Algunes ciutats de l’estat espanyol reben a partir d’avui desenes de policies espanyols que aquests últims dies han estat destinats a Catalunya per reforçar l’operatiu policíac de resposta a la sentència. Molts van tornant als llocs d’origen. El Ministeri d’Interior espanyol ha explicat que aquests agents seran rellevats per uns altres i que es mantindrà el nombre d’efectius del dispositiu dissenyat conjuntament amb els Mossos d’Esquadra i la Guàrdia Civil. De moment, han estat rebut policies en ciutats com ara La Corunya i València, i hi ha convocatòries a Màlaga i Moratalaz, a Madrid. Esta es el llegada de la Unidad de Intervención Policial de Coruña al cuartel de Lonzas. #OrgullososdeSerPolicias #SiemprePolicias #UIP #ServiryProteger #Sangreazul 👏👏👏👏💙👮♀👮🏻♂🇪🇸 @Politeia_Cat @policia @PoliciaEscuela @AbrazoAzul @AdoptaK @policiah50 @jusapol @RAGCEasociados pic.twitter.com/nUyhMlMnuB — AJPN (@AJPN13) October 22, 2019 Desde A Coruña queremos trasladar nuestra fuerza y ánimo #UIP con este aplauso #NoEstaisSolos @Sup_Policia @supgalicia @BeaMato_Coruna @mmartinez____ @copecoruna @RadioCoruna @supcoruna @RadioGalega @TVGalicia @AgenciaAtlas pic.twitter.com/fC6H6qx5qn — Sandra Castro Boedo (@sandracastro_75) October 21, 2019 👏🏻Enorme acogida a los @policia de la III unidad #UIP de Valencia, indicativos Orca 40 y Orca 30. 🌧 Ni la lluvia a impedido este merecido recibimiento. 👮♂👮♀Grandes profesionales y gran trabajo realizado.@JupolNacional pic.twitter.com/nqcZ0B35KI — Jupol_Valencia (@Jupol_Valencia) October 22, 2019 👉Nuestros compañeros de @Jupol_LaCoruna nos envían este vídeo del recibimiento que les han dado a la #UIP, 8ª Unidad de #ACoruña, los #Raya20 tras su paso por #Barcelona y #Cataluña 👏👏 😍BRAVO COMPAÑEROS🙌🔝🇪🇸💪#EquiparacionYa#MarlaskaDimision pic.twitter.com/9g3orb8e7F — JUPOL (@JupolNacional) October 22, 2019 Es la hora de homenajar el trabajo de nuestr@s compañer@s.A las 18.00 horas en el Complejo de Moratalaz les daremos el recibimiento que se merecen.#NoEstaisSolos #HeroesAzulesBarcelona pic.twitter.com/cgU8FoCUP0 — SUP (@Sup_Policia) October 22, 2019 Es la hora de homenajar el trabajo de nuestr@s compañer@s.🇪🇸🇪🇸🇪🇸A las 19:30 horas en la Comisaría Provincial de Málaga les daremos el recibimiento que se merecen.#NoEstaisSolos #HeroesAzulesBarcelona pic.twitter.com/6P4iA4gJMx — SUP MÁLAGA (@SUPMALAGA) October 22, 2019

Summary: Concentracions espanyolistes reben els policies que han estat retirats de Catalunya


Amb cara de cansat, l’escriptor Jaume Cabré va fer ahir una conferència de premsa a l’Ateneu Barcelonès per presentar un nou llibre, el recull de contes Quan arriba la penombra (Proa). ‘Són tretze relats que il·lustren actituds humanes cruels, cruentes, inhumanes’, diu. I, com que hi predomina el cantó fosc de la vida, ha triat aquest títol. No és que se senti més pessimista ara que en etapes anteriors de la vida: una cosa són els contes i una altra cosa és la vida, precisa. De fa anys, Cabré intercala les novel·les amb l’aplec de contes, que forma part del procés de desprendre’s dels personatges i vivències de l’última novel·la; en aquest cas, Jo confesso, tan celebrada. Per això diu: ‘Segurament hi ha l’eco de Jo confesso en els contes, tot i que no són escrits per pontificar sobre el bé i el mal.’ En l’epíleg del llibre, Cabré explica que quan començava a escriure, una vegada va tenir una conversa amb el novel·lista Vicenç Riera Llorca sobre la naturalesa dels reculls de contes. ‘Llorca defensava que els reculls havien de ser construïts amb contes que tinguessin un lligam, una atmosfera comuna.  A hores d’ara penso que tot és saludable mentre sigui ben escrit. Però reconec que el criteri de Riera Llorca s’ha anat apoderant de mi i em trobo més bé si hi ha alguna raó, subtil o evident, que justifiqui la presència d’uns contes en un mateix recull.’ Doncs l’atmosfera que embolcalla els contes és la idea de maldat i del malfactor vista des d’angles diferents. Hi ha la maldat que es pot arribar a comprendre, nascuda d’unes circumstàncies tràgiques, envoltades de maldat i abús; però també hi ha la maldat que esdevé innata, que no se sap a què treu cap, però que hi és d’arrel. L’escriptor Jaume Cabré acompanyat de l’editor Josep Lluch. Jaume Cabré va explicar que ahir mateix, baixant amb el tren cap a la conferència de premsa, s’havia adonat que les tres endreces que conté el llibre fan referència a tres maneres diferents d’entendre la maldat i la mort: ‘La primera (“Respecto els morts; fins i tot quan encara estan vius”, d’Emmanuïl Roïdis), és de naturalesa cínica, em sona a la màfia. La segona (“Morir no és tan difícil”, de Mandred), és una mort romàntica, la del culpable. I la tercera (“Li juro que va ser un accident”, anònim popular), és la del barrut, la del que s’espolsa les puces.’ Però els contes de Quan arriba la penombra contenen més elements que els assimilen: la mirada, que és un tema recurrent; i la pintura, com a refugi, que hi apareix tant com en uns altres llibres de contes de Cabré hi ha la música clàssica. Cabré va afegir que creia que no s’havia de deixar mai d’escriure ni de llegir. Sempre llegeix i rellegeix poesia. Ara acaba de llegir la novel·la Nosaltres en la nit de Kent Haruf (Angle) i és a punt de començar Sortir a robar cavalls de Per Petterson, de Club Editor.

Summary: Jaume Cabré publica un nou llibre de contes, sobre la penombra de les actituds humanes


Darrerament, circula amb insistència per les xarxes socials aquest text de Matthew Parish en què Jean-Claude Juncker és acusat de corrupció per finançar amb diners públics europeus Ciutadans. Matthew Parish és advocat, director de l’empresa Gentium Law, amb seus a Ginebra, Friburg i Londres, especialitzada a arbitrar conflictes, especialment relatius a disputes comercials internacionals. El text diu que Juncker pren partit en el cas de Catalunya finançant Ciutadans amb fons europeus. Parish estableix aquesta cadena de coincidències: —A través de l’European Regional Development Fund, la Comunitat de Treball dels Pirineus rep una gran quantitat de diners, una part dels quals es desvia mitjançant INTERREG V-A Espanya-França-Andorra a una empresa de consultoria anomenada Daleph, en què va treballar Inés Arrimadas. I s’entén del text, per bé que ell no ho diu explícitament, que Daleph desvia aquests fonts a Ciutadans. VilaWeb ha analitzat l’article i valora que la teoria que explica no té gens de credibilitat, perquè conté errades notables a l’hora d’explicar el funcionament del suposat esquema de corrupció. —Parish afirma que la Comunitat de Treball dels Pirineus és una ‘obscura organització no governamental’ que només serveix per a dissimular el pas dels diners. Segons ell, pretén representar els governs regionals però no els representa; diu que una prova que no és una institució clara és que incorpora Andorra, que no forma part de la UE. Parish s’equivoca. La Comunitat de Treball dels Pirineus és una organització fundada pel Consell d’Europa (del qual sí que forma part Andorra) i no pas per la Unió Europea. És una organització coneguda que, efectivament, incorpora i coordina governs de la zona dels Pirineus, inclosa la Generalitat de Catalunya i el govern de Catalunya Nord – Occitània. El president actual de l’organització és el president d’Aquitània, Alain Rousset. La Comunitat de Treball dels Pirineus gestiona fons de la Unió Europea que poden ser usats per Andorra, també, però amb unes condicions particulars. —A continuació Parish afirma que la Comunitat de Treball dels Pirineus traspassa fons a una organització anomenada ‘POCTEFA’ o Programa INTERREG V-A Espanya-França-Andorra. En diu també que és una organització ‘obscura’ que pretén formar part de la Unió Europea però que no en forma part. ‘POCTEFA –diu Parish– serveix per a poca cosa més que per a afegir una capa més d’opacitat a aquells que intenten cercar la destinació dels diners que provenen del Fons de Desenvolupament Regional europeu’ (i que, segons la seva tesi, serveixen per a finançar Ciutadans). En aquest punt Parish va completament equivocat. POCTEFA no és cap organització, sinó un programa europeu oficial de suport financer al desenvolupament regional, creat precisament per ajudar a la cooperació transfronterera entre els estats andorrà, espanyol i francès. El programa és transparent i entre les institucions que hi són adherides hi ha la Generalitat de Catalunya, concretament la Direcció General de Promoció Econòmica, Competència i Regulació. POCTEFA no envia descontroladament diners provinents del Fons de Desenvolupament Regional europeu a ningú, sinó que tramet ajudes que poden arribar a ser d’un 65% del total dels projectes que s’hi presenten i sempre amb concurs públic. En total, té un pressupost de 189 milions d’euros per al període 2014-2020. A partir d’aquests errors tan greus, la resta del text no es pot considerar creïble: la tesi segons la qual hi ha una organització opaca creada per canalitzar fons europeus a Ciutadans no és compatible de cap manera amb la realitat de la Comunitat de Treball dels Pirineus i del Programa INTERREG V-A Espanya-França-Andorra.

Summary: Desintoxicació: no és cert que Juncker financi Ciutadans amb diners de la Unió Europea


Els 17 migrants que van arribar dijous a l’illa de Cabrera han passat aquest dissabte a disposició judicial i se’ls enviarà demà al CIE de Barcelona. Segons que ha informat avui la delegació del govern espanyol, els 17 migrants viatjaran en un avió noliejat per a l’ocasió. També viatjaran en el mateix avió dos dels migrants que van ser interceptats prop de Cabrera el 2 de gener i que van quedar en llibertat per falta de places. La Delegació del govern espanyol ha assenyalat que el trasllat d’aquests dos migrants al CIE de Barcelona ha estat possible un cop s’han alliberat places, que ha estat quan se’ls ha localitzat i detingut una altra vegada.

Summary: Els 17 migrants que van arribar a Cabrera seran enviats al CIE de Barcelona demà


El passat cap de setmana, a Ljubljana, la capital d’Eslovènia, s’hi va fer el congrés de les joventuts socialdemòcrates. A l’acte, hi havien convidat el conseller d’Afers Exteriors de la Generalitat de Catalunya, Alfred Bosch, i això va ser motiu d’una forta polèmica per les pressions espanyoles perquè no hi intervingués. Finalment, Bosch hi va intervenir, però la direcció del Fòrum Jove, nom que rep l’organització juvenil del partit, va dimitir en ple com a protesta per les pressions rebudes. VilaWeb ha parlat amb qui n’era el president fins aquest cap de setmana. —Qui és Andrej Omerzel? —Sóc eslovè, tinc 26 anys i acabo de dimitir de la meva posició com a dirigent del Fòrum Jove, l’organització de les joventuts socialdemòcrates a Eslovènia, que és la principal organització política jove del país. Ho he fet arran del conflicte creat per la nostra invitació al conseller d’Afers Exteriors de Catalunya per a parlar al congrés. —Quan parleu de conflicte a què us referiu, exactament? —Parlo de les pressions rebudes tant d’Eslovènia com, sobretot, d’Espanya per a impedir que hi participés. Unes pressions que considerem intolerables. —Quines han estat aquestes pressions? —Quan vam anunciar que el conseller Bosch hi parlaria i que debatríem sobre la situació a Catalunya, la presidenta actual de les joventuts socialistes europees, l’eurodiputada mallorquina Alícia Homs, va començar una campanya d’intimidació a totes les organitzacions d’altres països convidades al nostre congrés, exigint-los que no hi participessin. —I ho va aconseguir? —Les organitzacions van venir a Eslovènia, com era previst, però no van prendre part en el congrés. —Dieu que també va haver-hi pressions del govern del vostre país. —Sí, però van ser d’una altra mena. No hi va haver pressions directes sinó insinuacions. Eslovènia té ara un govern minoritari, del qual els socialdemòcrates en formen part, i se’ns va insinuar que la situació catalana era benzina política i que nosaltres érem el llumí que podia encendre un conflicte diplomàtic important. Per aquesta raó, alguns càrrecs polítics que tradicionalment acudien a un congrés com el nostre no hi van anar, tot i que la secretària de justícia i l’eurodiputat socialdemòcrata Milan Brglez sí que hi van assistir, i van ser molt clars a l’hora d’expressar el seu suport al poble de Catalunya. —La vostra decisió ha estat personal? —No. No és cap qüestió personal. Hem dimitit tota la direcció de les joventuts socialdemòcrates a Eslovènia. Aquesta situació és intolerable, per a nosaltres. No ho he fet jo i prou. Hem dimitit tots. I he de dir que dimitint hem fet molt soroll a Eslovènia i Espanya. No podíem tolerar pressions d’aquesta mena, era la gota que feia vessar el got. —I ara què fareu? —El nostre compromís polític el podem expressar d’altres maneres. Per exemple, amb el comitè de suport a Catalunya que ha creat a Eslovènia el president Milan Kucan, el president que va fer la independència del nostre país el 1991. —En aquest sentit, heu dit que Catalunya va ser al costat d‘Eslovènia el 1991 i que ara és el moment que Eslovènia faci costat a Catalunya. —Sí. Em sembla evident. Jo no havia nascut en el moment de la nostra independència, però tots els eslovens sabem els esforços de Catalunya i el suport que vam rebre del vostre país quan érem nosaltres els qui lluitàvem per esdevenir un país independent i ens deien que allò no podia ser. Crec que és fàcil d’entendre que ara sentim la necessitat de tornar-vos aquell suport. Però no és això i prou, pel record del passat i prou. La nostra obligació, el nostre compromís polític, és ser al costat amb Catalunya perquè sempre cal ser al costat correcte de la història. —Què voleu dir amb això? —Que nosaltres no podem romandre indiferents a la violència que el govern espanyol exerceix a Catalunya. Les imatges de la gent que rebia cops per intentar votar, només per intentar votar, van causar un gran impacte, aquí. Igual com han impactat les imatges de la violència recent de la policia contra els manifestants a Barcelona. Nosaltres no podem entendre que avui a la Unió Europea s’intenti reprimir la voluntat popular d’aquesta manera, i tampoc no podem entendre que dins la Unió Europea hi hagi presos polítics i exiliats. Això no hauria de passar. Com va dir el nostre eurodiputat Milan Brglez, com a europeus no podem permetre que les institucions de la Unió violin els drets humans, per exemple, acceptant les pressions perquè Oriol Junqueras, Carles Puigdemont i Toni Comín no puguin participar en les tasques del Parlament Europeu. —Suposo que esteu al corrent que algunes autoritats espanyoles i partits polítics parlen, precisament, de la via eslovena a la independència com un mal exemple. Què en penseu? —Que com a tàctica diplomàtica és realment dolenta per part d’Espanya. Així no aconseguirà gaires simpaties en aquest país. A banda que és un plantejament erroni. —Entenc, doncs, que no esteu d‘acord amb aquesta caracterització. —És clar que no. No podria estar-hi d’acord en cap cas. Els eslovens estem molt orgullosos d’allò que vam fer com a país el 1991. Vam ser un poble unit darrere una causa justa, un objectiu, que vam aconseguir. És cert que va haver-hi combats durant uns dies i que va haver-hi morts, però no va ser pas la nostra voluntat haver de defensar-nos, ens ho van imposar. Avui Eslovènia és un país molt millor i, sobretot, més lliure. I els objectius de llibertat col·lectiva es van aconseguir gràcies a la independència. És gràcies a la independència que avui formem part de les democràcies europees. —Heu estat mai a Catalunya? —Hi he estat un parell de vegades, sí. —I si tinguéssiu l‘oportunitat de parlar amb aquests joves que ara són al carrer lluitant per la independència de Catalunya, què els diríeu? —Per a mi seria tot un honor parlar amb ells. Els diria que continuessin lluitant. Que continuïn amb la protesta pacífica, que persisteixin, perquè aquest és un problema polític important que només es pot resoldre obligant Espanya a seure i parlar. ‘Sit and talk’ és un bon eslògan que resumeix a la perfecció la situació. Cal que el govern espanyol s’adoni que no hi ha cap més sortida i que canviï d’actitud.

Summary: Andrej Omerzel: ‘No podem romandre indiferents a la violència que el govern espanyol exerceix a Catalunya’


Aquest Sant Jordi és una diada de novel·les d’escriptores emergents i d’assaig feminista. L’esclat al carrer del 8-M, amb la vaga i les manifestacions per a reivindicar uns drets, no va pas ser un fet casual. El món editorial, la producció literària, ja ho ha anat apuntalant i ha anat donant sortida a noves veus i a unes demandes que han de construir-se a partir de la reflexió i de la literatura. Per parlar d’aquest moment i d’aquesta literatura, de ficció i no-ficció, dimecres vam convidar, en una sessió del postgrau en Assessorament Lingüístic i Serveis Editorials de la UB, tres editores, que són protagonistes de la visibilització i l’aprofundiment d’aquest moment de revifalla del moviment feminista i de la literatura escrita per dones. Maria Bohigas, responsable de Club Editor, una editorial veterana, nascuda l’any 1959, fundada pel seu avi, Joan Sales, i per Xavier Benguerel, també escriptor. Aquest Sant Jordi, Club editor presenta quatre obres de ficció escrites per quatre dones de quatre generacions diferents: els contes de Víctor Català, La mort i la primavera de Mercè Rodoreda, els contes Com s’esbrava la mala llet d’Antònia Carré-Pons i l’autora més emergent, Eva Baltasar, que s’estrena en la novel·la amb Permagel. Bohigas diu que és del tot casual que siguin quatre escriptores. I, tanmateix, ho són. Rosa Rey, directora editorial d’Angle, un segell que va néixer a Manresa fa vint-i-sis anys. Actualment, forma part del 9 Grup. Aquesta editorial s’ha destacat els últims temps per la publicació d’alguns títols de no-ficció vinculats a la reflexió sobre el moviment feminista. Ha publicat per exemple els llibres de Rebecca Solnit (els últims: La mare de totes les preguntes i Esperança dins la foscor) i el llibre de Bel Olid Feminisme de butxaca. Però també en l’àmbit de la literatura de ficció ha tingut interès a oferir noves veus, en aquest cas en l’àmbit de la traducció, com la sud-africana Ayobami Adebayo, i la novel·la Queda’t amb mi. Eugènia Broggi és fundadora i editora de l’Altra Editorial, segell que va néixer fa quatre anys. De 29 autors de què consta avui el seu catàleg, setze són escriptores. Deu ser de les poques editorials generalistes del món que publica més escriptores que no escriptors. Hi trobem, entre més: Virginie Despentes, autora de Teoria King Kong; Lucia Berlin, amb Manual per a dones de fer feines; Vivian Gornick, amb La dona singular i la ciutat; Alicia Kopf amb l’èxit Germà de gel; Maria Guasch amb Els fills de Llacuna Park; Marina Espasa amb El dia del cérvol; Carson McCullers i la seva novel·la immortal El cor és un caçador solitari. La conversa va ser intensa, rica, de molta substància. Amb una pregunta, gairebé només una, n’hi va haver prou per a fer possible tota l’hora de reflexió. D’idees, moltíssimes, l’una va menar a l’altra. De manifestacions que suscitaran polèmica, naturalment també n’hi va haver. D’entrada, Maria Bohigas va definir els editors en dos grups: els que segueixen la veta i els presumptuosos i heroics. —La literatura implica models i una expressió de la realitat. En part construeix aquesta realitat, en part aporta allò que la societat demana. Per això voldria, d’entrada, que ens parléssiu de la feina d’un editor. Com l’enteneu? Quina és la virtut més gran que creieu que ha de tenir un editor? Maria Bohigas: Jo diria que hi ha dues grans maneres d’abordar l’ofici d’editar llibres. Totes dues són igualment difícils, però demanen competències i objectius contraris. Una seria la que consisteix a seguir la veta, que vol dir detectar on són els interessos del públic per satisfer-los immediatament. És el que intenten els editors que tenen una escala industrial i que no es poden permetre, per la seva estructura, tofonaires que van a buscar coses rares que agraden a quatre bojos que s’entusiasmen i que després en lloc de quatre lectors són quaranta i després quatre-cents, però que rarament superen xifres de quatre mil. L’objectiu és detectar el mainstream de què és fet l’aire del temps i satisfer-lo. A l’altre extrem hi ha el que en diem l’edició literària, que per una banda té aspectes que són molt satisfactoris, però que en realitat parteixen d’un acte de presumpció: l’editor creu saber quines coses hauria de llegir el públic encara que no ho vulgui. És aquesta idea que davant d’unes circumstàncies, creu que aquesta lectura és necessària perquè vivim en una societat a la qual s’han de dir unes determinades coses i que no pot ser que fugim d’estudi ni que hi hagi un gregarisme cap a una altra direcció. Tot i que és una caricatura, jo crec que són els dos territoris intel·lectuals i comercials de l’edició. Crec que totes tres pertanyem al segon grup. Alhora, he de dir, que el grup que segueix la veta intenta inspirar-se desesperadament en l’altre, i el sector presumptuós i heroic intenta ser comercial. Per tant, el nostre joc és fer allò que ens dóna la gana i ser oportunistes, és a dir, publicar-ho quan alguna cosa del món exterior ens indica que tindrà èxit. Per tant, és la col·lisió del gust propi i de l’aire del temps. Així funcionem els editors independents, diria jo. I l’editor independent ideal és el que, fent el que li dóna la gana, ven molt. Rosa Rey: Estem força d’acord. Deies: el que el públic no vol llegir. Jo més aviat diria, el que el públic encara no sap que vol llegir. Perquè quan un no vol llegir, no llegeix i ja està. És aquest fet de detectar coses que et sembla que poden agradar i poden ser necessàries. És a dir, cap editor publica un llibre pensant que en vendrà cent exemplars. Tu vols vendre’n a partir de mil, i si saps que en vendràs cent, et retires. Maria Bohigas: Jo no hi estic d’acord. Eugènia Broggi: Depèn del llibre. Jo vinc dels dos mons, perquè primer vaig ser ‘seguidora de veta’ i ara sóc ‘heroica’, presumptament. I és veritat que tant els seguidors de veta com els heroics volem una part de l’altre. No conec cap editor comercial (i he conviscut amb molts) que digui: ‘Jo faig literatura comercial, el que publico és una merda, però en vendré molts.’ Ningú parla mai així. Sempre hi ha d’haver una pàtina d’intel·lectualitat o qualitat en tot el que es fa, perquè si no sembla que hi ha un desprestigi, que a ningú li agrada admetre. Per altra banda, els heroics clarament volem vendre. Però en aquest punt discrepo en certa manera amb la Rosa, perquè, per exemple, quan vaig publicar la Vivian Gornick pensava que no en vendria gaires, d’exemplars, més de cent és clar, però pocs. Així i tot, en aquell moment d’estranya il·lusió econòmica, perquè en aquell moment m’anava bé, vaig pensar que valia la pena de córrer el risc, perquè el llibre m’havia agradat tant i em semblava que valia tant la pena, que pensava que calia publicar-lo igualment. Jo crec que aquest és l’equilibri que fem: publiquem llibres que sabem que vendrem o que poden arribar a més gent, i altres que penses que si no agraden a ningú haurà valgut la pena l’esforç, igualment. Maria Bohigas: I més encara quan és un llibre en la llengua original. Quan trobes un autor que penses que tindrà un públic restringit però que val la pena, s’ha de cuidar. Eugènia Broggi: Per exemple, la Maria acaba de publicar una novel·la fantàstica i meravellosa, que és una trilogia, que és Permagel, una novel·la molt curteta, que d’entrada… Ara és molt fàcil, un cop el llibre és publicat i l’èxit que té, dir que segur que valia la pena. Però no sé, Maria, si tu tenies gaire clar que seria un llibre que faria forat. Per a mi és un llibre estranyíssim i, en canvi, una vegada publicat, és més fàcil valorar-lo. Maria Bohigas: Hi ha llibres que causen una convicció íntima, que ets molt conscient que el món exterior és altament versemblant que s’ocupi de desmentir-te, i és veritat que Permagel, concretament, comença per una noia suïcida, és un monòleg, és una novel·la de poeta, grinyola de sarcasme de dalt a baix, és a dir, no pots jugar amb l’empatia, és absolutament impossible identificar-se amb aquest personatge. Per tant, té tots els elements perquè només agradi a quatre gats. És una satisfacció molt gran que hagi connectat amb els lectors. Però jo pensava més en un altre llibre, que és Veus al ras de Sebastià Perelló, que pensava: és un escriptor remarcable, dels veritables escriptors, consistents, que hi ha avui en català, se li ha de donar suport, s’ha de publicar, evidentment, tot i que en vendràs entre dos-cents i tres-cents. Doncs, mira, el llibre no ha arribat a mil, però ha arribat a vuit-cents, xifra que en català és molt consistent. Rosa Rey: I jo també pensava en els llibres de no-ficció. És clar, en el cas de la no-ficció, el 90% són llibres d’encàrrec. En el cas de la Bel Olid, el llibre l’hi vaig encarregar quan tot això era en l’ambient, però no hi havia res publicat ni es parlava de res. Això del #MeToo és de fa dos dies. Però es trobava en l’ambient: posaves la ràdio i ja es parlava obertament del fet que sovint en molts àmbits tot són homes. Però no hi havia llibres fets aquí que en parlessin. Hi havia autores que reflexionaven sobre el tema, però que no les traduïa ningú. I el que es traduïa era per a un nínxol molt petit de lectores, d’assaig feminista, de gènere. I el llibre de la Bel Olid era previst publicar-lo a la tardor del 2016 i va acabar sortint a final de gener del 2017. I mentrestant, vam publicar un primer llibre de la Rebecca Solnit, Els homes m’expliquen coses, que va sortir el novembre del 2016. I ella ja parla de hashtags que ara ningú no recorda, relacionats amb petits moviments als Estats Units, com #Iamawomantoo. Solnit és una persona molt polièdrica, prové de l’àmbit universitari, però ja publicava aquests petits assajos en un diari i els va aplegar en llibre, i ja havia publicat Wanderlust, un llibre preciós, una història sobre caminar, què significa socialment caminar com a rebel·lió. Maria Bohigas: És un llibre preciós, Wanderlust. Rosa Rey: I el llibre Els homes m’expliquen coses, és aquesta història dels homes que sistemàticament interrompen les dones quan parlen. No les deixen parlar i capitalitzen la conversa. Ella té assaigs a partir del 2012 i 2013 en aquest sentit. —La Solnit ha connectat amb els lectors d’aquí? Rosa Rey: Sí, i tant. La Despentes també va publicar fa uns anys Teoria King Kong… Eugènia Broggi: Sí, però la Despentes ha estat un efecte una mica diferent. Perquè es va publicar el 2006 a França, quan el debat feminista es trobava en un punt diferent. I aquí hem tingut la sort que el llibre sortís en el moment que el debat feminista era en el punt del qual parla la Despentes. Perquè el debat feminista ha passat per moltes etapes: la visibilitat de les dones, l’oportunitat de sous… I el moment en què apareix el #MeToo, que se centra més en el cos de la dona, en la part física, potser una mica més agressiva i violenta, hem tingut la sort de publicar Teoria King Kong de la Despentes. D’una manera més violenta, perquè parteix d’una violació massiva que ella va patir, exposa totes les contradiccions que es va anar trobant, durant aquell episodi i després i com ha anat resolent les ambivalències i contradiccions. Per exemple, en el moment que l’estan violant, ella recorda que porta una navalla a la butxaca, i no es planteja utilitzar-la, només pensa que no la trobin els violadors, que eren tres, perquè si la troben, la poden fer servir. A partir d’aquí, ella fa una reflexió molt extensa, que impregna tot el llibre, sobre com les dones som educades d’una manera diferent que els homes, educades per complaure i mai per a fer mal ni ser violentes. Imagineu-vos com es va rebre el llibre que va escriure, que va titular Folla’m, que després va convertir en pel·lícula, on un grup de dones es venjaven dels seus violadors d’una manera realment violenta. Això va generar un rebuig contundent per part de la crítica, sempre masculina, francesa. I per una qüestió casual, perquè es va anar retardant l’edició del llibre en català, Teoria King Kong al final ha aparegut en el moment que socialment aquí ha esclatat la part que segurament es troba més a prop de la tesi del llibre. —I què us va moure a contractar Teoria King Kong? Eugènia Broggi: Em fa una mica de ràbia el que em suscita aquesta pregunta: l’any 2016, el 8 de Març, ens vam fer una foto a l’editorial amb els llibres que proposàvem per Sant Jordi. I va ser aquell dia que ens vam adonar que els quatre llibres que publicàvem eren escrits per dones i que a l’editorial només hi treballàvem dones. I em fa ràbia pensar que sóc víctima d’una moda, però és veritat, darrerament només m’interessen llibres escrits per dones. He estat fan de la Carson McCullers des que tenia disset anys i mai havia pensat que fos una dona. Era una escriptora que m’agradava molt, no li posava gènere. Rosa Rey: Doncs jo em vaig passar bona part de la meva adolescència pensant que Carson McCullers era un home. Eugènia Broggi: Veus? No t’ho plantejaves en termes de gènere. Ara, en canvi, em trobo que tot el que em cau a les mans i m’interessa és de dones. Però no perquè tingui una especial voluntat reivindicativa. No t’ho sabria dir, per què vaig contractar Teoria King Kong. I em pregunto si l’hauria contractat fa deu anys. Vull creure que sí. Maria Bohigas: És un tema interessant, i fa ràbia, tens tota la raó. Perquè molt probablement l’hauries contractat igualment, i encara més si hi hagués hagut un ambient contrari. Però, efectivament, t’adones que pots detectar que el discurs dominant que es produeix et desagrada, perquè es construeix a través d’uns vehicles que tendeixen a la caricatura (les xarxes socials no són el lloc òptim per a obrir un debat, són impulsives). Però un editor, així que troba una eina que sigui útil per defensar allò que publica, l’agafa. En això hi ha un veritable oportunisme i és un oportunisme que és necessari. I hi ha molt pocs editors que defugin aquesta regla. Aleshores, quan en el teu catàleg tens unes quantes obres que resulta que són escrites per dones, cosa que no t’havies plantejat mai, i que resulta que això succeeix en un moment en què la reivindicació de l’obra de les dones, el paper de les dones, sona absolutament a tot arreu, encara que no t’ho proposis vas en aquella direcció. Rosa Rey: Potser ja era hora. Maria Bohigas: Sí, perquè no és que diguis: ‘quin combat més cafre’, és un combat absolutament legítim. Però a mi em passa que trobo completament legítima la lluita social del feminisme i, en canvi, no em reconec gens en la lluita intel·lectual de les feministes. És una qüestió personal. El debat sobre si les dones escriuen coses diferents de les que escriuen els homes, si les dones tenen un estil diferent de l’estil que tenen els homes… és que no m’interessa gota. I, a més a més, tinc la gran convicció que els grans escriptors són molt esquizofrènics també sexualment. Perquè un bon escriptor és capaç de convertir-se en allò que no és. I les fronteres, si tenen interès, és precisament per anar a la contra, d’alguna manera. Però és molt significatiu el que has dit, Eugènia, perquè sense voler contribueixes a la construcció d’una cassola amb una cullera que va picant i picant. Amb aquest rebrot del feminisme m’he adonat, per exemple, que no m’havia plantejat mai quantes dones havia llegit a l’època de formació, que no era conscient si eren homes o dones. I he de dir que la conclusió a la qual arribo és que han tingut la mateixa influència en mi les escriptores dones que els escriptors homes. No sé si és significatiu o no, però és el meu cas. Eugènia Broggi: A mi també em passa. En el pròleg de Teoria King Kong, escrit per la Maria Cabrera, que és una poetessa que recomano molt, planteja justament aquest tema: un periodista li pregunta quins són els temes per a dones que hi ha en la seva literatura. I ella diu que la primera reacció és dir ‘cap, igual que per als homes’; ella creu que no es pot resoldre així el debat, enfadant-se. Diu que no es pot ignorar aquest debat perquè si l’ignorem el que fem és admetre que volem ser igual que els homes, però que el fet és que cada persona té el seu univers. I que si ignorem el debat, eludim el fet que és la temàtica masculina que ocupa majoritàriament la literatura. Per exemple, Karl Ove Knausgård, és un home que ha publicat sis llibres parlant de coses que si les hagués escrit una dona, no haurien passat de la porta del despatx, perquè són problemàtiques quotidianes (canviar bolquers, anar a la guarderia, enamorar-te d’una altra…). Tot aquest territori de l’emoció sembla que sigui reservat a la literatura femenina i sigui menys important, i tot el territori intel·lectual i explorador és reservat a l’home. Rosa Rey: Sí, em ve al cap que fa pocs dies vaig llegir un article en un diari que parlava de la Clara Queraltó, premi Mercè Rodoreda, on destacaven precisament això: el mestratge a detallar cosetes de la quotidianitat, les emocions, etc. L’endemà hi havia una pàgina sencera sobre ‘la gran novel·la de Màrius Serra’. Em va semblar que encara hi ha això per part de la premsa. Maria Bohigas: Jo diria que això és una cosa molt més gremial: en Màrius Serra és una figura central del medi literari. Per tant, l’anàlisi l’hauríem de desplaçar cap als escriptors que, a banda d’escriure llibres, són figures mediàtiques, i aquells escriptors que només es dediquen a escriure llibres. Però quan es parla de les emocions com a territori femení, començo a trobar afirmacions amb què no estic gens d’acord: l’univers masculí sempre ha atribuït les emocions a l’univers femení? Bé, Marcel Proust que jo sàpiga era un home. I va dedicar milers de pàgines a escriure coses que avui el discurs feminista pretén que la crítica masculina atribueixi i reservi a les dones. Això no funciona. I quan mires la literatura clàssica… En la literatura anglesa, el fonament de la novel·la és femení d’ençà que comença. Els clàssics són clàssiques. En la literatura italiana del segle XX, les més grans figures, de més reconeixement, són dones. Mires la literatura francesa del segle XVII i XVIII, algunes de les escriptores més importants són dones. S’ha d’anar amb molt de compte de no fer un traç gruixut, que és molt fàcil que els homes desmenteixin, perquè et poses en fals, i és quan un Javier Marías qualsevol et fa una cagarada de colom a la cara, i és absurd. No hem esperat el feminisme per descobrir les dones i reconèixer que n’hi ha de genials. El que em sembla interessant és pensar en una certa literatura escrita per dones, com una literatura que s’escriu des del lloc dels que no tenen el poder. Rosa Rey: És exactament això. Mira, la Solnit explica que una revista masculina als Estats Units va fer una tria dels trenta llibres que havien de llegir els homes. En la llista, només hi ha una dona, que és la Flannery O’Connor. A partir d’aquí, la Solnit fa una reflexió del perquè als homes no els cal llegir literatura escrita per dones. Però, no els cal llegir Jane Austen? Doncs sembla que no. I tornant al que deies Maria, el que em sembla important és tota escriptora que reivindica una veu pròpia. Això també ho diu la Bel Olid: ‘Tota dona que escriu és feminista, en el sentit que pressuposa que té una veu i que l’escoltaran.’ Maria Bohigas: És cert. —Potser estaria bé també entrar en un cas com el de Víctor Català, que, tot i tenir una veu pròpia, que ara fa la seva literatura molt actual i fresca, durant anys va ser encotillada i mostrada com allò que no era. I menystinguda literàriament. Maria Bohigas: Sí, però aquí entrem en un altre terreny. Una cosa és certa: aquesta dona que es deia Caterina Albert i que la coneixem literàriament com a Víctor Català, a trenta anys es va donar a conèixer amb un monòleg que es diu La infanticida; es va produir un escàndol perquè l’havia escrit una dona. Era el 1898. Va ser arran d’això que va començar a escriure sota pseudònim. Ara, ella va mantenir la careta tot i que ben aviat tothom sabia que Víctor Català era una dona. Podia tenir una raó pragmàtica, per mantenir tots els seus llibres amb el mateix nom. Com l’Alice Munro, que porta el cognom del seu ex-marit i passarà a la posteritat amb el cognom del seu ex. Eugènia Broggi: I com la Carson McCullers. Maria Bohigas: Però, tornant a la Víctor Català, ella quan s’escrivia cartes amb homes que sabien perfectament qui era, no només signava ‘Víctor Català’ sinó que es referia a si mateixa en masculí. Que penses: quin acte hi ha al darrere d’aquest fet? Cal ser un home per a escriure? Doncs ho seré fins al final. Però aquest empastament de la figura, diria que és una cosa pròpia de la filologia catalana. Això no és un tema de gènere. Perquè aquest empastament l’ha patit ella, però l’han patit molts altres, homes i dones, indistintament. I és una mena d’incapacitat de la crítica literària per a recollir el que una obra té d’escapar-se del fet generacional, del moviment, de la cosa ben quadriculada. La crítica que surt de l’acadèmia té una tendència nefasta a valorar els aspectes més anecdòtics d’una obra. I s’ha de ser absolutament miop amb el llevat actiu de l’obra. I això en el cas de la Víctor passa molt. Però quan entres en alguns dels seus contes t’adones que és una autora que tenia un sentit de la llibertat interior molt gran i que d’alguna manera escrivia per desafiar allò que s’esperava d’ella, fos el que fos. Rosa Rey: És clar, nosaltres venim d’una postguerra, un franquisme i d’una transició i fem una lectura que és la que ens van ensenyar a l’escola als anys vuitanta. Però mireu, nosaltres ara hem publicat un llibre que es diu Espiritistes i lliurepensadores, de la Dolors Marín, que és una especialista en anarquisme i lluita antifranquista, i és un llibre que parla d’un grup de dones, al tombant de segle XIX-XX, que van abraçar l’espiritisme i que van acabar essent anarquistes. L’espiritisme aleshores era una moda absoluta, que venia d’Europa. Apareixia la figura de la mèdium que connectava amb els morts. En aquest sentit, les espiritistes desplacen el paper social que ocupaven el capellà i el metge. Això, que sembla una anècdota, va molestar molt l’ordre social. I aquestes dones, molt avançades al seu temps, van abraçar l’anarquisme, quan l’espiritisme va deixar de ser una moda. I això em fa tornar a la idea de les modes. Potser són modes, però alguna cosa queda. Les espiritistes de primers de segle XX van aconseguir muntar la primera escola de nenes a Barcelona, escolaritzar les nenes, per exemple. I totes escrivien amb pseudònim. Hi ha un cas molt bo i curiós, el d’una autora que va escriure una novel·la i deia que no l’havia escrita ella, que li havia dictat un esperit. D’aquesta manera podia escriure el que volgués, és clar. I era un moviment que, per exemple, publicava més de cent revistes arreu de l’estat espanyol. I, enllaçant amb la Víctor Català, penso que potser en el seu temps, els lectors del moment, la llegien i podien apreciar això que deies. Maria Bohigas: És clar, això no podem saber-ho, però el que sabem és que la Víctor Català venia llibres i això vol dir que la gent que la llegia es devia sentir interpel·lada. És que això del ruralisme és tan curiós… Mira que crear un moviment que es diu ‘ruralisme’! És com si a tots els escriptors nord-americans dels anys cinquanta que publiquem, diguéssim que conformen el ruralisme nord-americà. No té ni cap ni peus, perquè aleshores tota la producció nord-americana és ruralista, fora dels escriptors de Nova York. En el fons, el que passa és que són molt importants en el nostre món en què hem estudiat literatura i que són importants en tant que després perduren. Crec que falta una anàlisi de la recepció de les coses en una societat com la nostra, perquè evidencia tots els prejudicis. També s’ha de dir que en la nòmina d’escriptors universitaris que s’han dedicat a ensenyar la literatura catalana, la quantitat de seminaristes és molt elevada. Dit amb tot el respecte, però l’Església Catòlica no és el lloc òptim per a fomentar un cert… Rosa Rey: …esperit crític. —Moltes escriptores es reconnecten amb el públic d’ara. Atribuir-ho només a una moda potser seria frivolitzar-ho i simplificar-ho massa. Rosa Rey: Crec que respon a un fet generacional també: hem passat una crisi econòmica i de sobte la posició clàssica de la dona, que se situa en la persona que no té veu, la persona més feble, que cobra menys, doncs ara ens ha tocat una mica a tots ocupar aquesta posició. Eugènia Broggi: Per altra banda, com a dones també estem una mica més bé que no estàvem, en qüestió de maternitat i de repartiment equànime de les tasques domèstiques, potser això també ha posat més en evidència les fortaleses i les fragilitats de la dona com a idea. Si tu no et planteges mai res, és molt difícil que arribis a accedir a literatura que planteja reptes d’aquesta mena. Ara penso que hem avançat prou perquè sigui un tema que puguem abraçar del tot. Maria Bohigas: Què fan les crisis? Trenquen convencions que la realitat es cuida de desmentir i de fer-te veure que allò que donaves per sòlid, no ho és. De cop i volta tenim un públic que arriba a la palestra, que els seus anys de formació han consistit a anar veient l’ensulsiada. En aquest sentit, l’esforç de qüestionar el cànon literari i oferir-ne un altre és estimulant. Conforta la convicció que el discurs general no rutlla i cal reconstruir-lo. I penso que aquí és on tenim una sort enorme els editors, que és un moment inquiet. —Per això precisament potser un llibre com el de Vivian Gornick connecta amb els lectors d’avui. Com a dona que ofereix uns altres models de vida, ja en el Nova York dels anys cinquanta i seixanta, fet impensable en la realitat de les nostres mares. Rosa Rey: El llibre de la Gornick és el meu llibre preferit de l’últim any i que m’hauria agradat publicar a mi, perquè és un llibre que m’ha marcat profundament. I no ho plantejo en termes feministes. M’ha marcat molt perquè va més enllà. És una qüestió d’ascensió social, partint d’una infantesa miserable, fins i tot moralment, de com algú pot sortir d’aquell entorn i barallar-se amb una ciutat des d’un punt de vista artístic i intel·lectual. I com neix la pulsió intel·lectual. Eugènia Broggi: És que aquest és el punt per entendre per què ha arribat a tanta gent. Parla de la sexualitat molt obertament i planteja un model de parella que és la no-parella. És una dona sola que rebutja tenir parella i rebutja tenir família, té amants. Aquest llibre aplega les seves memòries en dues parts i entre elles hi ha un lapse de temps molt llarg. Ella va publicar les primeres memòries quan tenia quaranta anys i les segones quan en tenia vuitanta. Per tant, veiem el personatge i el seu model com evoluciona, també els seus mals, perquè amb els anys està més sola, és més intransigent, la veiem més enfadada amb el món… No és ni pionera ni excepcional, però ella posa en pràctica aquesta idea de viure sola. I la relació amb la mare, que és un fet que també ha de superar. Ella té clar què vol i és molt fidel a allò que vol, que és una cosa tradicionalment més masculina. Hi ha un llibre, no recordo el nom, on l’autora parla de feminisme i en un dels capítols fa una llista d’escriptors i escriptores on anota l’edat en què van començar a escriure i el nombre de fills que tenen, per demostrar que la maternitat i la paternitat es barregen d’una manera molt diferent amb l’escriptura. Per exemple, John Updike: primer fill a vint-i-dos anys, nombre de fills, vuit. Primera novel·la als vint i escaig. Hi ha molts homes que han començat a escriure molt d’hora i han escrit el que els ha donat la gana, independentment de la seva condició de pares. I les dones generalment han començat a escriure tard, i moltes no han tingut fills i si n’han tingut, els han abandonat o no se n’han fet càrrec. Maria Bohigas: Això no funciona així, en realitat. Hi ha categories. La Ginsbourg va tenir cinc criatures i va escriure durant tot el temps de la maternitat. Eugènia Broggi: D’excepcions sempre en trobarem. Maria Bohigas: No sé si són excepcions. Una cosa és evident, que ha calgut lluitar molt perquè les dones poguessin escriure, això no es pot negar. Una altra cosa: hi ha autores com la Grace Paley, que són fascinants, perquè justament t’expliquen la cosa furtiva de l’escriure, quan estàs criant criatures i també el pes de la família en les dones, que arrepleguen tota l’obligació familiar i que això té una influència. Però després cal considerar que el món artístic defuig en gran part la llei del món social corrent, i això és bo de no oblidar-ho. Algú que escriu és anòmal en si, home o dona. Algú que escriu, fa una cosa que no és el que s’espera d’ell. Això s’ha de reconèixer. Que això no impedeix que per tenir la disponibilitat d’esperit necessària, si ets dona, és altament versemblant que les passis més crespes, sí. Ara, com que ets artista, faràs el que fan els artistes de debò: tot el que calgui. En la literatura catalana, la Mercè Rodoreda i la Víctor Català són a l’Olimp. I què van fer? Dedicar tota la seva vida a l’escriptura. És una decisió radical. Eugènia Broggi: Perquè en el seu cas, la llibertat passa en gran mesura pel compromís de no tenir fills ni família. En canvi, en el cas dels homes, la llibertat no passa necessàriament per aquí. Rosa Rey: Els homes no han de prendre aquesta decisió. Eugènia Broggi: Exacte, no els recau ni els ho retreu ningú. I si són pares, finalment, no els treu tanta energia emocional i psicològica. En general. Rosa Rey: I després hi ha la visió pública de la maternitat i de la paternitat, que la Solnit en parla a La mare de totes les preguntes. En un debat sobre Virginia Woolf, apareix la pregunta de per què no va tenir fills. I s’hi insisteix fins al punt que la Solnit s’empipa i es qüestiona el fet social del perquè les dones són qüestionades pel fet de ser mares o no ser-ho. Maria Bohigas: Escriure què és? És interrompre la vida dels altres per dir-los coses que et semblen interessants. Doncs que ho siguin, d’interessants; si no, no els interrompis. I aquí pots tenir dues possibilitats: creure que tot allò que diguis serà interessant, perquè t’estimes molt a tu mateix, o bé posar la teva vida al servei donat, que et passaràs la vida aprenent i que et mobilitzarà sencer. Aquests són els escriptors bons. I ja està. Ara, això no vol dir que jo cregui que hàgim de tenir les dones a pa i aigua perquè siguin molt bones. Tenen el mateix dret que els homes de ser mediocres. Però estem en el territori social no artístic. —Parlàveu al principi si això era una moda i si alimentàveu aquesta roda. No creieu que aquest moment hauria de ser permanent? Rosa Rey: Jo crec que en aquest àmbit que parlem hi ha coses que són moda (l’adhesiu ix, per exemple), que responen a interessos comercials, però sí que crec que de tot això en quedarà alguna cosa, seguríssim, i que caldrà filtrar-ho, és clar, però que en quedarà alguna cosa important, segur que sí. En quedarà la normalització de les dones que escriuen, interessos comuns d’homes i dones llegint les mateixes coses… crec que això quedarà. Eugènia Broggi: El que és important per a la joventut és que si mai voleu escriure , els referents que tingueu i que trobeu d’una manera fàcil i accessible siguin molt variats. —Algunes de les escriptores emergents d’avui que publiqueu, creieu que tenen projecció de futur, que es poden convertir en referents com ho són Mercè Rodoreda i Víctor Català? Maria Bohigas: Jo diria que segur que les publiquem amb aquesta idea. Però hi ha una qüestió que em preocupa, referida a això que dèiem que de cop i volta t’adones que fas una cosa que, si no fos per l’ambient, no t’adonaries que l’estaves fent, i el cert és que l’estaves fent: en el meu catàleg hi ha una forta presència de la guerra, per motius històrics. Podríem pensar que la guerra és un territori masculí, perquè la fan els nois. Ara bé, la guerra no és feta per tothom, però és viscuda per tothom. Jo convido a pensar quantes obres heu llegit que abordin la vida en guerra des de la perspectiva de les dones. I no d’una dona, com la Némirovsky, sinó de les dones. S’ha escrit la guerra tal com la viuen les dones? S’ha escrit sobre com viuen les dones una dictadura, on el catolicisme hi una importància? Aquí sí que hi ha feina a fer. I és que la historiografia sí que és estrictament masculina. I qui diu la historiografia diu el pensament polític. Les eines intel·lectuals que s’han desenvolupat per comprendre quines són les forces que determinen els moviments de la societat humana, s’han fet a partir de relats estrictament masculins. Jo crec que una dona sempre ha tingut la possibilitat de fer el que li ha donat la gana, mentre no s’acostés als afers públics. És en la cosa pública que les dones no tenen capacitat de moviment. Avui, tampoc. I aquí sí que hi ha la necessitat d’una veritable lluita que també passa per la literatura. Eugènia Broggi: Sí, sí. Rosa Rey: Sí, sí.

Summary: ‘Em fa ràbia pensar que sóc víctima d’una moda, però darrerament només m’interessen llibres escrits per dones’


El judici al major Trapero i l’antiga cúpula d’Interior preveu allargar-se fins al 26 de març amb els informes finals. L’Audiència espanyola ha habilitat tres dies de la setmana que ve a la seu de Madrid amb els últims testimonis, la fase documental i les conclusions definitives. Per contra, ha suprimit els quatre dies que hi havia previstos per a la setmana del 16 al 19 de març. Després de la setmana de descans, del 23 al 26 de març es preveu abordar la fase d’informes finals i l’últim torn de paraula dels acusats.

Summary: El judici a Trapero i l’antiga cúpula d’Interior preveu allargar-se fins al 26 de març


Mawa Ndiaye és secretari general de la Coordinadora d’Associacions Senegaleses de Catalunya i ahir va anar a Salou per saber de primera mà quina era la situació i l’estat d’ànim entre la comunitat senegalesa de la ciutat després de la mort de Mor Sylla quan fugia de la policia. Ndiaye és un mediador habitual entre l’administració i els venedors il·legals de Barcelona. I l’hem entrevistat perquè ens parlés de què havia passat a Salou, i de com vivien (o sobrevivien) els venedors il·legals procedents del Senegal a la ciutat de Barcelona. —Heu pogut parlar amb la comunitat senegalesa de Salou? —Ara mateix sóc amb ells. M’he reunit amb els líders de la comunitat i després vull anar a donar el condol a la família. Per sort ja no hi ha tants nervis i estan més calmats. Han acceptat que han de deixar el cas a les mans de la justícia, que ha de decidir quina versió és la real. Tot i així, continuen pensant que l’actuació de la policia va ser desmesurada i no l’entenen. La frustració i la impotència d’ahir ja s’han rebaixat i ara s’ha de pregar per la víctima perquè descansi en pau. Volen recuperar la tranquil·litat i normalitat que es vivia al poble. Que la convivència amb la resta de ciutadans, que sempre ha estat bona, torni. —Aquest cas ha fet que es tornés a parlar dels venedors il·legals. Qui controla aquests negocis? —Ho hem hagut de desmentir moltes vegades: no hi ha cap màfia darrere la venda ambulant. Aquesta gent no compra a la Xina ni enlloc, compra a les naus industrials d’aquí. A Badalona i Santa Coloma, on hi ha magatzems que fabriquen bosses de mà. Llavors compren la xapa de la marca i la hi col·loquen. Potser existeix alguna xarxa organitzada o algun italià que té algun magatzem, però no conec cap xarxa organitzada. Que compren a xinesos? Sí, però són xinesos que són a les naus industrials de l’àrea metropolitana. —Encara que els senegalesos no comprin els productes a màfies, teniu constància que n’hi hagi? —En poden existir però jo no en conec. I quan parlo amb ells, amb els qui s’hi dediquen, no em diuen que n’hi hagi. Ells arrisquen els seus diners comprant la mercaderia i, si els enxampa la policia, perden diners. Segurament n’hi ha, segurament que hi ha gent que compra a més països, però de la que conec de Barcelona, dels qui s’hi dediquen, no conec ningú que sigui en una xarxa, que tingui un proveïdor fix. Depenent de la quantitat de diners que tenen en un moment determinat, van a comprar. Si vull rellotges, vaig a cercar rellotges, si cerco tal cosa, compro tal cosa. En general no tenen rellotges, ja se sap. Cerquen bosses i coses d’aquestes, o samarretes del Barça. Van a comprar l’etiqueta i la posen. Això sí que ho compren, no em diuen on ho compren, però ja sé que compren la marca per posar-la a bosses i samarretes. Per exemple, compres un polo normal i vas a comprar una etiqueta del cocodril de Lacoste i la hi poses. La cuses i ja està. —I les etiquetes aquestes d’on surten? —També les compren allà. Van a les mateixes naus i ho compren allà. —I els CD i els DVD? —Això ja ho han deixat. Ja no s’hi dediquen. I els qui tenen papers no es dediquen a vendre coses de falsificació perquè ja saben que és delictiu i que, si els enxampen, els dificulta la renovació del permís de residència. Els qui no tenen papers sí que de vegades en venen perquè poden obtenir més diners ràpidament. Tenen més pressió. —La situació dels sense papers és més angoixant. —Sí, és més difícil. —I aquesta situació els porta a prendre situacions de més risc. —Sí, exacte. Però els qui ja tenen els papers no s’hi fiquen. —Per què acaben dedicant-se a la venda il·legal? —Perquè ja ho feien al Senegal. És un país de serveis i la gent sobretot treballa venent coses. Si repassem la història de la migració senegalesa a Espanya i a Europa, els primers que van arribar s’hi van instal·lar per vendre de forma ambulant al carrer i a les platges. És una activitat tradicional que també es fa al Senegal. Evidentment, també és un recurs per quan no tens papers i no tens feina. —Així no es poden pas guanyar la vida. —No poden. Obtenen els diners per pagar l’habitació d’un pis, menjar i viure. No per fer diners, no en guanyen. Sobretot en aquests últims deu anys. —La Confederació del Comerç de Catalunya estima l’impacte econòmic de la venda il·legal al carrer en uns cent milions d’euros anuals. —Sí, he llegit aquest estudi i m’agradaria saber d’on treuen aquests cent milions. Aquests joves viuen en una precarietat terrible. Potser no parlen d’aquest cas i parlen d’unes altres coses. M’agradaria saber-ne les fonts i com s’ha fet. És molt estrany. —Què demaneu a les administracions? —S’ha de cercar una solució. N’hi ha que no tenen papers i que volen deixar la venda il·legal, però no troben places als mercats. S’han d’oferir més vies perquè puguin obtenir llicències i ser venedors ambulants legals. Si no els donen aquestes llicències als mercats, inciten que continuïn delinquint. S’han de facilitar les coses perquè puguin ser comerciants normals i obrir els seus propis negocis. N’hi ha molts que tenen botigues i són autònoms, que no venen marques falses, que venen productes que han comprat legalment i paguen les quotes de seguretat social. Saben que si venen productes falsificats i els enxampen els dificultarà de renovar la residència. El problema són els que no tenen llicència per anar als mercats. —Ahir ERC demanava d’integrar aquesta activitat dins del circuit dels mercats ambulants. —Sí, exacte. Ells cerquen això, una llicència per mercadejar de forma ambulant. Són demandes que fa anys que fem a l’Ajuntament de Barcelona, però al final a nosaltres, com a entitat, només ens en cerquen quan hi ha dificultats. Per a fer de mediadors. Jo crec que la federació de comerciants, l’ajuntament i l’administració han de trobar la manera d’ampliar les places als mercats, no solament de Barcelona, sinó de l’àrea metropolitana, perquè ara mateix és impossible d’aconseguir una plaça. —Amb l’Ajuntament de Barcelona teniu converses obertes? —Sí, fa dos mesos que parlem amb ells, per això últimament a Barcelona hi ha menys problemes de venda il·legal. No sé si podrem tancar aquesta qüestió definitivament, però com a mínim hi ha una predisposició de l’administració per a solucionar-ho. —Sou president de l’Associació de Senegalesos residents a Barcelona. Què feu per ajudar-los? —Els donem formació, parlem amb ells i sempre mirem de cercar la millor sortida per a ells. Cada persona és un cas i primer esbrinem a què volen dedicar-se. El més complicat és proporcionar-los una alternativa a la venda il·legal que els permeti de viure. Aquesta és la qüestió. Ells han de poder viure. Més ben dit, han de poder sobreviure i pagar el pis perquè ningú no ho farà per ells. I han de menjar, vestir-se i donar menjar a la seva família, si és el cas.

Summary: Mawa Ndiaye: ‘Aquests joves que venen il·legalment al carrer viuen en una precarietat terrible’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha demanat a la direcció general de Costes un pla d’actuació immediat per a regenerar el litoral afectat pel temporal Glòria. El president ha instat el govern d’Espanya a prendre decisions ràpides perquè les tasques de recuperació hagin acabat abans de les vacances de Setmana Santa i, sobretot, abans de l’estiu, quan han d’estar en condicions per al turisme. Precisament, Puig era avui a Fitur per promoure el turisme al País Valencià i s’ha mostrat confiat en una ràpida recuperació després de dies molt durs, especialment a les zones de platja, que són les principals destinacions turístiques. El president ha dit que el País Valencià tiraria endavant amb l’aliança de totes les administracions i el suport del sector públic i privat. A l’espera de la reacció del govern espanyol, de moment la Generalitat aprovarà un primer decret d’ajuts al ple del Consell d’avui. A més, ha dit que s’havia de canviar la visió i les estratègies més enllà de la conjuntura i de les respostes immediates que calien en aquests moments perquè el canvi climàtic era una realitat.

Summary: Puig demana a Sánchez un pla d’acció per a regenerar el litoral


Les autoritats xineses han difós un vídeo al diari governamental en anglès China Daily amb imatges de la violència de la policia espanyola contra els manifestants catalans. Ho han fet en una campanya en què criminalitzen i ataquen la premsa d’Hong Kong, que acusen d’obstruir la feina de la policia, i defensen la ‘contenció’ de la policia honkonguesa. I per a demostrar la moderació de la seva policia fan la comparació amb la policia espanyola. ‘La comparació de les imatges mostra que n’és, de continguda, la policia d’Hong Kong’, diu el diari. Comparison of footage shows how Hong Kong police are restrained #HongKong #香港 pic.twitter.com/QZ1VTo96fy — China Daily (@ChinaDaily) October 22, 2019 Aquest mateix mitjà ja va publicar la setmana passada un vídeo amb imatges de les mobilitzacions independentistes a Catalunya, reprimides per la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra. ‘El separatisme no serà tolerat a cap país’, acabava dient. Separatism will not be tolerated in any countries. #HongKong #香港 pic.twitter.com/SsJBHnV81v — China Daily (@ChinaDaily) October 15, 2019

Summary: La Xina diu que la seva policia és més continguda que l’espanyola atacant independentistes


JxCat, ERC i la CUP mantenen i mantindran reunions bilaterals per a negociar el posicionament en la investidura del líder del PSOE, Pedro Sánchez. Segons fonts coneixedores de la negociació, JxCat i la CUP s’han reunit aquest matí, i la previsió és que aquesta setmana també es trobin ERC i la CUP, i JxCat i ERC, en un moment en què les tres forces es decanten pel no a Sánchez (que no ha cedit respecte al preacord tancat amb Podem) i aposten per intentar pactar la unitat de vot. Les reunions se succeiran durant aquesta setmana, però els tres grups s’han imposat discreció per a evitar que les filtracions perjudiquin les converses, després dels emplaçaments mutus que es van fer la setmana passada per a intentar acordar un posicionament compartit. JxCat, a més, va instar els partits independentistes a fer una cimera conjunta. La proximitat d’unes possibles eleccions a Catalunya els empeny a intentar mantenir un posicionament comú, atès que un vot discordant podria tenir conseqüències electorals per als uns i els altres. La CUP ha informat aquesta tarda que començava una ronda de contactes amb forces independentistes i sobiranistes dels Països Catalans i de l’estat espanyol. Els anticapitalistes pretenen estendre a la resta de forces la seva estratègia de bloqueig, i hi inclouen EH Bildu, el BNG i Anticapitalistes, amb qui també ha previst reunir-s’hi. La CUP intenta que la resta de forces no facilitin la investidura ni garanteixin la governabilitat al PSOE. Considera que l’acció política ha de prioritzar la defensa de l’autodeterminació, l’amnistia i la defensa dels drets socials. ‘Cal que hi hagi una resposta a l’alçada del carrer’, ha defensat. ERC ha insistit que està oberta a buscar la unitat de vot en la investidura dels partits independentistes, cosa que no va ser possible al juliol entre Esquerra i JxCat. ERC es va abstenir llavors en la segona votació (igual que Bildu) i JxCat va votar en contra de la investidura de Sánchez, que no va prosperar per la falta d’un acord amb Podem. En l’escenari actual, que ERC al·lega que ha canviat després de la sentència del Tribunal Suprem, la portaveu del partit, Marta Vilalta, ha refermat que votaran en contra de la investidura si el PSOE no reconeix que a Catalunya hi ha un conflicte polític que requereix una solució democràtica i política. Per això, ha tornat a exigir que s’obri una mesa de negociació sense condicions, que compti amb un calendari i que es garanteixi el compliment dels acords que es taquin. El posicionament dels partits independentistes, i sobretot d’ERC, és numèricament decisiu perquè pugui prosperar la investidura del líder del PSOE. Els contactes amb el PSOE, mentrestant, continuen. El diputat del BNG, Néstor Rego, condiciona el seu vot a una política basada en el diàleg i el respecte a les nacions que es troben dins de l’estat espanyol, segons que ha explicat després de reunir-se amb la portaveu del PSOE al congrés, Adriana Lastra. Al BNG, tanmateix, no li agradaria votar que no perquè creu que ningú entendria una repetició de les eleccions. Les bases del PSOE i de Podem hauran de pronunciar-se igualment sobre el preacord que van fer públic els seus líders. Els 13.715 militants del PSC podran votar dissabte en una consulta i, els comuns entre el 21 i el 24 de novembre.

Summary: Reunions bilaterals entre els partits independentistes per a pactar el vot a la investidura de Sánchez


El Ple de la Cambra de Comerç, Indústria i Serveis de Terrassa va acordar, en la reunió d’ahir a la tarda, reclamar una sentència absolutòria pels presos polítics catalans. L’acord s’elevarà al Consell General de Cambres de Catalunya perquè ‘el moment excepcional que viu el país interpel·la directament als actors socioeconòmics’ i considera convenient una ‘postura unitària de les cambres de comerç catalanes’. El plenari també va acordar una presència institucional destacada en totes les manifestacions pacífiques contra una possible sentència condemnatòria. Així mateix i mentre duri la possible privació de llibertat dels presos polítics, la Cambra de Comerç de Terrassa declinarà l’assistència protocol·lària a qualsevol acte organitzat o convocat per part de les institucions de l’estat.

Summary: La Cambra de Comerç de Terrassa trenca relacions amb les institucions de l’estat


El Parlament Europeu ha començat a tramitar el suplicatori sol·licitat pel Tribunal Suprem espanyol contra el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín. La justícia espanyola necessita que l’eurocambra els retiri la immunitat com a eurodiputats per a continuar reclamant-los amb l’euroordre, suspesa a Bèlgica però no retirada pel Suprem. Probablement, la consellera Clara Ponsatí també serà sotmesa al suplicatori una volta esdevingui eurodiputada a partir del 31 de gener, quan es faci efectiu el Brexit i sigui designada. Tanmateix, la concessió o no del suplicatori no implica pas perdre l’escó al parlament. Puigdemont, Comín i Ponsatí podrien continuar essent eurodiputats. Això sí, les euroordres es reactivarien i serien les justícies belga i escocesa que acabarien decidint si extradir-los a Espanya o no. Qui estudia el suplicatori? La Comissió d’Afers Jurídics del Parlament Europeu és l’organisme encarregat d’estudiar el suplicatori i d’elaborar un informe favorable o contrari a retirar la immunitat que s’ha de sotmetre a votació al ple del parlament, que l’aprova o el refusa per una majoria simple. No es permet de presentar-hi esmenes i el vot és nominal i públic. El president de la cambra, David Sassoli, és l’encarregat de comunicar formalment la decisió final als eurodiputats afectats i a Espanya. El termini del suplicatori El suplicatori no té termini establert. Experts consultats per VilaWeb diuen que és un procés llarg, que pot durar mesos. El suplicatori contra Puigdemont i Comín probablement no es resoldrà fins passat l’estiu. Quan es reuneix la comissió? Habitualment, la comissió es reuneix una vegada cada mes. La pròxima reunió prevista és el 27 de gener, quan començarà a estudiar-se la petició de la justícia espanyola. L’agenda de tot l’any 2020 és pública: el 17 de febrer, el 18 de març, el 20 d’abril, el 4 de maig, el 27 de maig, el 22 de juny, el 13 de juliol, el 2 de setembre, el 28 de setembre, el 26 d’octubre, el 16 de novembre, el 2 de desembre i el 7 de desembre. Els debats de la comissió són a porta tancada. Qui forma part de la comissió? La comissió és composta per vint-i-cinc membres i vint-i-dos suplents. N’és presidenta la britànica Lucy Nethsingha (Renovar Europa), que tanmateix deixarà de ser eurodiputada a conseqüència del Brexit el 31 de gener. Els tres vice-presidents són els alemanys Sergey Lagodinsky (Verds-ALE) i Marion Walsmann (PP Europeu) i l’italià Raffaele Stancanelli (ECR). De l’estat espanyol, hi ha com a vice-president Ibán García del Blanco (PSOE), com a membre Esteban González Pons (PP) i com a suplents Jorge Buxadé (Vox) i Javier Nart, que continua essent eurodiputat malgrat haver-se donat de baixa de Ciutadans. El 27 de gener es designarà un ponent rotatori entre tots els membres perquè porti el pes del cas. No podrà ser cap dels eurodiputats espanyols ni tampoc del grup parlamentari on s’acabin integrant Puigdemont i Comín, pendents de ser acceptats al grup Verds-ALE. Els dos possibles ponents Fonts de l’eurocambra han explicat a VilaWeb que probablement els casos de Puigdemont i Comín, i l’eventual de Ponsatí, s’agruparan en un sol cas d’anàlisi a la Comissió d’Afers Jurídics. El ponent serà l’eurodiputat encarregat de redactar l’informe que, si tira endavant el procediment, es votarà al ple del Parlament Europeu. El torn és rotatori entre els grups, i el següent a priori l’haurien d’assumir els Conservadors i Reformistes Europeus (ECR). Aquest és el grup parlamentari on hi ha Vox, i els dos membres que podrien ser designats ponents són d’extrema dreta. L’un és l’italià Raffaele Stancanelli, un dels vice-presidents de la comissió, del partit d’extrema dreta i euroscèptic Fratelli d’Italia. La candidatura d’aquest partit va incloure el besnet del dictador feixista Benito Mussolini. L’altre és el búlgar Angel Dzhambazki, que va participar en un acte de Vox a l’eurocambra i que ha estat denunciat per insults racistes contra eurodiputats. Què pot fer descarrilar el suplicatori? L’advocat Gonzalo Boye quan parla del suplicatori diu sempre que serà ‘el judici al judici’, és a dir, que el president Puigdemont i el conseller Comín aprofitaran el procediment del suplicatori per posar damunt la taula totes les contradiccions, arbitrarietats, vulneracions de drets i irregularitats del procés judicial del Tribunal Suprem espanyol contra els dirigents independentistes. I una manera de fer-ho serà exposar com a argument contra l’aixecament de la immunitat la sentència del Tribunal Superior de Slesvig-Holstein que diu que Puigdemont no va cometre cap delicte equivalent al de la rebel·lió o la sedició. És una sentència d’un tribunal europeu sobre els mateixos fets pels quals la justícia espanyola vol que el Parlament Europeu s’avingui a retirar la immunitat de Puigdemont i de Comín. És a dir, els vol jutjar per uns fets pels quals ja han estat jutjats. I encara més: la sentència alemanya es contradiu amb la sentència del Suprem espanyol pels mateixos fets pels quals va condemnar uns altres acusats a penes de nou anys a tretze anys de presó. Els membres de la Comissió d’Afers Jurídics tindran aquesta contradicció a les mans. Aquesta comissió no ha de prendre decisions judicials; ha d’avaluar políticament la conveniència de retirar la immunitat a dos eurodiputats que són perseguits judicialment per l’alt tribunal espanyol. I haurà de valorar elements polítics, és a dir, si hi ha persecució política i, doncs, si caldria protegir Puigdemont i Comín. Quan es faci evident la contradicció entre allò que diu la justícia espanyola i allò que diu la justícia alemanya, què diran els membres de la comissió? Poden decantar-se per una doctrina o una altra? Haurien de recórrer a l’autoritat judicial: al Tribunal de Justícia de la UE. Això pretén la defensa del president i el conseller: que sigui la justícia europea que ho aclareixi, que s’hi pronunciï. I que ho faci, si cal, sobre alguns aspectes d’error procedimental que Boye ha assenyalat en el recurs que ha presentat fa poc al jutge instructor del Suprem, Pablo Llarena, com ara el fet que Llarena no té competència per a demanar el suplicatori i no pot conèixer de la causa contra Puidgemont i Comín perquè ja no són diputats del Parlament de Catalunya, sinó eurodiputats. Boye hi afegia que el Suprem no és competent per a sol·licitar el suplicatori, sinó que ho és el Ministeri de Justícia espanyol. L’advocat ja va advertir Llarena que si no ho posava en coneixement del Parlament Europeu ho farien ells, i que en qualsevol cas ho podrien dur directament al TJUE. Una majoria favorable Si el suplicatori s’aprovés a la comissió, s’acabaria votant al ple de l’eurocambra, probablement enmig d’un debat polític sobre Catalunya i Espanya. Hi tenen majoria absoluta el PP Europeu i el grup dels Socialistes i Socialdemòcrates, dels quals formen part el PP i el PSOE, respectivament. Per tant, si el suplicatori arribés a l’última fase segurament es concediria. Tanmateix, Comín deia en una entrevista a VilaWeb que podrien perdre el suplicatori però guanyar una batalla política: ‘Si el suplicatori avança, se suscitarà un debat al Parlament Europeu. I tindrem l’oportunitat d’explicar-nos molt millor. I deixar veure a tothom de manera molt més clara que Espanya es troba en una deriva autoritària i que el problema que té és que no ha trencat amb el franquisme. Que la transició és una farsa i que la cultura política espanyola és autoritària. Però jo, en el fons, no voldria només guanyar aquest debat. També voldria guanyar la votació. Hem d’aspirar a guanyar tots els fronts del suplicatori. És una de les lliçons: no donar-nos mai per vençuts.’ Els precedents A la legislatura actual (la novena) hi ha quatre casos en estudi i un altre que ja s’ha resolt. La majoria dels suplicatoris tenen relació amb casos diversos de difamacions (investigacions per injúries, calúmnies…), i entre la sisena legislatura i la vuitena el nombre de casos ha augmentat, probablement per la presència més gran de membres de l’extrema dreta a l’eurocambra. En total, s’han concedit 114 suplicatoris (64,8%) i se n’han denegats 53. En tres casos, s’ha permès que la justícia investigués l’eurodiputat afectat, però sense que el pogués jutjar. El suplicatori: els precedents del judici polític de Puigdemont i Comín al Parlament Europeu

Summary: Guia sobre el suplicatori de Puigdemont i Comín al Parlament Europeu


MOSCOU, 9 (EUROPA PRESS) El president de Rússia, Vladímir Putin, ha felicitat Donald Trump per la victòria a les eleccions dels Estats Units i confia a poder superar, mitjançant la “feina conjunta”, la “crisi” que ha vingut marcant les relacions bilaterals durant els pròxims anys. El mandatari rus ha advocat per reprendre un diàleg entre Moscou i Washington que sigui d'”interès” per a tots dos i, en aquest sentit, ha cridat a “tenir en compte les posicions dels dos països”, segons un comunicat del Kremlin. Al marge de temes bilaterals, Putin també aspira a parlar amb Trump de “qüestions apressants de l’agenda internacional” i buscar “respostes efectives als reptes de seguretat globals”, informa l’agència oficial Sputnik. La relació entre Trump i Putin ha estat una de les notes polèmiques de la campanya electoral estatunidenca, després que tots dos suggerissin una possible nova etapa en les relacions. El president rus, tot i això, ha negat qualsevol favoritisme i ha desmentit que Moscou estigués interferint en el procés.

Summary: Putin felicita Trump i confia a superar la “crisi” en les relacions Rússia-EUA


Poques vegades en la nostra història com a societat havíem seguit tant i tan de prop un judici com el d’aquestes setmanes al Tribunal Suprem espanyol. L’analitzem diàriament i ens genera tota mena d’emocions i sensacions perquè, poc o molt, són molts els ciutadans que s’identifiquen amb els presos i que, a la seva manera, també se senten jutjats. Però com el seguim d’una perspectiva psicològica? Com ens afecta tot allò que s’hi diu? Com ens afecta la repressió, el fet que no es puguin veure els vídeos de què va passar? En parlem amb Anna Miñarro, psicòloga clínica, psicoanalista especialitzada en experiències traumàtiques i en la gestió dels traumes derivats de la violència social i d’estat, catàstrofes socials, maltractaments i abusos. És codirectora de la primera recerca al nostre país (i a l’estat espanyol) sobre el trauma psíquic i la transmissió intergeneracional de la guerra, la postguerra, la dictadura i la transició. Els resultats són clars: aquests traumes, si no es tracten, poden perdurar durant anys i fins i tot es poden transmetre entre generacions. Pot passar alguna cosa semblant amb els fets del Primer d’Octubre i amb la repressió? I amb el judici? Actualment Miñarro tracta víctimes de la violència del Primer d’Octubre i treballa, juntament amb alguns altres psicòlegs, en l’elaboració d’informes clínics sobre els danys psicològics d’aquells fets amb el propòsit que puguin ser aportats als processos judicials. —Heu estudiat la violència i la repressió al llarg de la història segons la perspectiva psíquica… Els fets del nostre país del 20 de setembre de 2017 al judici d’aquests dies tenen efectes psíquics? —Evidentment que en tenen. Si entenem la violència com una agressió que té l’objectiu de fer mal, tota agressió o violència fa que el ciutadà se senti sotmès i es trobi en un col·lapse de les relacions entre la psique, la societat, el temps i l’espai. Aquest col·lapse porta obligatòriament a una vivència traumàtica, difícil de tramitar només amb la psique. En definitiva, per naturalesa la violència i la repressió són destructives i desestructurants tant a escala personal com comunitària. —Aquests possibles efectes psíquics ens afecten a tots o només els ferits del Primer d’Octubre, a més dels represaliats, els presos i els exiliats? —Psíquicament ens afecta a tots, fins i tot qui no volia anar a votar o qui no hi estava gens interessat i es pensa que aquella violència no el va afectar gens. De fet, la violència actua sempre de manera radioactiva, com diu Yolanda Gampel. Afecta tothom de maneres diferents. És a dir, per exemple, els vençuts del franquisme han rebut la violència d’una manera molt més clara i dificultosa, per la manca de reconeixement, sobretot per la manca de veritat, de justícia, i de reparació, que no pas el sector feixista, que potser també va tenir experiències traumàtiques, però que va poder fer el dol immediatament. Han pogut portar flors als cementiris i sobretot han estat reconeguts com a maltractats. Però això no vol dir que la violència no hagi afectat el conjunt de la comunitat. El trauma atempta contra la integritat del subjecte, ataca els vincles psíquics de la filiació i l’afiliació. És a dir, ataca a la intersubjectivitat i, per tant, la comunitat en conjunt. Però no s’acaba aquí: el trauma no s’elabora, sinó que ara sabem que persisteix durant generacions i que passa a les següents com un malson o un horror amenaçant. I és com si entrés a la persona de la generació següent com un dany que perdura. I sobrepassa la capacitat d’elaborar psíquicament les circumstàncies de la vida dels subjectes. És a dir, el trauma de la repressió ens afecta a tots i persisteix. —Ens afecta a tots… però com ho entomem? Què fem, cadascú de nosaltres?—La població ho ha entomat de diferents maneres. Podríem definir cinc grups. Al primer hi ha la gent que s’identifica amb la força que s’atribueix a certs partits polítics i que presenta una potència delirant per a garantir la veritat i la bondat. Per què ho fan, això? Perquè dóna seguretat, certesa i, sobretot, evita el conflicte. Però alhora que eviten el conflicte també accepten de sotmetre’s a un sistema social que en el fons prohibeix el lliure pensament. Un altre grup són els qui s’acosten a un pensament místic. D’això ja en parlava Bettelheim el 1943. Són persones que, davant una violència social com l’actual, poden arribar acceptar allò que potser desaprovarien en unes altres situacions socials. Un tercer grup són els qui han pogut mantenir una certa capacitat de pensar i de percebre dades de la realitat del món exterior, però amb molt de patiment. Per tant, han desenvolupat una certa tendència a l’adaptació. Un quart grup és el que s’identifica directament amb la repressió. I té molt a veure amb la transmissió. Si has rebut una estructura violenta o agressiva en el passat, la transmissió existeix. Trencar això vol dir, per exemple, acceptar obertament que per exemple el teu avi va fer moltes coses mal fetes i que no hi estàs d’acord. Qui hagi rebut per transmissió aquesta estructura i no faci aquest procés sol formar part d’aquest grup. I finalment, el cinquè grup inclou molts ciutadans de Catalunya, la majoria dels qui van anar votar i que van fer vaga, que han constatat que la pertinença a un grup representant de la col·lectivitat sí que pot ajudar. La solidaritat i els vincles són condició necessària per a la vida, per a la salut i per a la salut mental. —Siguem d’un grup o d’un altre, com ens pot afectar al dia a dia? —Novament els efectes poden variar molt segons cada individu. Sí que sabem, gràcies als estudis que hem fet i de les persones que hem tractat, que la violència que va circular per l’estat a partir de l’any 36 es pot considerar com una catàstrofe social, que és diferent d’una catàstrofe natural. Els traumes causats per les catàstrofes socials no s’esgoten, es transmeten. Hem constatat que aquests traumes psíquics poden afectar segones, terceres i quartes generacions. I si ara ens fixem en tot allò que ha passat a partir de setembre del 2017, veiem que, en termes de violència, aquí plou sobre mullat. De l’any 36 fins ara veiem que la violència s’ha exercit sobre àmplies capes de la població. Hi ha hagut una ‘revictimització’. —’Revictimització’? —Sí, ‘revictimització’. Per exemple, alguns dels votants del Primer d’Octubre probablement no han pogut elaborar el trauma de la dictadura o del 36, per motius diversos no han pogut fer el dol i no han pogut treballar tots aquests aspectes. I probablement van veure el Primer d’Octubre com una possibilitat de solidaritzar-se, de restablir el vincle social i de construir una cosa que els permetia de recuperar una part d’allò que havien perdut, és a dir, la república. Però en canvi, van rebre agressió i violència. És aquí on es produeix la revictimització. Evidentment, de manera molt diferent de la violència tan sanguinària del 36. Això ho constato cada dia jo mateixa a la consulta, tant amb els qui m’han parlat de la guerra i la postguerra com amb víctimes del Primer d’Octubre. —Heu atès pacients de la violència del Primer d’Octubre? —Sí. De fet, s’han format uns quants grups de professionals de la salut mental que treballem amb víctimes de la violència del Primer d’Octubre i a partir d’aquesta feina elaborem informes clínics que previsiblement s’aportaran al judici. De fet, un grup d’advocats s’ha posat en contacte amb una vintena de psicòlegs clínics que atenem alguns dels agredits directament el Primer d’Octubre per poder disposar d’aquests informes psicològics. Tal com sembla fins ara, només s’havien presentat informes de danys físics, però no de psicològics. És una tasca molt important, perquè en la psicologia clínica cal que treballem davant el terror i l’horror, sobretot per cercar-ne les causes i demanar-nos col·lectivament on és l’autoritarisme que fa que apareguin patologies de gravetat diversa. —Per exemple, quina mena de patologies? —Els símptomes principals són la por, la sensació d’humiliació. I totes les derivades. La sensació d’obligar-se a restar en silenci. La violència destrueix la capacitat de pensar i d’actuar. Paralitza. I l’experiència traumàtica té un caràcter inenarrable i és de difícil evocació. Per això és lent. Al cap de més d’un any del Primer d’Octubre, ara estem en condicions de poder començar a parlar-ne des de la perspectiva psíquica. La majoria de les víctimes no en podien parlar el dia 2 d’octubre. El trauma va envair l’espai mental amb emocions difícilment traduïbles a paraules. Perquè la violència destrueix la capacitat de pensar i d’actuar. L’objectiu és fer ús de la por i del pànic per generar confusió i tota mena d’informació perversa. ‘El propòsit principal de la violència social, com en aquest cas, que també és violència d’estat, és el silenci, la congelació dels afectes, que equival a la desaparició social’ —Té a veure amb la percepció de la veritat? —Sí, el procediment consisteix a fer uniforme la desinformació, que és allò que els periodistes anomeneu postveritat. Nosaltres, els psicòlegs, ho anomenem ‘desmentida’. És un tema molt important. El propòsit principal de la violència social, com en aquest cas, que també és violència d’estat, és el silenci, la congelació dels afectes, que equival a la desaparició social, cosa que, de fet, intenten l’agressió i la violència. És a dir, que t’estiguis a casa, invisibilitzat, i condemnat a viure humiliat i amb el cap cot. I això, com us podeu imaginar, ja és un maltractament. —I què podem fer-hi nosaltres, la població? —La recuperació del ciutadà dependrà fonamentalment del reconeixement públic, de l’ètica i del reconeixement sociopolític. Només qui sigui capaç de rescatar la capacitat de pensar i de no precipitar-se serà qui obrirà un camí cap a l’elaboració del malestar. I això cal treballar-ho. —Reconeixement públic, ètica… El judici del Suprem no hi ajuda gaire, doncs… —No, no hi ajuda gens. —És una classe de violència, el judici? —No exactament, perquè en aquest cas ens en podem protegir. Per exemple, puc apagar la televisió. I digerir-ho en petites dosis i deixar marge per al procés d’interpretació i de pensament. —Passa que molta gent s’identifica amb els presos i sent una gran injustícia… —Sí, però la sensació d’injustícia, que provoca un sentiment negatiu, ja la tenim d’abans, i és profunda. No cal que rebem aquesta sensació continuadament. Els elements que afavoreixen la superació de les experiències traumàtiques són fonamentalment el compromís, el control i els desafiaments. Per a avançar cal evitar de sotmetre’ns a una situació de repetició del trauma. I el judici és precisament això. És a dir, té l’avantatge que, com que és públic, els presos poden explicar-se i ser escoltats, però fora d’aquest moment, la resta és una repetició del trauma, on el patiment apareix continuadament, sobretot quan declaren segons quins testimonis, que responen, diguem-ho així, molt adequadament als fiscals i que diuen que no se’n recorden quan els fa preguntes, per exemple, la Marina Roig. Això genera molt malestar i és, reitero, una repetició del trauma. I si dèiem que per a superar el trauma ens calia compromís, control i reptes, aquí potser tenim el compromís, però en cap cas no tenim el control. Per acostar-nos al control cal posar-hi distància i perspectiva. I per a tenir els desafiaments cal vincular-se a la comunitat, a grups i potenciar el vincle social i la solidaritat. Necessitem espais on ens puguin escoltar i acompanyar. ‘No ajuda gens psicològicament que al judici no es puguin veure els vídeos de tot allò que va passar’ —És per això que quan els presos es van poder explicar i van ser escoltats els sentiments dels ciutadans eren, per dir-ho d’alguna manera, no del tot negatius, a diferència de quan han declarat els guàrdies civils? —Efectivament. Ells van poder testimoniar. En canvi, ara que declaren testimonis que més aviat expliquen uns fets de manera esbiaixada i interessada, els sentiments són de ràbia i de malestar. Per això és tan important de deixar espai a la gent per parlar i és important que escoltem, perquè cal que hi hagi algú que digui ‘això va passar de debò’. Per tant, no ajuda gens, psicològicament, que al judici no es puguin veure els vídeos de tot allò que va passar. El vídeo té una funció essencial del punt de vista del trauma. Sense vídeo, tenim la sensació que la veritat és silenciada i per tant del punt de vista psíquic tornem a no ser escoltats, a ser silenciats i a no poder superar el trauma. Testimoniar i escoltar és tornar la paraula als silenciats i, per tant, ajuda a començar la recuperació. —El judici també origina una sensació d’humiliació en molts ciutadans. Això també té efectes psíquics? —Sí, i tant. No oblidem que legalitat i justícia no són igual, sinó dos conceptes sotmesos a interessos polítics o econòmics. Ho veiem cada dia. L’estat utilitza tots els mitjans que té a l’abast per jugar amb la humiliació. Per això en aquest cas cal anomenar les dues formes de violència: la violència d’estat i la violència social. Com dèiem, un dels seus objectius és desarticular l’organització social. I com ho fan? Prenent per ostatges els qui consideren cabdills. De tota manera, els fan ostatges amb la vaga pretensió que això farà recular la població. I això no és tan clar que passi. És important d’entendre que les persones maltractades des de la guerra, la postguerra, la dictadura i la transició no han pogut ser escoltades ni tractades adequadament perquè la psiquiatria que durant molts anys hi ha hagut en aquest país era una psiquiatria totalment lliurada al règim. —Per tot això que dieu, és recomanable de seguir el judici cada dia? —Ni a mi mateixa no m’ho recomano. Psicològicament, en aquests moments, seguir el judici de manera constant no és bo. Estar-ne informats és molt important, però viure-ho de manera permanent no. Segons qui parli et tranquil·litza, però segons què hi passi, s’alimenten sentiments negatius com la ira i la ràbia, que t’impedeixen de pensar i causen malestar i mal humor. Apareixen sentiments d’impotència i per tant la incertesa, el desconcert i, al final, la tristor. És una situació permanent de muntanya russa. En canvi, en aquest moment som obligats a reconstruir aquesta experiència traumàtica. Per tant, ens hem de protegir per poder mantenir la salut i la salut mental. Jo recomanaria deixar-hi una certa distància. Hem de tenir tota la informació, lògicament, però alhora hem de mirar de mantenir la perspectiva, és a dir, mantenir viva la capacitat de pensar. I a partir d’aquí cal fer un acompanyament tant psíquic com social que ajudi a disminuir els factors de patiment. Això és especialment important en el cas dels infants. —Com ho hem de fer per ajudar els nens en aquest àmbit? —En síntesi, fer-los costat, parlar-hi i acompanyar-los molt. I no tan sols els infants que eren presents en l’agressió, sinó també els qui anaven a les escoles que es van atacar i que es van trobar els mobles destrossats, els amics d’uns i altres, els qui ho van vist per la televisió, els qui tenen veïns ferits, els qui veuen el judici per televisió… Alguns d’aquests nens, cadascú a la seva mesura, poden manifestar por, apatia, tensió emocional, malsons, poden rebutjar els aliments o poden tenir por de separar-se dels pares. I no parlem dels fills dels presos, que tot i ser molt ben acompanyats, tenen una situació encara molt més complexa. Penseu que un nen petit ha après que només les persones dolentes van a la presó. Per tant, l’únic remei és escoltar i acompanyar. En el cas dels adolescents cal tenir present que són enmig de la construcció de la seva identitat i, per tant, un context de violència i agressió té efectes sobre el seu procés de creixement. Però els adolescents tenen molta energia positiva i això és molt bo: cal donar-los lloc per a desenvolupar-la. Cal, també, una comunicació clara i transparent que ajudi a comprendre realitats complicades. —I si els qui hem de fer l’acompanyament també som víctimes, com dèiem? Com ho fem per ser bons acompanyants? —És que potser és el conjunt de la societat que ha de ser acompanyat, cadascú en la forma que sigui. Per això és important la solidaritat i reconstruir els vincles, especialment el social. I, reitero, és molt important que col·lectivament donem valor i importància als testimonis. Cal trencar el silenci, altrament no podrem fer cap mena de dol. —Hi ha tècniques per a ajudar a passar aquest dol? —No hi ha cap tècnica única. Es feina dels psicòlegs trobar les eines més adients a cadascú. Però elaborar el dol és fonamental perquè si no ho fem les ferides es van aprofundint i necessitem precisament que se cicatritzin. Si no se cicatritzen poden aparèixer dols no realitzats que poden arribar a convertir-se en dols patològics i, per tant, en malestar. Quan passa això, hi ha una mena de comparació entre la repressió del subjecte i la de l’objecte. I el resultat és un sentiment de culpa. Si no es treballen aquests dols, si no els treballem ara, poden aparèixer patologies futures, que encara és aviat per determinar. Però sí que sabem les patologies que han aparegut derivades dels traumes del 36, en les generacions posteriors. En alguns casos han aparegut fòbies, compulsions obsessives i problemes d’aprenentatge. La primera cosa que cal fer és, ho dic una vegada més, acompanyar i testimoniar. Poder parlar i ser escoltat. D’aquesta manera trenques la barrera del silenci. Si trenques la barrera del silenci ajudes a reintegrar totes les experiències traumàtiques i per tant promous el benestar. És a dir: parlar i acompanyar no solament fa una funció terapèutica, sinó també una funció pedagògica per al conjunt de la societat. ‘El segle XX i el segle XXI seran l’era de la violència, del maltractament i del trauma. En canvi hauríem d’aconseguir que fos l’era del testimoni’ —Creieu que de moment ho fem prou bé, com a societat? —Com dèiem, el judici no hi ajuda, i tenim molta feina per fer, però no tenim més remei que fer-la i sortir-nos-en. La paraula obre la porta a la salut i a la salut mental. Saber escoltar, que és més complicat que no ens pensem, és fonamental. Testimoniar i ser acompanyat és un instrument doble i molt efectiu perquè redueix els símptomes i, per tant, fa que millorem. A més, converteix les sensacions i les imatges en paraules. I per tant la memòria traumàtica perd toxicitat, deixa de ser tan greu. Això és claríssim. Em fa l’efecte que el segle XX i el segle XXI seran l’era de la violència, del maltractament i del trauma. En canvi, hauríem d’aconseguir que fos l’era del testimoni. Si no, ens costarà molt de sortir-nos-en. Hem de construir un gran laboratori interdisciplinari, en què treballi la història, la justícia, la sociologia I la salut mental. I amb això recompondre tota la subjectivitat devastada. Aquest laboratori ha de ser una cura comunitària per a arribar a la veritat. Hem de trencar l’estratègia de la por i el discurs autoritari que sentim cada dia, per trencar les hipòtesis falses. Cal que parlem, testimoniem i que recuperem la veritat col·lectiva. Ho podem aconseguir. No tenim més remei que continuar treballant-hi perquè és un problema de salut pública.

Summary: Anna Miñarro: ‘El judici és la repetició del trauma, hem d’evitar de sotmetre’ns-hi’


La campanya ‘Reciprocitat ara!’ ha presentat, al costat del senador de Compromís, Carles Mulet, una iniciativa per a demanar la reciprocitat dels mitjans públics del País Valencià, Catalunya i les Illes Balears. Hi han participat també representants de diverses entitats com Decidim, Plataforma per la Llengua, Intersindical Valenciana, Escola Valenciana i el SEPC. La moció reclama de sol·licitar al Ministeri d’Afers Econòmics i Transformació Digital espanyol l’atribució de les freqüències per a aquestes autonomies (amb calendari, pressupost, desenvolupament i promoció), per tal d’assolir la plena reciprocitat dels mitjans públics de tot el domini lingüístic, per raons de veïnatge, història i cultura. Antoni Infante, en nom dels impulsors de la campanya, ha agraït la iniciativa del grup parlamentari de l’Esquerra Confederal i ha recordat que ‘Reciprocitat ara!’ és una més de les campanyes que es fan d’ençà del 1985 en favor de la reciprocitat plena de tots els mitjans a tot el territori dels Països Catalans. També ha assenyalat que els arguments tècnics successius dels diversos governs no són sinó falses justificacions per a amagar una negativa política a reconèixer un dret dels ciutadans que exerceixen la majoria de les comunitats lingüístiques europees. ‘Reciprocitat ara!’ va començar com a campanya a les xarxes socials i d’ençà del primer moment va mostrar la voluntat de permanència i d’anar creixent amb actes i intensitat fins a l’assoliment de l’objectiu.

Summary: Compromís i Més per Mallorca reclamaran la reciprocitat televisiva urgent


L’activista Tamara Carrasco ha comparegut avui en una conferència de premsa a Viladecans, dos dies després que el jutjat 24 de l’Audiència de Barcelona aixequés la mesura de confinament imposada per l’Audiència Nacional espanyola que l’ha mantinguda catorze mesos tancada al seu poble, amb l’única excepció de sortir per a anar a treballar. Ho ha fet juntament amb el seu advocat, Benet Salellas, i amb una persona del seu grup de suport. Carrasco ha agraït el suport que ha rebut durant aquest temps i ha dit que lluitarà per l’absolució i per a obtenir una reparació. Ha revelat que va sentir sensacions contraposades quan va rebre la notícia de l’aixecament del confinament, ha demanat respecte per la seva intimitat i ha mostrat les ganes de recuperar la seva vida normal. A més, ha criticat durament la premsa espanyola, sense especificar, per haver publicat la seva vida i vulnerat tots els seus drets després de la detenció. Per la seva banda, Salellas ha explicat que ara no saben si s’arxivarà la causa o bé si la magistrada que ha agafat el cas ordenarà noves investigacions a la Guàrdia Civil o als Mossos d’Esquadra i si citarà testimonis i hi haurà un judici. En tot cas, l’advocat ha advertit que no s’aturaran fins a aconseguir l’absolució total de Carrasco i una indemnització per la situació que ha hagut de patir. Ha denunciat que ‘un suposat estat de dret’ no pot vulnerar drets bàsics com la llibertat d’expressió i manifestació o la dissidència política i que continuarà lluitant per defensar-los. Carrasco fou detinguda per la Guàrdia Civil a casa seva el 10 d’abril del 2018 en una operació en què també van intentar arrestar Adrià Carrasco, activista del CDR d’Esplugues de Llobregat que escapar-se de casa i va exiliar-se a Brussel·les. Fou acusada de rebel·lió, sedició i terrorisme per haver participat en l’aixecament de peatges de la Setmana Santa de l’any passat i per haver organitzat i cridat a manifestar-se, uns càrrecs que va desestimar la mateixa Audiència espanyola. El grup de suport a Adrià Carrasco ha assistit a la conferència de premsa per a donar-li suport. El grup de suport #AdriEtVolemACasa hem vingut des d'#Esplugues a #Viladecans per donar tot el nostre suport a la @TamaraVila83 i animar-la a seguir pel camí que encara ens queda per lluitar, per ella i per l'Adri @EtVolemACasa! @EstasTamara pic.twitter.com/2itA11dxhc — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) May 30, 2019

Summary: Tamara Carrasco diu que lluitarà per l’absolució i la reparació