els eurodiputats del Regne Unit es reassignin entre els altres estats membres. Curiosament, el jutge belga que ha de decidir sobre l’extradició de Puig, de Puigdemont i de Comín ha adiat la vista següent més enllà d’aquesta data, el 3 de febrer. Aquell dia, previsiblement, el panorama global sobre els exiliats polítics catalans serà més definit. Perquè llavors és probable que ja s’hagi aclarit la situació de Puigdemont i de Comín com a eurodiputats; se sabrà si efectivament disposen d’immunitat i, per tant, no poden ser extradits. El jutge de Brussel·les podria retornar l’euroordre contra Puigdemont i Comín a Espanya perquè no és pertinent, i deixar que el procediment contra Lluís Puig continuï el seu curs. Però és possible que si se sap abans que Puigdemont i Comín tenen immunitat, l’estat espanyol retiri l’euroordre, i això vol dir retirar també la de Lluís Puig. És això que tem el jutge belga, i per això dilluns va decidir de guanyar temps i esperar, pel cap baix, fins el 3 de febrer. Quina malversació? Una altra possibilitat seria que, arribats a aquest punt, després emetessin una quarta euroordre només contra Puig i, alhora, demanessin al Parlament Europeu el suplicatori per a poder fer la petició d’extradició i jutjar Puigdemont i Comín. És probable que tard o d’hora el jutge belga examini la prova sobre l’extradició de Lluís Puig. La defensa ja fa molt temps que està preparada per a aquesta avinentesa. D’ençà del novembre del 2017, amb la primera euroordre. I aquests dos anys han anat acumulant material, no únicament per a demostrar que no hi ha proves que Lluís Puig malversés diners com a conseller de Cultura, sinó també per a fer veure al jutge que els poders de l’estat espanyol n’han anat vulnerant sistemàticament la presumpció d’innocència, tractant-los sempre de delinqüents. Alhora han palesat que a l’estat espanyol no tindrien un judici just. Les euroordres que Espanya ha enviat a Bèlgica contra els exiliats catalans –ja n’hi ha hagudes tres– encara no han arribat a entrar mai al fons de la qüestió, perquè o bé la part espanyola l’ha retirada per por de perdre-la (la primera vegada), o bé ha comès un error de forma (la segona vegada) o ha topat amb els drets polítics d’eurodiputats electes (la tercera vegada). Quan hi entrin, el jutge veurà d’entrada el difícil encaix del delicte de malversació al codi penal espanyol amb el delicte de corrupció belga que implica un lucre personal i que no té res a veure amb el cas pel qual és perseguit Puig. I veurà també la incongruència que Lluís Puig pugui arribar a ser l’únic membre del govern del referèndum de l’1-O a ser condemnat per malversació. Perquè els presos condemnats pel Suprem al judici de l’1-O han estat declarats culpables d’un delicte de malversació en concurs medial, és a dir, amb el propòsit específic de cometre un delicte de sedició. En canvi, Lluís Puig no el reclamen pas per sedició, sinó tan sols per malversació. Però per malversació per a fer què? La sentència del Suprem del 14 d’octubre amb prou feines esmenta el Departament de Cultura en la malversació relacionada amb l’1-O. Com es podria argumentar al judici de l’euroordre que hi ha indicis clars que Puig va cometre malversació? Fos quina fos la resolució del tribunal de Brussel·les en el cas de Lluís Puig, hi hauria una primera opció de recurs a un tribunal d’apel·lació format per tres jutges. Hi podrien recórrer o bé la fiscalia o bé Lluís Puig, segons la decisió. I una vegada resolt l’hipotètic recurs, encara hi hauria l’opció d’un recurs de cassació, també a Bèlgica, davant un tribunal format per cinc magistrats. Sixena, judici polític i arbitrarietat I mentre s’ajorna el procés de l’euroordre, Lluís Puig ha hagut de pagar una fiança de 88.000 euros pel procediment que té obert en un jutjat d’Osca per la denúncia de la fiscalia i l’Ajuntament de Vilanova de Sixena, arran del litigi de les obres de Sixena. L’acusen de desobediència, juntament amb l’ex-conseller Santi Vila. Aquesta causa és reveladora de l’arbitrarietat del sistema judicial espanyol, perquè va permetre a Puig de declarar per videoconferència en la fase d’instrucció, i podrà personar-se en el judici mitjançant el seu advocat. En canvi, tot això no els ho van permetre en la causa del judici contra el procés al Suprem. I sorprèn l’elevada quantitat de la fiança imposada, que el tribunal ha demanat ara, quan encara no s’ha obert el judici oral. Supera fins i tot la multa que les acusacions li volen imposar per aquest cas. És una fiança política perquè sou qui sou?, li demanem. ‘Sí, és que és un judici polític.’ La fiança s’ha pogut pagar mercès a les aportacions a la caixa de solidaritat, que Puig agraeix amb un deix d’emoció en la veu, perquè el seu cas i el seu patiment sovint han quedat més oblidats que no els d’altres represaliats amb més projecció mediàtica. Enguany ha patit la mort del pare, i ha lamentat no poder ser amb la seva família de Terrassa en aquell moment. Al missatge que va escriure a Twitter anunciant-ho, va dir que l’última voluntat del seu pare era que tot allò que fes fos per anar amb la cara ben alta. I malda perquè sigui així. És la voluntat de continuar lluitant que es desprèn de la seva tasca contínua per a organitzar actes culturals i reivindicatius i també de les seves paraules: ‘Durant aquests dos anys que fa que som a l’exili han anat canviant governs a Espanya, hem vist com els jutges han anat interferint en els processos polítics, hem vist informes de l’ONU i d’Amnistia Internacional, i nosaltres continuem aquí, lluitant jurídicament a Europa i amb fortalesa anímica. Aquí sí que ens tracten d’una manera normal els tribunals, sense beneficis ni privilegis, però d’una manera normal, inclosa la fiscalia. No ens fan cap favor especial. Hi trobem normalitat i no excepcionalitat. Tot allò que fem aquí ho fem pels presos, i per tots els ciutadans, que tenen un sistema judicial que no es mereixen.’

Summary: Què li pot passar a Lluís Puig si Puigdemont i Comín tenen la immunitat?


La major part dels integrants de l’executiva federal del PSOE són partidaris de presentar una moció de censura contra el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, amb Pedro Sánchez com a candidat alternatiu. Assumeixen que no es pot mantenir al capdavant de l’executiu un partit condemnat per corrupció, arran de la sentència del cas Gürtel que condemna el PP a títol lucratiu. Fonts socialistes consultades per Europa Press han explicat que la decisió final es prendrà en la reunió extraordinària de l’executiva federal convocada avui a les 11.00 a la seu del partit, a Madrid. Algunes federacions socialistes també són partidàries de fer aquest pas, per bé que en alguns territoris posen una línia vermella: que l’aprovació de la moció no depengui dels partits independentistes, cosa que obligaria a comptar amb el suport de Ciutadans. La primera dirigent territorial a parlar públicament ha estat la secretària general dels socialistes de Navarra, María Chivite. Ha anunciat a Twitter que havia transmès a Sánchez que considera inassumible en un sistema democràtic tenir al capdavant del govern un partit condemnat per corrupció. Armengol, en favor de la moció La presidenta de les Illes, Francina Armengol, és favorable a la moció de censura: ‘La sentència de la Gürtel acredita la corrupció sistematitzada en el PP durant dècades. Espanya no mereix ser governada per un partit condemnat per corrupció.’ Abans, la direcció del partit ha dit que era ‘inacceptable’ la resposta del govern espanyol i el PP a la sentència del cas Gürtel, que ‘implica políticament’ Rajoy. Els comptes perquè la moció reïxi Si el PSOE decideix de presentar la moció, comptaria amb el suport de Podem, que s’hi ha mostrat favorable. Els socialistes també avaluaran si obliguen Ciutadans a prendre posició, car el partit d’Albert Rivera haurà de decidir si manté el PP al govern o bé si dóna suport a la iniciativa del PSOE i Podem. La moció ha de menester 176 vots per triomfar, amb un vot que implica la investidura del candidat alternatiu, en aquest cas Pedro Sánchez. Una abstenció de Ciutadans deixaria la moció en mans dels partits independentistes catalans –que de l’octubre ençà han ofert suport a una moció contra Rajoy en canvi de no res– i del PNB, que tornaria a ser clau malgrat haver votat favorablement al pressupost aquesta setmana.

Summary: El PSOE estudia de presentar una moció de censura contra Rajoy