Algú ha descrit la reobertura de la ràdio i la televisió valencianes com una cursa d’obstacles. Algú altre potser impugnaria aquesta primera frase, perquè el que s’intenta no és pas una reobertura, sinó començar un projecte nou. Des de zero. Fotografia: Prats i Camps. El 29 de novembre farà tres anys que el govern d’Alberto Fabra va estroncar de la pitjor manera possible el servei de ràdio i televisió públiques inaugurat l’any 1989. Tots els partits que després de les eleccions del 27 de maig de 2015 van signar el Pacte del Botànic portaven com a punt destacat del programa electoral el retorn d’aquest dret als ciutadans. En quinze mesos de legislatura, s’ha convertit en un element cabdal. Cada decisió que s’ha pres ha anat acompanyada d’una crítica, un malentès o un distanciament. Tampoc no hi han faltat les paraules gruixudes ni les negociacions a l’ombra. Hi ha hagut balls de noms, filtracions, xifres, intoxicacions i desinformacions interessades. La llei de creació de la nova Corporació es va aprovar el 14 de juliol passat. És una empresa concebuda de manera molt diferent de com era l’antiga Canal 9. Si s’aplica la part més baixa de la previsió podria partir amb un pressupost d’uns 50 milions d’euros, i pràcticament amb tota la producció externalitzada. L’únic capítol que ha de ser obligatòriament públic són els serveis informatius. Els partits del Botànic descompten els dies que falten perquè comenci a emetre. El consell rector Enrique Soriano serà designat president de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació. Aquesta cursa d’obstacles va cremant etapes i avui, si no hi ha cap daltabaix, les corts designaran el president del consell rector de l’entitat. La persona elegida és Enrique Soriano, fins ara lletrat de les corts. El proppassat 10 d’octubre Soriano va obtenir el suport de tots els grups presents en la comissió parlamentària corresponent. Aquesta no era la primera opció del tripartit. El primer nom que va eixir a l’escenari, ja al mes de juliol, va ser el de Josep López, ex-corresponsal de Radiotelevisió Valenciana (RTVV) a Brussel·les. López va superar la prova de la comissió, però en el ple Ciutadans es va fer enrere i va considerar ‘poc estètic’ el nomenament perquè un diari havia revelat els vincles familiars llunyans entre la dona de López i algun dirigent socialista. Més informació sobre el president i el nou consell rector: El PP abandona l’hemicicle durant l’elecció de Soriano L’elecció del president i de tot el consell rector és imprescindible per a engegar la maquinària que ha de desembocar en l’obertura dels mitjans. La primera passa que ha de fer és convocar el concurs públic per a l’elecció del nou director general. Els candidats han de ser, segons la llei, ‘professionals de l’àmbit de la comunicació que acrediten mèrits suficients’. Entre les atribucions que té el president del consell rector hi ha justament, la de cobrir aquesta funció durant un període de tres mesos. Els càlculs que fan els més optimistes dins el tripartit són que en el ple del dimarts 29 de novembre ja podrà ser nomenat i començar a gestionar la Corporació. Una altra feina urgent que tindrà Enrique Soriano és establir els mecanismes per a gastar els 29 milions d’euros consignats en el pressupost del 2016 per a posar en funcionament el mitjà. Són diners que s’han de destinar, d’una banda, a contractar produccions audiovisuals amb què alimentar la ràdio i la televisió i, d’una altra, a renovar els equips informàtics de l’antic Canal 9, que ja són obsolets o han quedat inservibles tres anys després de l’apagada. El fantasma del ministre Montoro Pels passadissos i per l’hemicicle del palau dels Borja plana aquests dies el fantasma del ministre d’Hisenda espanyol en funcions, Cristóbal Montoro, que s’hi ha fet present per recordar als valencians que són una comunitat pràcticament intervinguda econòmicament. El seu departament ha fet saber que havia posat la lupa sobre la llei de creació de la corporació i ha amenaçat de dur-la al Tribunal Constitucional. Segons que sembla, hi ha dos aspectes de la llei que no agraden a Madrid. Tampoc al Partit Popular valencià. L’un és l’econòmic. A la Direcció General de Coordinació de Competències amb les Comunitats Autònomes han fet càlculs i avisen que els comptes de la Generalitat no podrien assumir l’impacte d’obrir un nou mitjà públic. La contractació de personal laboral primer i més endavant la convocatòria de concursos per a cobrir les places vulneraria la llei d’estabilitat pressupostària, coneguda també per ‘llei Montoro’. Aquesta és la llei que Fotografia Prats i Camps. impedeix de convocar oposicions, excepte quan es tracta de personal sanitari, docents o uniformats. En aquest sentit, el diputat del PSPV Manolo Mata, que ahir s’entrevistava amb Montoro, lamenta que el ministeri vulgui intervenir els comptes de la Generalitat fins al punt de dir a què s’han de dedicar determinades partides. L’altre article que el ministeri ha subratllat en vermell en la llei de creació és el que té a veure amb la manera com s’han de cobrir els llocs de feina. Primer, els temporals per a posar en funcionament els mitjans i, més endavant, quan es puguin convocar oposicions, els definitius. En la llei es diu que per a cobrir aquestes places de manera temporal tindran prioritat els treballadors de l’antiga RTVV que ho sol·licitin. I diu també que en els nous processos selectius es valoraran l’experiència, l’antiguitat i l’accés a la plaça per oposició. Segons el ministeri, això vulneraria els principis d’igualtat, mèrit i capacitat. Amb tot, la llei de creació no fa sinó arreplegar l’article 6 de l’ERO d’extinció dels treballadors. Per a reforçar aquesta segona amenaça, el govern espanyol ha tingut l’ajuda inestimable de Presidència de la Generalitat, que també va demanar un informe al Consell Jurídic Consultiu sobre la manera com s’havien de cobrir les places. Aquest informe diu si fa no fa el mateix que diu el govern de Rajoy. Demanar aquest paper no era preceptiu per a aprovar la llei, i alguns sectors, com ara el dels ex-treballadors que tenien una mínima esperança de tornar a treballar tres anys després, critiquen la falta de perícia de Presidència, que ha posat munició en mans de l’enemic. El comitè d’empresa compara la situació dels ex-treballadors amb la dels interins de l’ensenyament, per exemple, que quan opositen tenen més punts per haver treballat ja en centres escolars i per l’antiguitat. La presidenta del PP valencià, Isabel Bonig, que era consellera del govern d’Alberto Fabra que va tancar Canal 9, ha celebrat aquesta andanada del govern espanyol. Tant, que probablement ha fet bona aquella dita de la profecia autocomplerta. Al mes de juliol, el Partit Popular es va abstenir en la votació de la llei de la corporació i la va criticar durament perquè, segons que deia, era un cant a la inseguretat jurídica. Bonig ha declarat que si ella governés no obriria la nova radiotelevisió valenciana. I ha fet servir els mateixos arguments del PP ara fa tres anys: ha dit que no és partidària de ‘comprometre prestacions socials com la sanitat o l’educació per a obrir una televisió’, i ha recordat que la llei amb què el seu govern va tancar Canal 9 establia que només es podria tornar a obrir quan hi hagués prou diners. Què passarà? Fotografia: Prats i Camps. L’entrada en tromba del govern espanyol en una qüestió tan delicada com la reobertura de la ràdio i la televisió ha posat en alerta els membres del tripartit. La vice-presidenta Mónica Oltra parla de la malvolença d’un govern que està en funcions. En principi hi ha convocada una reunió de la comissió bilateral entre el govern valencià i l’espanyol per a debatre aquests punts. Sobre com afectaria un recurs al Constitucional l’obertura de la nova ràdio i televisió, tots coincideixen a dir que no necessàriament l’hauria d’afectar. Assenyalen que els dubtes només recauen sobre dos articles i alhora confien que la interposició del recurs no impliqui la suspensió cautelar de tota la llei. En un primer moment, fonts del govern parlaven d’un pla alternatiu, una mena de pla B que fins i tot va publicar el diari Levante, en què s’insinuava la possibilitat d’encomanar les emissions a una empresa privada. Aquesta teoria ha anat perdent força a la vegada que es remarcava que això podria significar l’incompliment de l’article de la llei que diu que els serveis informatius els han d’elaborar els treballadors de la Corporació. Respecte d’aquest presumpte pla B, Antonio Montiel, síndic de Podem, diu que no en sap res i que espera que ‘no siga tornar a les emissions de productes enllaunats’. Concentració setmanal d’ex-treballadors de RTVV (fotografia: Prats i Camps). Tot un sector en espera i un mapa audiovisual per refer L’inici de les emissions de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació no és únicament un desig del govern del Botànic i un dret de la ciutadania. El sector de l’audiovisual valencià va quedar devastat amb el tancament de Canal 9. Desenes d’empreses han hagut de tancar i centenars de professionals malviuen o han hagut de canviar d’ofici. La Direcció General de Comunicació, que dirigeix José Maria Vidal, ja ha convocat uns quants concursos per a proveir de continguts la nova televisió. Documentaris, infantils, ficcions… Hi ha desenes d’empreses de producció audiovisual petites i mitjanes que necessiten començar a treballar amb urgència. La reobertura de la corporació pública també corregirà l’anomalia comunicativa amb què viuen els valencians des de fa tres anys, quan es va apagar el senyal de Canal 9, i és que no tenen cap mitjà de comunicació en català. L’any 2011 s’havia tallat la recepció de TV3. Quan la Corporació arrenqui, la dieta audiovisual dels valencians serà més variada perquè hi ha el compromís polític d’establir la reciprocitat tant amb Catalunya com amb les Illes Balears perquè els senyals de TV3 i d’IB3 es captin al País Valencià i perquè el senyal de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació vertebri l’eix mediterrani i travessi la mar.

Summary: Pas endavant de la nova RTVV, enmig de les amenaces de Montoro


El president de Ciutadans, Albert Rivera, s’ha queixat avui d’un cartell de l’ANC que demana l’alliberament dels presos polítics. Assegura que se sent assenyalat: ‘Per molt que continueu assenyalant els nostres comerços i les nostres famílies no ens callareu’, ha escrit al seu perfil de Twitter. No obstant això, el cartell que no conté cap missatge ofensiu contra ell, el seu partit ni la seva ideologia. Vegeu-ho: Por mucho que sigáis señalando nuestros comercios y a nuestras familias no nos callareis. Os ganaremos, votando. Nos vemos hoy en Granollers pic.twitter.com/mWScq3Ovg0 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) December 5, 2017

Summary: El victimisme d’Albert Rivera per un cartell que demana la llibertat dels presos polítics


Tot és molt alegre, colorista, amb passatges de postal: terrasses que es van omplint a mesura que baixa el sol, gent relaxada, somrient, de vacances, oberta a la coneixença, xancletes, pantalons curts i barrets de palla. Ara toquen pizzes o tacolotes, hamburgueses, cervesa artesana, plats turcs, sards, libanesos, mexicans, irlandesos, asiàtics, mediterranis o, encara millor, com en un anunci de botiga de mobles, ‘nueva cocina rústica’. Després, mojitos, caipirinyes, còctels de tota mida i colors, obrim la terrassa fins la una trenta, I love València, cool Russafa, coses així. Tot és molt alegre, sí. En superfície. Que serà, probablement, l’única part del barri que veuran i coneixeran els milers de passavolants que de mica en mica, i també probablement sense adonar-se’n, van fent apujar el volum del rum-rum de veus que de seguida esdevé remor, insistència, soroll. I no s’adonaran, també probablement, que al costat del bar, de la taverna, del restaurant, de la barberia, de la bici-rental, de la botiga de roba vintage, de mobles vintage, de records vintage, hi ha un edifici tot cobert d’una xarxa protectora verda. I un altre molt a prop. Buits. Com esquelets estàtics i freds. Expectants. L’any que ve, qui sap, els turistes que substitueixin els d’ara i que degustin a la fresca la típica pizza valenciana o la no menys típica paella mixta per sopar, tindran un nou edifici on pernoctar en aquest ‘vibrant neighbourhood of Ruzafa‘, amb totes les comoditats i, no cal dir-ho, stylishly decorated with tasteful local art. Tot molt local, molt art i de molt bon gust. Sense gent de veritat, això sí. És el preu que cal pagar. Però no hi sortirien pas, tampoc, a les selfies, els veïns: no els trobaran a faltar. Qui sí que nota que hi falten, i que cada vegada n’hi ha menys, i que el barri esllangueix sota la purpurina decorativa i que això no pot ser, és la gent d’EntreBarris, una xarxa de col·lectius i associacions de veïns de València ‘que s’oposa frontalment a la turistificació que viu la ciutat’. Darrerament han fet algunes accions de denúncia pública de la situació del barri de Russafa per fer visible un problema que despunta, que expliquen que pot arribar a ser greu i que ja té nom: la ‘turistificació’, és a dir, el procés pel qual un espai es converteix en turístic. Juntament amb Ciutat Vella i el Cabanyal, el tradicional barri de Russafa ja viu de manera accelerada el problema de la proliferació accelerada de pisos (o d’edificis sencers!). Aquí, a més a més, no hi ha previst cap pla especial de protecció. I això reclamen. Gentrificació, turistificació Sí, són paraules llargues i que d’entrada potser costen de pronunciar. Malauradament, ja han passat a formar part de la vida diària de força espais de les nostres ciutats: el procés de transformació d’un barri de classes populars amb la remodelació dels seus edificis amb l’expulsió prèvia dels antics llogaters, l’augment del seu valor de mercat, la substitució de la població tradicional (que de sobte ja no es pot permetre el ‘luxe’ de viure al seu barri) per propietaris o llogaters de classes mitjanes/altes; la progressiva dedicació d’edificis i botigues i carrers a abastir de serveis tants turistes com hi vulguin venir. El decorat perfecte per a una ciutat buida. Irene Esteban i Mijo Miquel formen part d’EntreBarris, i ens descriuen, des del cor de Russafa mateix, un procés que ja han sofert tantes ciutats i que avui, aquí, es repeteix a càmera ràpida, fatalment: ‘Ací hem viscut una transformació progressiva: hi ha hagut una primera gentrificació, i ara això’. El cicle es repeteix com en una trista cançó, relata Mijo Miquel: ‘Hi ha la primera bombolla, que és la de la propietat. Les finques obertes, que hi haja ocupacions, degradació, que la gent demane més policia, que es “netege” el barri. Comencen la construcció o reconstrucció de blocs de luxe. Arriba el 2008, la crisi, i tot acaba parat. Però es publicita com a barri d’oci, hi ha canvi de negocis: de merceries o forns de pa es passa a bars, restaurants i establiments associats a certa hipsterització, amb tota la mercaderia lligada al producte barri d’oci cool‘. Però encara hi ha qui hi viu. Encara. Miquel continua: ‘De cop, jo diria que de fa dos anys, amb el boom de l’Airbnb i demés, hi ha una onada de turistificació total. Ixen els negocis associats: bicicletes amb guia, menjars preparats, petits records, i els edificis semblen formatge emmental: plens de forats. Els apartaments turístics foraden el barri perquè en substitueixen la població’. O l’eliminen. ‘Cal mirar quin model de ciutat es construeix: quan s’han de prendre decisions polítiques i urbanístiques, posem el capitalisme al mig o hi posem les persones?’, es demana Irene Esteban: ‘La substitució del comerç autòcton per un altre que no és arrelat al barri, per exemple, respon a aquest atendre un model de ciutat en comptes d’un altre. Que actualment l’ocupació de l’espai públic siga principalment de terrasses, i no de nanos i nanes jugant o de gent anat a comprar és molt significatiu del model de ciutat que fan’. Mijo Miquel rebla el clau: ‘I la saturació: si omplim el barri de restaurants i de bars, hi ha moltes coses que desapareixen. Fomentes un model de ciutat amb una mobilitat insostenible, has d’anar a centres comercials a proveir-te perquè no tens un comerç a petita escala, accessible caminant i fent vida. És un model ecològicament insostenible. I socialment insostenible’. La pregunta toca el punt i té una resposta fàcil: ‘Què volem, un barri per a visitar o per a anar de festa de nit, o un barri per a viure-hi les vint-i-quatre hores del dia, amb escoles, una botiga de roba, una papereria, un forn de pa…’ Sí, és això: com deia una pintada, no fa gaire, en una paret d’aquesta Russafa saturada d’això que resulta que en diuen oci, ‘Abans teníem un barri i ara ens ofereixen un bar’. Zona turísticament saturada EntreBarris proposa cinc mesures bàsiques ‘per a una València habitable’: la regulació restrictiva dels establiments turístics, amb la declaració de ‘zona turísticament saturada’ per a alguns barris de la ciutat, com ara Russafa; la creació d’un parc d’habitatge públic (‘que els pisos socials tornen a ser pisos socials’); l’establiment de mecanismes per a limitar els preus del lloguer; mecanismes que evitin que, mentre la gent dormi al carrer, hi hagi ‘cases buides en mans de grans propietaris que esperen el millor moment per a especular’; i fomentar les cooperatives d’habitatge. Ja fa temps que a València es parla de la bombolla del lloguer, i amb raó: del 2014 fins ara, els preus s’han apujat gairebé un 40%. Sí: un 40% en quatre anys. L’avís arribava aquesta primavera mateixa amb dades del portal immobiliari Fotocasa. La Generalitat ho considerava ‘inquietant’ i avisava d’un detall que hi afegia alarmes: que l’oferta de pisos de lloguer es redueix i que l’oferta ‘assequible’ pràcticament desapareix. L’administració mateix començava a parlar de ‘situació d’emergència habitacional’. Les entitats de veïns n’apunten les causes: la reducció de la durada dels lloguers, que ha passat de cinc a tres anys; el nou creixement dels preus de venda, que ha fet recular l’interès per a fer rendibles els pisos llogant-los; i la multiplicació dels pisos turístics. Declarats o sense declarar. Comptabilitzats o sense comptabilitzar. L’estiu de l’any passat, a València, constava que n’hi havia poc més de 4.700. Només la meitat eren regularitzats. L’ocupació de les places s’allarga pràcticament tot l’any: ‘València és una ciutat excepcional per a aquest negoci’ –raona Irene Esteban– ‘té mar, sol, temperatures espectaculars tot l’any, preus encara assequibles si ho compares amb Barcelona… Per això funciona tan bé, perquè ja han rebentat Barcelona o Palma i ara ataquen València’. Els desnonaments invisibles És com allò que expliquen de les granotes, que si cauen en un pot d’aigua bullent en salten de seguida, però que si algú el va escalfant a poc a poc mentre hi són dins, no se n’adonen i moren escaldades. Doncs hi ha un seguit de processos d’expulsió de població, de canvi d’usos dels edificis, que ben sembla que vagin escalfant implacablement el pot. Les activistes d’EntreBarris parlen, per exemple, dels ‘desnonaments invisibles’, les expulsions per qüestions de lloguer: ‘hi ha l’apujada brutal: de cop, dos-cents, tres-cents, cinc-cents euros més, i la gent que no ho pot pagar se n’ha d’anar; una altra és la telefonada del propietari dient, simplement, que posa fi al contracte, legalment, però que te’n vas fora; i després hi ha els conflictes de convivència quan se t’instal·len a l’edifici apartaments turístics, amb persones que vénen quatre dies i ho rebenten tot: horaris, soroll… tot’. Es fa difícil de viure així, i la gent se n’acaba anat, resumeix Irene Esteban. ‘Una altra dinàmica que hi ha és això’, comenta Esteban bo i mostrant una fotografia del seu mòbil. És un d’anunci enganxat a la paret: ‘Venc edifici amb inquilins’. ‘Aquest és de Ciutat Vella, però ací també passa’: sobretot, relata, es venen a fons d’inversions. ‘I totes aquestes persones que ara hi viuen han d’acabar abandonant casa seua. Es produeix de manera generalitzada, però no es té consciència de ser expulsat: és com una fatalitat, que t’han apujat el lloguer o que se t’ha acabat el contracte’. A més a més, continua Mijo Miquel, ‘és un efecte dòmino: una persona pot dir que accepta d’anar-se’n i se’n va a l’altra banda del carrer de Peris i Valero i acaba més o menys a prop d’on era. Però no s’adona que, així, de fet, expulsa la gent que vivia al barri més perifèric, on també comencen a apujar els preus’. ‘I la gent que vivia en aquells altres barris se n’ha d’anar a l’anella següent’, continua Esteban: ‘Fixem-nos en Benimaclet, per exemple, un barri estudiantil, amb preus barats, pisos compartits… De dos anys ençà, els preus han augmentat de manera brutal, pisos que es llogaven sencers ara ho fan per habitacions: si abans el pis costava quatre-cents euros, ara cada habitació en costa tres-cents. Hi fan una explotació màxima, i les persones que ja no se’l poden pagar a Benimaclet en aquestes condicions, estudiants o famílies, ara en busquen a Orriols. I la població d’Orriols, de menys capacitat econòmica, se’n va a Torrefiel. I la de Torrefiel… És una cadena que afecta tota la ciutat i en un procés molt ràpid i molt, molt bèstia’ Rapidíssim: Mijo Miquel passa a l’exemple concret per explicar el cas d’una amiga que es va traslladar a Russafa ‘escapant de Ciutat Vella’ i que ja al·lucina: ‘té una bona situació econòmica, pot pagar lloguer, però es va trobar que ja no tenia vida veïnal, ja no hi tenia gent coneguda, ja no veia mai les mateixes cares, només gent de fora que no fa barri perquè ve de pas’. I et sents turista a la teva ciutat: ‘es creen unes zones simulacre, perquè tot sembla molt bonic però en realitat no hi ha gent que ho viu ni res’. El procés al centre de la ciutat és galopant. EntreBarris alerta també de l’acceleració al Cabanyal. I d’aquesta Russafa que es converteix en galindaina. ‘No passa res: és un ascensor’ Això van dir d’entrada als veïns del número 31 del carrer de Buenos Aires, a Russafa. Ara l’edifici sencer és un fred contenidor de mini-apartaments turístics, amb les seves tovalloles fent formes sobre els llits, les cadiretes iguals per als balcons interiors, les antigues portes que decoren les parets com una trista reminiscència d’allò que havia estat. Hi ha un documentari que explica aquesta història. Quinze minuts i set segons per a relatar l’expulsió dels veïns, les vides que ja no hi són, la recança. Duu per títol Història d’un ascensor, és obra de Paloma Cerdà i s’hi conta, per dins, com va anar que els fessin fora, i hi sura, pertot, la pena. Individual i compartida. Perquè hi vivien bé, a Buenos Aires, 31. La gent es coneixia. La casa sencera era un lloc habitat en l’ampli sentit del terme. Fins que hi va començar a haver senyals que alguna cosa no acabava de rutllar del tot bé: un rumor, homes amb carpetes que es miren el buit de l’escala amb ulls crítics. ‘Vaig rebre una telefonada de Maria Luisa Palomar’, explica Juan amb la veu pausada: la propietària li deia que volia demanar un crèdit hipotecari i que havia d’anar-hi un taxador a fer fotografies dels pisos, que ‘la il·lusió que tenia’ era posar-hi un ascensor i que no s’havia de preocupar de res, que allò no afectaria el preu del lloguer ni res: que tot anava a càrrec d’ella. Era el mes d’octubre. Al gener, una altra dona va rebre un burofax: que el contracte de lloguer s’acabava i no li’l renovaven. Va telefonar a la mestressa: que ho sentia molt, que no ho volia fer d’aquesta manera, que ho duu un administrador i que si us plau no els ho diguis als altres veïns. Ella, és clar, ho va explicar de seguida: reviseu els vostres contractes. A mitjan febrer es va fer efectiva la venda de l’edifici. I tothom va haver d’anar-se’n anant. Van demanar assessorament, però no tenien opcions: el contracte no es renovava, els terminis eren legals. La transformació de Russafa, la van viure de manera especialment amarga a Buenos Aires, 31: restaurants i terrasses, ‘lloguer de bicicletes cada tres metres, negocis absurds que ixen com bolets de la nit al dia, duren tres mesos i després tanquen…’ Hi ha una espècie de botiga de què, diu que ven ‘objectes absolutament imprescindibles per a la supervivència contemporània’. Són records. Cada vegada que algú hi passi per davant, hauria de fer sonar la veu d’en Juan, en off, per recordar allò dels ‘negocis absurds que ixen com bolets etcètera’ i situar el visitant, resident, turista, qui fos, en la crua realitat. Els avis de Juan vivien al pis que ell va haver de deixar. I explica, amb un deix molt trist d’ironia a la veu, que ja als anys cinquanta i seixanta els seus avis sentien parlar del Parc Central que s’havia de fer arran de Russafa: una gran zona verda als terrenys del voltant de l’estació de tren. ‘Quan l’inauguren, serà a trenta metres del portal. I al final no el gaudiran ells, ni jo que en sóc el nét, sinó els turistes que vindran als apartaments quan ens n’hagen fet fora. Té gràcia, no?’

Summary: Russafa, un barri en alerta turística


Xavier Aldekoa és corresponsal de diversos mitjans de comunicació a l’Àfrica. Acaba de publicar el seu segon llibre, Hijos del Nilo (Península), en què explica històries de la gent que habita els països banyats per les aigües del gran riu i la situació política, econòmica i social de la regió. En aquesta entrevista, també reflexiona sobre la proliferació del gihadisme i la crisi dels refugiats africans i la pèrdua de valors d’Occident. —Com us sorgeix la idea d’escriure un llibre a partir del recorregut d’un riu? —Els rius són línies de vida evidents. A les ribes s’expliquen moltes coses. En el cas del Nil, em sembla un riu fascinant perquè té una diversitat espectacular. És com una Àfrica en petit perquè va des de l’Àfrica negra fins al món àrab i la mediterrània. —Heu tingut referents, com ara El cor de les tenebres de Joseph Conrad o Vagabundo en África de Javier Reverte? —Són llibres que m’he llegit, però no parteixo d’aquestes lectures. Tinc un projecte al cap des de fa temps per a explicar l’Àfrica des dels seus rius. Lògicament, les lectures i els somnis que tens des que ets petit influeixen, però no d’una manera directa. —Escriviu mentre viatgeu o és tot un procés posterior? —Prenc moltíssimes notes mentre viatjo i algunes coses les escric a les nits, però em serveixen com a base. Després necessito agafar les línies que he escrit en un moment i les reflexions que vaig anotant i les modelo en el procés creatiu, en el moment d’escriure. —La portada és una fotografia de Samuel Aranda i heu fet junts una part del viatge. Quina part del projecte heu compartit amb ell? —Som col·legues des de fa temps. Va ser una coincidència. Ell tenia un projecte de fotografia a Egipte i li vaig proposar de viatjar junts. Va ser un plaer veure’l treballar. S’acosta a la gent per crear un clima i només treu la càmera en el moment idoni per fer la fotografia, de manera natural. Dedica molt temps a les converses efímeres, encara que no acabi traient-ne una fotografia. —Poseu molt l’accent en les històries personals. Heu hagut de descartar gaires personatges o històries per escriure el llibre? —Sí. Aquest procés és habitual perquè em sembla important explicar no únicament la ferida, sinó allò que l’ha provocada. Si no, no serveix de res i és fer pornografia del dolor. Intento que les imatges de les persones tinguin un objectiu: explicar un context, analitzar una situació o transmetre una cultura o una tradició concreta. Si exageres el dolor per intentar emocionar, el lector pot perdre’n la utilitat de denunciar una injustícia. —En aquests casos, com manteniu la distància? —El rigor és innegociable. No el pots estirar per l’emoció. No et pots deixar endur per l’empatia. Per exemple, un capítol em serveix per a explicar les violacions al Sudan del Sud i la poca importància que els donen les autoritats. Quan pregunto per unes violacions, mai no en tenen constància ni es preocupen per qui són les víctimes. Són unes dones que han patit brutalment i aquest capítol té molta intensitat, però el rigor sempre hi ha de ser. Cal explicar qui són les víctimes, els victimaris i qui no va fer res per impedir les violacions, en aquest cas, els cascs blaus. —En aquest cas, vau denunciar juntament amb altres periodistes la inacció dels cascs blaus de l’ONU, perquè les violacions es van cometre a pocs metres dels campaments de refugiats, i després d’una investigació es va actuar contra els dirigents. Aquestes victòries donen sentit a la vostra tasca? —Aquestes són les petites victòries que donen valor moral a la valentia d’aquestes dones. Que canviïn el cap dels cascs blaus no representa gaire per la vida d’aquestes dones, però dignifica el seu valor brutal perquè s’atreveixen a denunciar la covardia dels cascs blaus que en teoria són allà per protegir-les i els soldats que les han violades. El valor i les victòries són seves. Per als periodistes, sentir-nos insignificants és l’única manera de no semblar idiotes quan ens aplaudeixen. N’hem de ser conscients. —La mort, les violacions, els abusos, són ben presents en el vostre dia a dia. Quan torneu a casa o feu vacances sou capaç de desconnectar de tot plegat? —Intentes no posar-te en el centre de la vida dels altres. Puc anar a fer unes canyes amb els amics i ser un més. Les víctimes ho passen malament i han patit les injustícies, les violacions i els assassinats. Crec que parlar de com t’afecta tot això té un punt d’obscenitat molt gran perquè no és important i estàs parlant de gent que ho ha patit en carn pròpia. —De totes les persones que apareixen al llibre, quines us han impactat més? —A vegades no és solament una persona o una història. Pot ser un paisatge, un record, el cant d’un dinka (ètnia de Sudan del Sud) a la riba del Nil… Lògicament, persones com la Grace (una adolescent que va arriscar la vida creuant Uganda per poder anar a l’escola) acaben sent amigues. Em quedo amb situacions i reaccions davant la realitat que m’emocionen pel valor que tenen, com ara la valentia de les dones per a denunciar les violacions, les ganes d’estudiar de la Grace, els nòmades del desert o el nen soldat segrestat que es converteix en un dels pitjors assassins, que comet bestialitats i que quan m’ho explica intenta que jo comprengui els seus dubtes. —Doneu també molta importància a la necessitat d’escoltar i entendre. —Escriure és la conseqüència de veure, escoltar i entendre. Quan arribes a un lloc on els codis, les llengües i les cultures són diferents, si et limites a escriure només el que veuen els teus ulls, comets una traïció. Entendre és escoltar. Això requereix humilitat, saber que per molt que hagis llegit i per molts anys que passis a l’Àfrica hi ha molts detalls que s’escapen. Matisos que poden ser clau i que formen part del moll de l’os. Som una mena de vehicle, un taxista entre les diferents realitats. —En un capítol expliqueu que vau fugir d’un bar d’Uganda per un pànic irracional a un atemptat, i que vau sentir vergonya. Heu volgut transmetre també les vostres contradiccions? —Els pitjors prejudicis són aquells que et penses que no tens. Has de lluitar-hi en contra cada dia. No s’hi val a dir ‘jo no sóc racista’ o ‘jo no sóc masclista’. No m’elevo per sobre de ningú a l’hora de parlar de l’Àfrica ni penso que no tingui prejudicis, perquè no és veritat. Potser en tinc alguns i no els sé. Has de lluita contra els prejudicis, perquè a més busques excuses i les acabes trobant per netejar la teva consciència. —Us trobeu sovint amb prejudicis? —Crec que no en tinc gaires. A vegades és una qüestió d’humilitat per a acceptar que a vegades hi ha reportatges que no existeixen. Acabes descobrint realitats que no t’imaginaves i cal ser humil per acceptar-les i sovint són més interessants d’explicar. —La situació de conflicte i de fallida d’alguns estats africans són terreny adobat pel gihadisme. —Qualsevol situació de desesperació, pobresa i incultura té un risc. I si hi afegim un estat fallit que no defensa els seus ciutadans, adobem el terreny dels greuges. Això és perillós. A Nigèria, l’exèrcit va atacar la població civil per la mort d’un soldat. Les persones que veuen l’estat com un agressor no tenen gaire més sortida que fugir o bé, per la ràbia acumulada, sumar-se al gihadisme per canalitzar l’odi interior. En el cas del Nil, el gihadisme va entrant per Egipte. —A Nigèria, Boko Haram s’ha fet molt fort. —Van arribar a controlar territoris discontinus de la grandària de Bèlgica i van proclamar un califat. La força multiregional dels països de la zona va començar a entrar amb enfrontaments directes contra Boko Haram el 2015 i els van fer retrocedir. El conflicte s’ha transformat en una guerra de guerrilles, per això ara veiem més atacs amb nenes bomba. Estan més atomitzats, però la seva capacitat de matar i d’atacar objectius dèbils com escoles, mercats o mesquites continua essent molt alta. —Creieu que Occident tindrà més interès a ajudar a estabilitzar aquests països, ara que els atacs gihadistes colpegen sovint Europa? —Per una banda, m’agradaria dir que sí, perquè és ben clar que hi haurà una conseqüència directa de la desestabilització d’aquests països. Però per una altra, com en el cas de l’Ebola, només ens vam preocupar quan ens va fregar lleument. En un moment en què la por governa Occident, tinc la sensació que no tendirem a crear ponts, sinó a protegir-nos d’una manera bastant artificial. Crec que Europa se sostenia en els seus valors i, si els perd, no queda res per a protegir. Això que passa a l’Àfrica té molt a veure amb nosaltres, no únicament pel fenomen del gihadisme, sinó també per la gent desesperada que intentarà fugir d’aquesta violència cap a Europa. Més en un lloc on la població creix moltíssim. O aquesta força humana i laboral s’aprofita o bé en patirem les conseqüències amb el creixement del gihadisme o amb la desesperació de la gent que emigrarà cap a un lloc on pugui viure millor. —La situació de persones refugiades del Sudan del Sud és dramàtica, igual que a Síria. Però sembla que tan sols existeixin uns refugiats, perquè en el cas de l’Àfrica estan desatesos. —Sí, només veiem els que toquen la porta del nostre pati del darrere. La situació dels immigrats refugiats africans fa anys que dura. Quan vam veure que els refugiats sirians començaven a viatjar cap a Europa, amb mòbils com els nostres i amb els nens amb motxilles de Mickey Mouse, va haver un clic mental de dir ‘són com nosaltres’. Els africans són refugiats de segona, com si tinguessin menys dret de fugir perquè al seu país no cauen bombes. A vegades fugen de dictadures brutals, com les d’Eritrea o el Sudan del Sud, abans de Gàmbia. Tots tenim dret d’intentar millorar la nostra vida. Hem creat una figura de refugiat de primera classe, encara que sigui molt baixa, però encara hi ha una classe més baixa. —Encara no hi ha prou consciència a la societat civil? —Tinc la sensació que estem descol·locats. L’Europa dels valors va caient. La societat civil sempre ha estat un motor de canvi, però en un moment així tampoc no hi ha líders que facin un discurs de valors, i no d’interessos, que agafin les regnes. Crec que això ja va canviant amb la mobilització dels moviments socials i iniciatives com Open Arms. És una situació complexa. Hi ha molta gent indignada amb la situació dels refugiats que es mobilitza, però també n’hi ha que els agradaria fer alguna cosa i no saben què fer. Cal gestionar-ho per no caure en la situació de ‘no puc fer res, deixo de mirar’. Aquest és el nostre repte. Europa està en un moment de canvis profunds. Veurem si guanyen els interessos o els valors. —Com valoreu la gestió que ha fet la Unió Europea d’aquesta arribada de persones refugiades? —És decebedora perquè Europa té por. Crec que abans hi havia un sentiment d’empatia. Ara tots els discursos són de por a l’immigrant. L’essència d’Europa parteix dels valors. Faig una metàfora: a Sud-àfrica la gent que té diners viu en cases molt maques, però envoltades de tanques. Això et treu la qualitat de vida i la llibertat. Si Europa fa això, perd la llibertat. En l’equilibri entre la por i la llibertat i els valors, crec que va guanyant la por.

Summary: Xavier Aldekoa: ‘Els pitjors prejudicis són aquells que et penses que no tens’


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha dit que quan s’hagi resolt el procés que Josep Lluís Trapero té obert a l’Audiència espanyola –acusat de sedició– pot ser que torni a dirigir el cos dels Mossos d’Esquadra. Justament demà l’audiència ha d’estudiar el recurs d’apel·lació de l’ex-cap de la policia catalana contra el seu procediment pels fets del 20 i 21 de setembre al Departament d’Economia. ‘Té tot el nostre suport i un espai reservat com a major o en una altra responsabilitat que tots creguem oportuna quan s’hagi resolt el procediment judicial’, ha dit Buch. Així mateix, ha defensat la professionalitat del major i ha afegit que estava convençut que ell i tot el cos havien fet la feina com l’havien de fer. El conseller no ha volgut manifestar-se sobre el procediment judicial de Trapero perquè considera que qualsevol moviment o valoració podria interferir en la defensa. Confia que aquesta causa acabi en no-res i ha destacat la professionalitat del major dels Mossos d’Esquadra. ‘Estem completament segurs que va fer una feina professional i escrupolosa’, ha dit.

Summary: Buch suggereix que Trapero podrà tornar a ser cap dels Mossos d’Esquadra si és absolt de la causa per sedició


Rue de Lagramta, Casablanca Mapa a Google El 2001 l’escriptora Ludmilla Lacueva va publicar l’interessant volum Els pioners de l’hoteleria andorrana, un repàs molt complet de les fondes, hotels familiars i hostals comunals en funcionament del segle XVI al XX a Andorra i que cobria el buit que hi havia fins aleshores d’estudis centrats en aquest sector tan important per al país pirinenc. Al recull, l’autora hi va afegir únicament els establiments oberts durant quatre segles dins els límits d’Andorra. Però, com Lacueva mateix ha confessat més d’una vegada, un dels personatges que més l’han fascinada de l’ampli món de l’hoteleria i la restauració andorrans no va exercir la professió al seu país, sinó ben lluny. És l’insòlit cas de Bonaventura Serch Martell. Nascut al Pui d’Olivesa de Sant Julià de Lòria cap al 1878, fill de Joan Serch i de Maria Martell, la primera referència que en va trobar va ser del novembre del 1893, quan a tan sols quinze anys el van detenir a París per vagabunderia. Son pare ja era mort i les autoritats franceses van demanar informació sobre Antoni Torra, que en tenia la custòdia a Andorra, i els antecedents de conducta del noi. La informació següent que se’n té ja és de la dècada del 1930, quan és detectat a la ciutat marroquina de Casablanca, aleshores sota protectorat francès. A l’anomenat barri d’Oasis, Bonaventura Serch hi va fundar l’Auberge d’Andorre o Café d’Andorre, un establiment amb l’escut andorrà a la façana i situat a la rue d’Andorre. No és agosarat pensar que el carrer fos designat així per un establiment que al professor i novel·lista Joan Peruga li agrada de pensar que, durant la Segona Guerra Mundial, devia fer la competència al Rick’s de Humphrey Bogart a Casablanca. Perquè, al llarg dels anys de funcionament, al cafè de Serch hi va haver un Andorran’s Dancing amb orquestra i tot. Malgrat que consta que el 1941 la rue d’Andorre era ben present a l’Oasis, en un mapa del 1950 de la ciutat ja havia desaparegut aquesta denominació substituïda per la Rue aspirant Le Cornec (actualment és el carrer Lagramta). I en una llista d’habitants del 1945 del barri, ja no hi apareixia tampoc Bonaventura Serch. El curiós personatge andorrà i el seu local van desaparèixer del mapa, juntament amb el carrer d’Andorra de Casablanca. Del seu periple vital, només en tenim fins ara un parell de detalls més. En un breu article de l’historiador Arnau Gonzàlez i Vilalta, es té constància que en algun moment de la dècada del 1930 va passar per Barcelona, d’on va haver de ser evacuat pel consolat francès arran de la guerra del 1936-1939. I Ludmilla Lacueva ens explicava, fa poques setmanes: ‘Malauradament, no disposo de més informació sobre aquest andorrà nascut a Sant Julià, si no és que tenia una filla anomenada Canòlich que, si recordo bé, va obtenir el títol a França (crec que de mestra).’ I concloïa: ‘No descarto continuar resseguint-ne la pista.’ I una mica més: Si a la primera meitat del segle XX, en plena època del protectorat francès al Marroc, hi va haver un carrer d’Andorra a Casablanca, a la part nord del país, aleshores sota administració espanyola, també hi va haver una Rue d’Andorre: era a l’aglomeració de Tànger, en un tram urbà que actualment rep la denominació d’Abu Dhabi a la zona d’Assilah, al sud de la ciutat. Més enllà del Marroc, trobem carrers amb el nom d’Andorra en uns quants municipis francesos i occitans (Amiens i Le Mans, Pinsaguèl…), a Anglaterra i als EUA i, fins i tot, al sud-oest d’Austràlia, literalment als antípodes d’Andorra: al municipi d’Orana, l’Andorra Road transcorre en paral·lel al Valencia Close. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Un oasi andorrà a Casablanca


Amb el lema ‘Guanyem el futur, recuperem la Punta’, s’ha convocat, aquest dissabte, 23 de juliol, al matí, una marxa festiva i reivindicativa. Surt a les 10.30 del rellotge del port de València. Fins a la Punta, un bell espai d’horta vora ciutat que ha quedat colpit per l’amenaça de construir-hi una zona logística lligada al port. El mes de maig passat, va néixer la plataforma Horta és Futur – No a la ZAL com una alternativa en positiu a la destrucció que comportaria el polígon logístic. Parlen de desurbanització, de corredors verds, d’una València que respiri, abraçada amb naturalitat als espais oberts que li donen oxigen i sentit. Ens ho explica Josep Gavaldà (València, 1968), físic, històric del moviment Per l’Horta i activista de la nova plataforma. —Si jo fos una marciana que acabés d’arribar ara a València, com m’explicaríeu què és la ZAL i què hi passa, a la Punta? —Us diria que els ports tendeixen al creixement sense límit. I el port de València, com el de Barcelona, ha emprès una carrera embogida per a ser com més va més gran. I ha establert que necessita una zona d’activitats logístiques (ZAL), és a dir, un polígon. No és una qüestió de càrrega i descàrrega sinó més aviat de manipulació i tractament de la càrrega dels vaixells, de manera que no cal que siga al costat del port. Però ho fan. I tramiten la ZAL d’una manera exprés, es planifica damunt d’un terreny d’horta privilegiat, el que hi havia al sud del port de València, al costat de la mar, i tenia platja. —Tenia. —Cosa de deu anys abans del projecte de ZAL, l’ampliació del port es menjà la platja de la Punta i de Natzaret. Després van decidir fer la ZAL en un lloc on vivia gent. Es posà en marxa la maquinària estatal, perquè els ports depenen de l’estat, amb l’aquiescència dels governs tant municipal com autonòmic d’aquell moment. El PSOE començà el projecte i el rematà el PP. I el rematà de molt mala manera: en la fase final, hi havia unes dues-centes, tres-centes famílies que hi vivien, en un paisatge idíl·lic, la gent havia viscut de la terra durant generacions i en un ambient molt tranquil. Va ser infernal. —Les imatges terribles del desallotjament per la força… —Va ser aquella maquinària de dir, per un decret d’urgència, que te n’has d’anar de ta casa, sí. Hi hagué una expropiació sobre la base de l’interès general (que és una figura molt discutida, perquè caldria pensar què és l’interès general). I al final la qüestió és que aquelles famílies se’n van haver d’anar d’allà. Algunes ho van fer acceptant els fets inevitables, i hi hagué gent que no, que resistí, bàsicament al voltant de l’associació de veïns la Unificadora, de la Punta. Els van massacrar, els van treure de les cases a cops de porra de la policia. Si diuen que són el govern del canvi, ens agradaria veure... canvis. —Aquesta expulsió violenta es va fer l’any… —La culminació va ser el 2003: es van pagar les indemnitzacions que van voler pagar, es van enderrocar les cases. Va ser un abús total. Allò fou el pecat original de passar per damunt de les vides i de les hisendes de les persones que tranquil·lament i honrada vivien on havien viscut sempre. Precisament, aquesta setmana hem reactualitzat, amb l’ajuda del departament de Filosofia del Dret de la Universitat de València, amb la professora Ruth Mestre i Amnistia Internacional, un informe on es parla clarament de violació de drets humans en el cas dels veïns de la Punta, en aquell moment. Aquest tema tot sol, de fet, ja justificaria la campanya que fem. Perquè s’ha de saber que, passats quinze anys, aquella desfeta, aquell trencar el territori no ha servit absolutament per a res perquè no s’ha instal·lat ni una sola empresa de les que deien que era peremptori que tingueren els terrenys. —Sembla una burla. —És una burla i un exemple de llibre de com no s’han de fer les coses en el territori, que és amb prepotència, passant per damunt de les persones i amb cap participació de la ciutadania. S’omplin la boca de participació, però això no és la simple exposició pública d’un projecte durant quaranta-cinc dies i ja t’ho faràs: és una altra cosa. I encara més quan parlem d’actuacions amb un impacte així: l’abast físic de la ZAL són 700.000 metres quadrats, i en un lloc molt delicat. Aquesta obra, si es materialitzara, condicionaria el futur de la ciutat i de la comarca per als cent anys vinents. —I ara heu reprès la campanya per a la recuperació de la Punta. —La història continua, passen moltes coses, entre les quals, que un grup de veïns de la Punta van fer un recurs contra el pla. La justícia espanyola té la velocitat que té i, finalment, primer el Tribunal Superior de Justícia de València, el 2013, i després el Tribunal Suprem, el 2015, perquè l’administració hi havia presentat un recurs en contra, diuen que tot el que s’ha fet és nul de ple dret. Això és importantíssim i, junt amb la reactivació del pla, és el fet que motiva la campanya. Perquè han passat dues coses. —Quines? —La primera, que el Tribunal Suprem diu que tot el pla és il·legal i s’ha de recomençar la planificació des de zero. I la segona, que la Generalitat Valenciana, per a sorpresa nostra, insta Valencia Plataforma Intermodal, el consorci promotor del projecte, a reactivar-lo. —Quan dieu la Generalitat, voleu dir la d’ara? Després del canvi de govern? —Sí. Per això he dit ‘per a sorpresa nostra’. Pensàvem que, quan algú com el batlle Ribó, del qual tenim fotos amb pancartes de ‘Salvem la Punta’, arribara a tenir responsabilitats de govern, es notaria. Perquè ell sap perfectament de què parlem i com van patir els veïns i la destrossa que es va fer. Per tant, que en aquest tema no vejam oposició per part de l’Ajuntament de València ni tampoc per part de la Conselleria de Territori del nou govern ens sembla demolidor. No pot ser que, governe qui governe, governe el port. Perquè el missatge que donem és demolidor. Per a la democràcia, per al sistema polític, perquè, al final, duu la ciutadania al desànim. Com si no servira de res canviar un govern. Pensàvem que, quan gent com el batlle Ribó, del qual tenim fotografies amb pancartes de 'Salvem la Punta', tinguera responsabilitats de govern, es notaria. —Ara, doncs, han presentat un nou pla? —Sí. El setembre passat es va presentar el ‘nou’ (així, entre cometes) pla especial de la ZAL en la Punta i ara tenim por que l’administració valenciana l’aprove. Si ho fa, ens tocarà anar al contenciós, que segurament ens donarà la raó, però quan? Mentrestant, a més, es generaria una gran inseguretat jurídica en la zona, cosa que implicaria que les empreses continuarien sense instal·lar-s’hi, les parcel·les sense vendre i tot fet un desastre. Com ara. Només has de passar per allà per veure-ho: com si hi haguera caigut un meteorit. No tindríem aquest temor si haguera passat una altra cosa. —Quina? —Que quan el consorci presentà el pla, la conselleria li haguera dit: no, feu una proposta decent i no repetiu l’emplastre. Haguera pogut ser, però no. Han presentat un pla que és idèntic, en un 99%, al que havien presentat en l’època del PP. Han actuat com si no saberen que, des que van començar amb tot això han passat vint o vint-i-cinc anys, i que han canviat el context legislatiu i el context ambiental, tot. I que hi ha una cosa que abans no coneixíem i que es diu canvi climàtic, també. Ara mateix hi ha un nou paradigma en el territori, que curiosament està incorporat en la legislació valenciana, que diu que abans de veure la infrastructura grisa, és a dir, les zones urbanitzades i les infrastructures, s’ha de veure el negatiu: la infrastructura verda. —Què és? —El sistema d’espais oberts, d’espais rurals, de parcs naturals, que conformen o possibiliten no sols que les espècies es puguen moure i que els ecosistemes tinguen viabilitat sinó que els humans tinguem una vida millor. De fet, ens donen serveis ambientals gratuïts que, si no, no tindríem: coses com ara la resiliència davant les pluges tempestuoses, que seran més nombroses, més irregulars i més fortes; davant els episodis d’onades de calor que inevitablement vénen a l’estiu i que seran també més intensos i més freqüents; mitigar els efectes de l’illa de calor, que és la diferència tèrmica que hi ha entre una zona urbanitzada i la no urbanitzada o la verda… Tots aquests serveis ambientals ens els proporciona la infrastructura verda. —Heu parlat d’un sistema per al cas de València. —Són totes les zones que hi ha al voltant de la ciutat, en aquest cas l’horta, el parc natural de l’albufera, el parc natural del Túria, i també els jardins i parcs urbans, que igualment tenen un paper dins d’aquest sistema d’infrastructura verda. De fet, tenim la possibilitat històrica d’unir les dues reivindicacions que hi va haver els anys setanta. —I que es van guanyar. —I que es van guanyar: l’antic llit del Túria i el Saler. Si no s’haguera batallat, ara, a l’antic llit del riu, en comptes del jardí, que és un orgull i un gaudi per a tothom, hi tindríem qui sap quants carrils d’autovia. Al Saler no sols hi havia un projecte d’urbanització, sinó que ja l’havien començat a fer. Ja hi havia cases fetes. Però es va aturar. A temps i amb valentia. Es va decidir políticament. I ara ningú no dubtarà que fou la millor decisió que es podia prendre. Fins i tot des del punt de vista econòmic: si compares el valor d’haver urbanitzat eixa zona, o el valor actual com a marca de ciutat i com a serveis ambientals que dóna no haver-ho fet… és que no hi ha color. Doncs l’espai que uneix el Saler i el final del llit del riu és, precisament, la zona de la Punta, que és on volen posar la ZAL. I s’ha de pensar també una altra cosa. —Quina? —Que, a més de tapar la possibilitat de connectar el riu vell amb el Saler, posar la ZAL a la Punta induiria, inevitablement, més trànsit pesat, inevitablement necessitaria ampliar-se, seria una pressió permanent per al camp i l’horta que té al voltant, que ja és molt fràgil (és l’horta de Rovella, de la poca que queda d’aquella séquia), per a pobles del sud com ara Castellar-l’Oliveral, Pinedo o Natzaret. —Però és obligatori que vagi allà, la zona logística? —Si vols posar un polígon, suposant que fóra necessari, primer has d’analitzar el territori i veure quin és el lloc més adient o quin és el lloc on no s’hi hauria de posar de cap manera. Bé, doncs un lloc on no s’hauria de posar de cap manera és la Punta. De fet, la sentència del Suprem obliga a fer una nova proposta, però no obliga que siga un polígon. Pots planificar-lo com vulgues, que per això ets l’administració i tens el poder d’ordenar el territori. De tota manera, per a tramitar el pla com a ZAL, han de fer-ho amb un informe de sostenibilitat ambiental ordinari (i no l’abreujat que hi han col·locat, per cert). Això implica, per exemple, que necessita una exposició pública, i que has d’oferir tres ubicacions distintes per al projecte, i justificar per què la que tries és la millor ubicació. Ara no ho poden fer, això, perquè, de facto, hi ha dues megazones logístiques a València. —Un apunt important. —Una, en l’encreuament del bypass amb la carretera N-3 entre Riba-roja i Xiva, que hi ha milions de metres quadrats de polígon logístic i milions de metres quadrats comprats per la Generalitat per a ampliar. I una altra és el parc Sagunt: milions de metres quadrats amb una clara vocació logística (s’hi acaba d’instal·lar el centre logístic de Mercadona, per exemple). Nosaltres diem que, sense entrar a qüestionar el model (que el qüestionem, perquè si analitzes el model de comerç i de transport marítim veus que és una bogeria total, però aquesta és una altra història), suposant que una ZAL siga necessària i inevitable, no és necessari posar-la allà. No és una zona de descàrrega. No ha d’estar al costat mateix del port. Ens hem entrevistat amb el president del port i ells mateixos diuen que l’endemà d’inaugurar-se, si s’inaugurara, aquesta ZAL quedaria xicoteta. Home! Doncs de què parlem? És tot absurd. S'ha d'entendre que un cinturó verd entre el final del riu i l'albufera serà una cosa que quedarà per a la història i de la qual gaudirà tot el món, independentment de la renda, de l'edat o de la ideologia política. —Les cases es van enderrocar, la terra ha estat violentada. Però al món hi ha experiències, i ben properes, de desurbanització i de recuperació. —Exacte. La destrossa de la Punta es pot revertir. Dins de la campanya hem fet un taller de desurbanització, precisament, amb dos experts de Catalunya, Àgata Colomer i Martí Franch, que han fet una actuació en l’Estartit i una altra en el Cap de Creus, on s’ha recuperat tota la zona del Club Med. Van fer una ponència impressionant on va quedar molt clar molt clar que tècnicament les coses són possibles. No: possibilíssimes. —És qüestió, per tant, només, de voluntat política? —Diuen que, com que l’administració ja s’hi ha gastat cent seixanta milions, que s’ha de continuar, que, si no, seria com llençar-los. Bé, això és molt discutible, perquè les tres quartes parts d’aquests milions corresponen a expropiacions. Però en el model que proposem, de sòl públic de connexió entre dos ecosistemes, el llit antic del Túria i el Saler, eixos costos no es malbaratarien perquè l’actuació continuaria essent pública. Què perdrien de la inversió, per tant, si ho continuem mirant en aquests termes? Uns quaranta milions. Però com deia el meu iaio, val més perdre que més perdre. I és millor rectificar a temps. I fer les coses com cal. No continuar la destrossa només perquè ja s’hi han gastat diners. Ja tenim l’experiència d’altres punts del món on planifiquen i urbanitzen i gestionen el territori amb innovació i amb visió de futur, que és una cosa que falta moltíssim ací. —Un pla i perspectiva. —Si ja sabem com ho fan en altres llocs, anticipem-nos, innovem nosaltres també en comptes de lamentar-nos després i gastar-nos una altra vegada els diners traslladant no sé on el polígon que acabem de fer. Home, col·loca’l d’entrada en aquest no-sé-on i la joia que tens aprofita-la, converteix-la en el que ha de ser: un corredor obert entre zones verdes. Això donaria a la ciutat de València una potencialitat espectacular. Perquè, si us n’adoneu, quan puges el llit antic cara amunt acabes en el parc de Capçalera i, després, el parc de Capçalera fa de transició amb la zona rural del Campanar, i després ja ve el parc natural del Túria. D’aquesta manera podríem unir dos parcs naturals, el parc del Túria i el de l’albufera, per mitjà de la ciutat de València. És una oportunitat espectacular que no podem perdre. —S’hauria d’aprofitar. —Des del nostre punt de vista, és lamentable que no hagen tingut la valentia que preconitzaven en les seues campanyes electorals. El batlle deia que era impossible tornar la terra a cadascun dels propietaris. D’acord. Però és que no demanem això. Sabem que hauria de ser per un procés judicial de reversió. No dic que no fora el que hauria de passar en un país normal, dic que, ací, és inviable. Serien processos judicials inacabables. Ja que el sòl s’ha expropiat, ja que és públic i ja que la iniciativa pública té unes capacitats que les associacions i els veïns no tenim, que la faça valdre. Perquè ara sí que és d’interès general que això siga verd. I que en part torne a ser horta amb preferència per als veïns que hi vivien. I encara hi ha una altra qüestió que no entenen: que seria un benefici per a la ciutat. Però un benefici econòmic, també. Econòmic. En fi, el cas és que hi ha un rerefons, ací. —Digueu. —L’ajuntament ha signat una mena de conveni amb el port. Ells es pensaven que era el conveni de la seua vida i jo pense que és un dels errors estratègics més grans que es podien cometre: a canvi que el port els cedesca (ni tan sols ho regala a la ciutat), uns terrenys entre el port i la pedania de Natzaret per a fer-hi un parc de desembocadura, com l’anomenen, doncs diguem que els acceleren el tema de la ZAL des del punt de vista municipal. Nosaltres ja estem d’acord que es faça un parc de desembocadura, és clar. Però un parc de desembocadura que desemboque en alguna cosa, que no siga un cul de sac. Imagine que ho voldran vendre com un triomf de cara a les eleccions. Però, al final, la cosa que em sembla més trista és la manca de model de ciutat, la manca d’una visió. Mireu: també està en lliça el tema del futur parc central, en les antigues instal·lacions ferroviàries del centre de València. És fantàstic, perquè és una zona molt castigada. Però enlloc del món civilitzat ja no es fan parcs aïllats del context, de la infrastructura verda. Nosaltres encara tenim l’oportunitat de connectar aquest parc central amb un corredor verd al sud, i com que eixe corredor verd seguiria la connexió amb la resta de la malla, inevitablement hauria de tornar a passar per la Punta. És que és tot tan, tan, tan… Vull dir: però per què no ho veieu? —Justament això pensava ara. Si jo ho entenc a la primera, què passa amb els polítics? —Ells també ho entenen. Però jo no sé què passa. Tenen por. O el que siga. I ara veurem també el Ministerio, perquè de moment els senyals que dóna, tot i tenir un ministre valencià, són horrorosos. Ens hem mobilitzat tot el curs. I amb la marxa a la Punta volem visibilitzar la qüestió en el context ciutadà. I que l’administració valenciana comence a repensar-se coses. Com a ciutadà, em doldria molt perdre aquesta oportunitat. —El curs vinent pot ser clau, per tant, per a la Punta i per a la ciutat. —És decisiu perquè és any electoral, i ens agradaria veure coses. Sobretot, si diuen que són el govern del canvi, ens agradaria veure… canvis. Una cosa tan senzilla com aquesta. Sabem que ubicar la ZAL allà o no fer-ho és una decisió política. Per això nosaltres demanem solucions polítiques. Per això necessitem dirigents polítics amb visió de futur i amb visió de ciutat, algú que entenga que, si aconsegueix fer un cinturó verd entre el final del riu i l’albufera, serà una cosa que quedarà per a la història i de la qual gaudirà tot el món, independentment de la renda, de l’edat o de la ideologia política. Ricard Pérez Casado va passar a la història com el batlle que va fer el riu verd; doncs Ribó podria passar a la història com el batlle que va recuperar la Punta. O pot ser aquell batlle que va deixar que l’emplastre es cronificara. Ara encara és a temps d’escollir.

Summary: Josep Gavaldà: ‘La destrossa de la Punta es pot revertir’


El president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, avui ha replicat al govern espanyol que ‘el dret internacional no contempla cap prohibició aplicable a les declaracions d’independència’ després que la portaveu, Isabel Celaá, va assegurar que el dret d’autodeterminació ‘no existeix’ per a Catalunya perquè no és reconegut a la Constitució. Torra ha citat a Twitter un fragment de la sentència del Tribunal Internacional de Justícia de l’any 2010 sobre la situació de Kossove, quan en va avalar la declaració unilateral d’independència del 17 de febrer 2008 sense l’aval de Sèrbia. Segons que va concloure el tribunal de la Haia, la declaració ‘no infringeix el dret internacional general’. “El Tribunal estima que el dret internacional general no comporta cap prohibició aplicable a les declaracions d’independència” (Tribunal Internacional de Justícia, 22 de juliol de 2010, decisió sobre el cas de Kosovo) https://t.co/aK9WWPXIc5 — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) July 7, 2018

Summary: Torra replica a la Moncloa que el dret internacional no prohibeix les declaracions d’independència


Vice és un film d’Adam McKay que relata l’ascensió al poder de Dick Cheney, el polèmic vice-president de George Bush fill. El film triomfa a les pantalles de tot el món i tot apunta que serà un dels protagonistes dels premis Òscar. Amb una narrativa molt sorprenent i a vegades desconcertant, aquest biopic d’un dels homes més poderosos de la història recent dels Estats Units causa sorpresa i discussions importants. Segons alguns, humanitza Cheney, segons alguns altres és ple de falsedats que no són demostrades. De falsedats, més enllà de les derivades de la dramatització d’uns fets, no n’hi ha. I que humanitza Cheney és evident. De fet, el problema del film, i això potser sorprendrà els qui el varen anar a veure, és que el Cheney real era molt pitjor encara. Cheney, efectivament, va tenir un poder gairebé il·limitat i el va saber fer servir per a acumular-ne més i més. Va decantar de manera perillosa l’equilibri de poders a Washington del costat de la Casa Blanca. Això és cert i el film ho reflecteix bé, però al preu d’ignorar completament el Cheney ideòleg, que va ser, de llarg, molt més perillós encara. Era un personatge àvid pel poder, això no ho discutirà ningú. Però no del poder pel poder, empès per la seua dona i pels seus problemes; sinó del poder per tal d’imposar una visió dels Estats Units i del món que ell considerava necessària. Aquesta visió ha tingut i té un cost monumental per a tot el planeta encara que, finalment, Cheney haja fracassat políticament. I sobre això, el film hi passa de puntetes. Hi ha algunes escenes on és presentat com un cínic, que ho era per a algunes coses però no fonamentalment, perquè no li valia qualsevol cosa; només la victòria del poder imperial americà. ‘Imperial’ en el sentit més descriptiu de la paraula. Cheney ja havia seguit des de dins de la Casa Blanca la guerra del Vietnam, cosa que el film no conta en detall. Llavors havia vist com el congrés retallava els poders del president per impedir que pogués continuar aquella bogeria, quan ja era evident que no portava enlloc. Probablement llavors es va forjar en el seu cap la teoria, que al film és tan ben remarcada, del poder executiu com a centre real del poder. Però no solament amb la voluntat d’exercir-lo, sinó amb la voluntat de venjar allò que ell considerava un afront. I per això Cheney –no ell només però sobretot ell– és al centre de la decisió d’atacar l’Irac després dels atemptats de l’Onze de Setembre, una situació que el film sí que explica de manera magnífica. Però és sobretot al centre d’aquesta decisió perquè considera que els altres països s’han de sotmetre al poder americà, econòmic, polític i sobretot militar, hagen fet què hagen fet, en aquest cas concret tenint la certesa que l’atemptat de l’11-S no havia tingut res a veure amb l’Irac. I també perquè creu que els Estats Units tenen dret de fer negoci i de robar allò que consideren necessari com a compensació de l’esforç militar. Aquesta és la base del desastre en el qual Cheney ens ha posat a tots i que pagarem durant generacions. Cheney ha convertit el Llevant en un focus d’inestabilitat que no té cap solució fàcil. A més, com que no vol que passe com quan va ser la Guerra del Vietnam, quan bona part de la població, el congrés i la premsa, des de dins –allò que es va conèixer per home front– van obligar a la retirada, Cheney porta el conflicte a una escala de manipulació de la informació increïble que ha canviat també el món. Una escala de desinformació de la qual, per exemple, participa de manera entusiasta un New York Times que, en canvi, durant la Guerra del Vietnam va publicar papers i documents que en van precipitar el final. És evident que un film d’aquesta ambició no pot comprimir en menys de dues hores vides polítiques i privades tan complexes com la de Cheney. Ara, cal anar-lo a veure encara que en alguns moments siga massa prim i no dibuixe del tot adequadament fets importants. Per exemple, la relació amb Collin Powell no s’entén perquè no es fa entendre fins a quin punt havien estat grans col·laboradors durant la Primera Guerra del Golf. D’aquella època, precisament, data l’informe del Pentàgon amb el seu nom i escrit per ell poc després de la caiguda del mur de Berlín, quan semblava que l’enfonsament de l’URSS era la victòria final dels Estats Units, que reclama sobretot d’augmentar el poder americà per a convertir els Estats Units en la sola potència mundial. Militar, sobretot militar. I és d’aquest punt de vista que es podria dir que el film demostra, sense explicar-ho, el gran fracàs del Cheney ideòleg. Donald Trump, que en tantes coses se li podria assemblar, va en la direcció oposada, retirant tropes i anant-se’n d’on hi ha guerra. Cheney, altrament, va dissenyar i desencadenar sense cap remordiment el conflicte armat més gran que ara ens envolta i que, segurament, ens envoltarà mai. I no ha funcionat, encara que les conseqüències les sofrim cada dia en forma d’inestabilitat constant o d’atemptats a la Rambla de Barcelona i Cambrils. Aquest Cheney, l’imperialista fracassat que ens ha posat a tots en un conflicte demencial, no apareix per enlloc precisament perquè n’amaguen el component ideològic. Però cal reconèixer que en alguns moments especialment brillants es posen en relleu les conseqüències nefastes de les seues decisions. Dit tot això, el film paga la pena, molt. És impressionant el retrat personal que ens mostra de la cúpula del poder mundial i de com funciona i és impossible de no eixir tocat de la sala. El retrat del president Bush com un autèntic inútil fa pensar molt en les limitacions de qui ens mana, ací, allà, i a tot arreu. O, si ho voleu així, en les limitacions d’un sistema que permet de triar un autèntic inútil i alhora deixar el poder a les mans de qui se n’aprofita per a manar rere els qui manen, en aquest cas el vice. La lliçó que s’aprèn mirant-lo és, per tant, de les que queda dins durant anys. Perquè encara que el Dick Cheney real siga pitjor encara del que dibuixa el film, la veritat és que veure així de prop com es prenen les decisions que ens afectaran durant tants anys deixa l’estómac regirat i la ment incendiada. D’indignació.

Summary: ‘Vice’: Dick Cheney encara era pitjor que no descriu el film


La Federació d’Educació de Comissions Obreres ha fet avui una concentració en defensa de l’escola catalana, en la qual s’ha llegit un comunicat de suport als mestres. ‘Exigim que s’acabi amb aquesta campanya difamatòria cap a l’escola catalana que posa en dubte la professionalitat i l’honorabilitat de les persones que treballem en l’educació a Catalunya’, recull el text. Ací podeu llegir el comunicat sencer. Comunicat de la Federació d’Educació de les CCOO de Catalunya «Ja fa setmanes que el conjunt de treballadors i treballadores de l’educació estem patint una campanya de criminalització i acusacions d’adoctrinament per part de responsables polítics i diverses associacions algunes de les quals han derivat amb denúncies penals a docents o direccions concretes que comporten la seva citació per declarar als jutjats. També s’hi ha afegit la denúncia a dirigents sindicals o la campanya promovent la delació per part de Societat Civil Catalana. Aquestes denúncies estan creant malestar i angoixa a tota la comunitat educativa i volen posar en risc el nostre model educatiu compromès amb els valors cívics i democràtics de convivència de la nostra societat. El personal docent ha demostrat a bastament la seva preparació i dignitat professional per educar als infants i joves en el respecte als valors de pluralitat, diversitat i convivència com a vertebradors d’una societat oberta com la nostra. Els i les mestres amb el seu esforç i professionalitat han mantingut la funció de cohesió social i de convivència democràtica als centres escolars. CCOO estem convençuts que aquestes denúncies no faran més que demostrar la innocència i la bona tasca de les treballadores de l’educació. Amb aquesta encartellada simbòlica, que avui escenifiquen amb la consigna #JoAdoctrino, CCOO exigim que s’acabi amb aquesta campanya difamatòria cap a l’escola catalana que posa en dubte la professionalitat i l’honorabilitat de les persones que treballem en l’educació a Catalunya. Fem des d’aquí una crida pública a tota la comunitat educativa i al conjunt de la societat a seguir desenvolupant estratègies unitàries per fer front a aquests atacs i defensar una escola catalana, oberta i plural.»

Summary: Comunicat de CCOO en defensa de l’escola catalana


DUBAI, 20 (Reuters/EP) Una torre residencial de 75 plantes de Dubai ha patit aquest dimecres un incendi aparatós, el cinquè succés d’aquest tipus que té un gratacel de l’emirat els últims anys. L’incendi ha afectat en aquesta ocasió l’edifici Sulafa, al barri cèntric de Marina. Les imatges difoses pels mitjans locals mostren les flames devorant part de la façana i afectant una desena de plantes. Dubai marina fire right now. Looks contained and civil defence are here. I think it is sulafa tower. #Dubai #fire pic.twitter.com/d8IOaQz9B5 — Melissa O'Neill (@lissa_oneill) July 20, 2016 El març, un gratacel d’Ajman va patir un altre incendi, si bé el més espectacular dels últims successos es va produir durant la nit de cap d’any a un hotel de Dubai. Les autoritats d’Emirats obliguen des del 2013 que tots els edificis de més de 15 metres siguin resistents al foc.  VIDEO #Dubai #EmiratiArabi Uniti #incendio grattacielo #Sulafa tower pic.twitter.com/WTQEw0SKj4 — Emergenza24 (@Emergenza24) July 20, 2016

Summary: Un gratacel de Dubai pateix un incendi aparatós


El Parlament belga ha renyat la Seguretat de l’Estat, el servei federal d’intel·ligència, per no haver seguit de manera suficient les activitats de la policia espanyola que vigila i persegueix el president Puigdemont d’ençà que es va exiliar. Segons que expliquen els diaris De Standaard i La Libre Belgique, el parlament va estudiar ahir a porta tancada un informe sobre aquesta qüestió en la reunió de l’anomenat Comitè R, el grup parlamentari que controla els serveis d’espionatge del país. L’òrgan parlamentari de control ha exigit a la Seguretat de l’Estat que vigili la policia espanyola que persegueix Puigdemont i ha arribat a la conclusió que fins ara no ho han fet prou. La Seguretat de l’Estat va defensar-se adduint que com, que no eren operacions d’espionatge contra Bèlgica, no els corresponia la tasca de vigilar les activitats dels serveis secrets espanyols, però ahir el parlament els va deixar clar que sí que els corresponia. La llei que regeix els serveis secrets belgues va canviar al començament del 2016 i ara estableix clarament que això és competència de la Seguretat de l’Estat i del seu equivalent militar. Per aquest motiu ahir el Comitè R va exigir a la Seguretat de l’Estat que respectés la llei i que controlés les activitats dels espies espanyols. Així mateix, el parlament belga va prendre la decisió d’implicar-se en la investigació d’aquestes activitats de funcionaris espanyols, per tal com considera que poden ser il·legals. Per una altra banda, continua la investigació en un tribunal belga sobre dos aparells que van ser localitzats a sota d’un vehicle del president Puigdemont.

Summary: El parlament belga exigeix als serveis secrets de controlar els espies espanyols que vigilen Puigdemont


Aquests últims mesos, la tensió informativa s’ha centrat en el judici contra el procés. Encara més, aquests últims mesos, els llibres més venuts en les llistes de no-ficció han estat llibres relacionats amb aquesta qüestió. Advocats, polítics empresonats, exiliats i experts han escrit llibres per mirar de fer entendre què passa. Alguns expliquen la seva experiència. Uns altres donen eines jurídiques per a entendre millor tot allò que s’explicava. També hi ha qui analitza la situació política i mira de trobar les claus de futur. Fins i tot, Oriol Junqueras publica els contes que escriu de la presó estant als seus fills. Si l’any passat entre els llibres més comprats per Sant Jordi n’hi havia uns quants sobre el referèndum, tot fa preveure que enguany el judici contra el procés serà present a la llista dels més venuts. A continuació, us oferim una llista amb els llibres publicats aquest 2019 sobre el judici: Els advocats… Jaume Alonso-Cuevillas. 1 judici (polític) i 100 preguntes. Aquest últim any, molts catalans s’han tornat experts en dret, de tant sentir parlar sobre qüestions jurídiques, llegir-ne i, fins i tot, parlar-ne. Un vocabulari que abans podia semblar incomprensible –’euroordres’, ‘fases d’instrucció’…– avui és habitual. Però realment sabem de què es parla? Ara l’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, publica aquest llibre on resol les cent preguntes més habituals sobre la justícia, d’una manera clara i entenedora. Hi trobareu una guia per a no juristes, per a entendre millor el judici contra els presos polítics. Gonzalo Boye. Y ahí lo dejo… Crónica de un proceso Gonzalo Boye ha estat una de les persones clau en l’estratègia dels polítics catalans exiliats. Ara l’advocat de Carles Puigdemont explica les interioritats d’aquest procés i tots els detalls de la marxa improvisada d’una part del govern legítim. Al llibre, també hi trobareu com van organitzar la defensa i què va passar més tard a Bèlgica, Alemanya i Escòcia. Benet Salellas. Jo acuso En aquest llibre, Benet Salellas reflexiona sobre la història judicial contemporània i exposa exemples reals que ens ajuden a veure com s’ha fet servir el dret per eliminar adversaris polítics, amb el focus posat en l’estat espanyol. L’advocat de Jordi Cuixart i ex-diputat de la CUP explica i analitza casos actuals, com ara la cremada de fotografies del rei Borbó i el cas Dixan. Des de la presó… Jordi Cuixart i Gemma Nierga. Tres dies a la presó. Un diàleg sense murs. Aquest llibre inclou una conversa intensa entre la periodista Gemma Nierga i el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart. Una conversa que va tenir lloc en un locutori de la presó dels Lledoners durant tres dies, i en què es parla tant dels aspectes més polítics, com de la part més social del dirigent independentista. Amb emoció sincera en alguns moments, amb rigor i sense renúncies a expressar les seves opinions, Jordi Cuixart aborda la seva trajectòria personal, com és la vida a la presó, què va passar el 20 de setembre i el paper que ha de tenir Òmnium Cultural en la societat catalana. Raül Romeva. Esperança i llibertat ‘Escric sobre esperança i llibertat, sense pocions màgiques ni mapes del tresor, però amb el cap alt, la mirada llarga, el verb serè i la mà estesa, amb pas decidit cap a la República’, explica Raül Romeva a la contraportada. El conseller narra en aquest llibre la decisió de no anar-se’n a l’exili i exposa les seves reflexions durant l’empresonament i la seva proposta política. A diferència d’altres companys seus, aquest no és pas un dietari de presó. És, sobretot, un llibre de reflexió sobre què s’ha fet i per què, i sobre què es podria fer i com s’hauria de fer. Compta amb el pròleg de la diputada d’ERC i escriptora Jenn Díaz. Joaquim Forn. Escrits de presó D’ençà que va ser empresonat, el 2 de novembre de 2017, el conseller Joaquim Forn s’ha dedicat a recollir totes les vivències en un dietari. Escrits de presó és un llibre contra l’oblit d’una presó injusta. Un testimoni sincer que defuig el dramatisme, car, malgrat estar profundament afectat per tot allò que els passa, Forn preserva el paper de notari, conscient que la vida que viu, la vida a la presó, supera la seva persona. S’hi narren escenes dures, però també emotives, i reflexiona sobre la vida i el país. Sergi Sol. Oriol Junqueras. Fins que siguem lliures Qui ha estat l’home de confiança d’Oriol Junqueras aquests darrers anys, Sergi Sol, n’escriu la biografia. Se centra en els mesos previs al Primer d’Octubre i en tot allò que ha vingut després: la proclamació de la República, l’entrada a la presó, l’aplicació del 155, l’estratègia d’ERC d’eixamplar la base d’independentistes i les eleccions del 21-D. És un llibre que repassa el procés polític català des de dins. Narra, analitza i contextualitza aquells dies segons la perspectiva del nucli de col·laboradors més íntims del vice-president Junqueras. A més, disposa del pròleg de Raül Romeva i l’epíleg de Xavier Vendrell. Meritxell Borràs. 34 dies de presó i un de primavera La consellera Meritxell Borràs va passar trenta-dos dies empresonada. Durant aquelles setmanes tancada a Alcalá-Meco es va dedicar a escriure vivències, reflexions i idees en un dietari. En cap moment no li va passar pel cap que allò finalment seria publicat. Ho feia per deixar anar els pensaments i no atabalar la companya de cel·la, Dolors Bassa, amb les seves dèries. Però l’octubre passat va veure la llum i va ser publicat. Gràcies a aquestes línies, es pot conèixer un testimoni en primera persona de què és la presó. A més, hi ha afegit tres dies: el del viatge a Brussel·les, el de la compareixença a l’Audiència espanyola i el del seu casament, l’endemà del dia que els companys van tornar a entrar a la presó. Anna Forn, Beta Forn, Laura Turull, Marta Turull i Oriol Sànchez. Abans ningú deia t’estimo Aquest llibre també narra la presó dels polítics independentistes, però des d’una altra perspectiva: la dels fills. És un testimoni directe dels fills de Joaquim Forn, Jordi Turull i Jordi Sànchez. Uns joves entre 17 anys i 23 que repassen els moments més difícils de l’últim any i reflexionen com l’empresonament dels pares els ha obligat a madurar i fer-se preguntes que no s’havien fet mai. Un testimoni sincer de les famílies dels presos polítics. Especial llibres: més de 300 novetats per Sant Jordi Des de l’exili… De l’exili també han explicat vivències i estratègies per a denunciar la vulneració de drets fonamentals de l’estat espanyol. Carles Puigdemont. Crisi catalana És un llibre pensat per explicar a Europa què ha passat a Catalunya aquests dos últims anys. No és escrit per Carles Puigdemont, sinó que és el resultat, en un text narrat en primera persona, de la conversa amb el periodista Olivier Mouton, un coneixedor de la realitat catalana, que l’ha seguida a la revista belga Le Vif/L’Express. Explica als ciutadans europeus les motivacions dels catalans i la idea de país que es vol construir. Josep Casulleras. La batalla de l’exili En aquest llibre, el cap de redacció de VilaWeb, Josep Casulleras, explica l’estratègia que ha posat contra les cordes la justícia espanyola. L’exili explicat pels advocats, els grans protagonistes del llibre. És una crònica plena d’intriga, que enganxa el lector tan bon punt comença. En fa el pròleg Jaume Alonso-Cuevillas i l’epíleg Aamer Anwar. I també… Xavier Milian. El poder del poble. Què són els CDR? Com es van crear? Quins antecedents tenen? El periodista i activista social Xavier Milian respon a tots aquests interrogants en aquest llibre. Milian explica tota la història dels CDR i com el moviment independentista ha aconseguit d’expandir-se ràpidament pel territori, aglutinant sensibilitats polítiques diverses. El pròleg del llibre és del politòleg Jordi Muñoz. Ramon Cotarelo. Discurso a la nación catalana El politòleg Ramon Cotarelo publica aquest nou llibre, amb pròleg de l’ex-president Artur Mas. Cotarelo aprofundeix en el dret i la història per poder obtenir arguments sòlids que ajudin el lector a entendre la importància del moment que viu el moviment independentista. Beatriz Talegón. Llibertat d’excepció En aquest llibre, Beatriz Talegón dóna veu a gent que l’estat espanyol ha volgut silenciar, gent que s’ha alçat contra les injustícies. Són vuit persones que han estat perseguides, però que, malgrat tot, no han estat silenciades. Entre els entrevistats, noms rellevants com ara Carles Puigdemont, Valtònyc, Mireia Boya, Jordi Cuixart i Pablo Hasél. Xavier Domènech, Àngels Barceló i Joan Tardà. Entre Ítaca i Icària. Reflexions sobre Catalunya, Espanya i les esquerres. A Joan Tardà i a Xavier Domènech els unia, fins ara, una amistat. Però de fa poc també els uneix aquest llibre. Amb la periodista Àngels Barceló, analitzen en quin punt es troba ara mateix Catalunya i la seva relació amb l’estat espanyol, i també quin és el paper de l’esquerra en tot aquest procés. Diversos autors. Després del procés, què? Reflexions de la generació que ve De la tardor del 2017, se n’han escrit molts llibres. Però allò que fa diferent aquest volum és que és el primer escrit des de l’òptica de joves nascuts entre el final dels anys vuitanta i el començament dels noranta. Una generació que s’ha fet adulta durant el procés independentista i ha viscut els efectes de la crisi econòmica com una cosa quotidiana, perquè pràcticament no ha conegut res més. Al llibre, vint-i-dos autors hi aporten el seu punt de vista sota la coordinació d’Adrià Font, Jordi Vives, Miquel Vila i Joan Miró. Amb pròleg de Jordi Cuixart i epíleg de Valtònyc. Joan M. Tresserras i Enric Marín. Obertura republicana Fa molts anys que Joan Manuel Tresserras i Enric Marín treballen plegats. Ara han volgut publicar el llibre Obertura republicana, en què analitzen i teoritzen com hem arribat fins ací i quines possibilitats té una Catalunya independent en forma de república. Carles Campuzano. Reimaginem la independència Carles Campuzano, fins fa ben poc diputat de Convergència al congrés espanyol, acaba de publicar Reimaginem la independència. Un projecte vàlid per tothom, en què diu que el procés ha posat a prova la democràcia espanyola, que no ha estat a l’atura del repte democràtic que Catalunya li proposava. Creu que ara és moment de passar de la indignació i la impotència a una nova proposta que permeti a Catalunya de continuar avançant. En la presentació del llibre, Campuzano va compartir la idea de Marta Pascal de construir un nou partit, per poder tirar endavant aquesta alternativa. Per als nens… Oriol Junqueras. Contes des de la presó D’ençà que va entrar a la presó, el vice-president Oriol Junqueras no ha deixat d’enviar contes als seus fills, en Lluc i la Joana. Ha escrit històries ben diverses i ara les publica en aquest llibre, on es pot trobar de llegendes a curiositats científiques i experiments. Aquest volum aplega, per primera vegada, les trenta-set històries i les embolcalla amb il·lustracions úniques d’artistes catalans. L’homenatge particular de Junqueras als seus fills, ara que no el poden tenir al seu costat. Diversos autors. Contes per ser lliures Onze relats per a defensar els drets civils explicats per als més petits de la casa. L’Associació Catalana pels Drets Civils, integrada per familiars dels presos i exiliats, ha aplegat onze autors i onze il·lustradors de renom perquè hi reflexionin. Aquestes consideracions s’han acabat convertint en contes plens d’humor, fantasia, música, colors i esperança creats per a petits lectors. Entre els autors, hi ha noms com els de Jordi Cuixart, Lluís Llach, Òscar Dalmau, Empar Moliner i Bel Olid.

Summary: Sant Jordi 2019: els llibres per a entendre el judici contra el procés


‘Hi haurà un abans i un després d’aquest Nou d’Octubre.’ La manifestació ja s’ha acabat i passen les coses que passen quan els qui hi han participat comparteixen sensacions i alegries: que la plaça triga a buidar-se, que continuen les salutacions, que sona una dolçaina i la gent s’ajunta i fa muixerangues. I aleshores algú comenta això, que hi haurà un abans i un després. I un altre li respon amb la frase que titula la crònica, i que la resumeix: ‘Es pensaven que no vindríem i en som més que mai.’ La manifestació del Nou d’Octubre, data en què se celebra l’entrada del rei Jaume I a la ciutat i, amb aquest fet, el naixement de l’actual País Valencià, és nombrosa però no sol ser la més gran de les que es fan a València. Enguany ha estat multitudinària. Malgrat el pont. Malgrat la pluja. Malgrat, sobretot, les amenaces. O, més exactament, com a resposta positiva, precisament, a les amenaces. Els grupuscles L’any passat, la permissivitat policíaca va permetre que l’extrema dreta espanyolista ocupés part de la plaça de Sant Agustí, des d’on havia de sortir la manifestació, que insultés els qui s’hi anaven concentrant, i que arribés fins i tot a l’agressió. Enguany pretenien repetir la jugada: la convocatòria de manifestacions successives, des de la mateixa plaça de Sant Agustí, per part de sigles fantasma dels grupuscles de l’espanyolisme violent en mostrava la intenció. El fet que la delegació del govern espanyol acceptés les convocatòries de setge a la manifestació va alertar les entitats, partits i sindicats que formen part de la Comissió 9 d’Octubre, que van denunciar públicament el perill que això implicava i van exigir control dels grupuscles rebentaires per evitar-ho. La pressió social ha tingut efecte i s’ha demostrat que, de fet, si ho haguessin volgut, l’any passat haurien pogut evitar les agressions controlant, simplement, els grups feixistoides. Perquè, passades les cinc de la tarda, alguns, efectivament, van sortint de la plaça de Sant Agustí com si fessin manifestació. Alguns. Literalment. Una cinquantena. Alguns altres, els mateixos que al matí havien desfilat rere les passes del conegut ultradretà José Luis Roberto, acompanyats (també al matí) per Pedro Pablo Peña, cap del partit nazi espanyol Alianza Nacional, romanen, però, a la plaça. Canten allò de les ‘banderas al viento’, alcen els braços en salutació feixista, bramen ‘sieg heil’. I comencen a causar incidents. Insulten. Llancen esprais irritants contra la gent. Aquesta vegada, però, a diferència d’allò que es va viure l’any passat, la policia els va arraconant i separant de les persones que, a poc a poc, ja han començat a arribar al lloc de convocatòria. Després, durant la primera part de la marxa, tornaran a aparèixer a les vores, mirant de provocar. Els mateixos personatges. Que no són pas més. La gentada La notícia, en tot cas, no són aquesta tropa, sinó els milers de persones que, mitja hora abans de la convocatòria, ja comencen a omplir el centre neuràlgic de la ciutat, l’Estació del Nord, els metros que desemboquen més a prop de la plaça. Hi havia dues crides per a participar a les marxes reivindicatives, la de la Comissió 9 d’Octubre i la del moviment antifeixista: totes dues s’han unit per compartir la manifestació i s’han coordinat per a bastir-hi un servei d’ordre i protecció. De seguida es veu que això que passarà a València serà important. Per la gentada, sí. Per la diversitat que la conforma. D’edats i de matisos i de tot. I per l’actitud també. Hi ha una determinació que recorre de cap a cap la manifestació d’aquest Nou d’Octubre decidit (i decisiu): avançar. No caure en el parany de l’amenaça i avançar. Hi ha moments veritablement impressionants. Quan encara no ha començat a caminar la llarga serpentina humana, per exemple. Es veuen alguns provocadors a les voreres. Se sap que resta algun grupet a la plaça de Sant Agustí. El Twitter ja comença a escampar les primeres imatges de coses que han passat una mica més enllà i que no pots veure. Dalt d’un balcó hi ha un grupet de gent que gesticula obscenitats. Tenen una mena de pancarta. La gent, del carrer estant, se’ls mira. Que va, que vine, valent, que tu pots. I riuen. O, més exactament, se’n foten. És que el grupet del balcó continua encara intentant allò de la pancarta. I es veu que ja feia una estona que hi maldava. Quan, finalment, desplegaran el llençol amb alguna frase d’aquelles del Regne i del tu fora, l’ovació, de la manifestació estant, serà esclatant, i el desconcert, al balcó, sideral. N’hi ha molts, de moments, que ens donen mesura d’aquesta actitud decidida. Alguns, a petita escala. Com aquesta dona que se’n va cap al personatges que prova d’insultar la concurrència cridant-li ‘hijos de Puigdemoooont’. És prima, de cos menut, cabells color d’aram, i li diu, molt tranquil·la i seriosa: ‘Perdone, senyor, nosaltres som fills de Jaume I el Conqueridor.’ I es tomba. I se’n va i fa cara de dir que no tenen remei quan l’altre ara li diu que ‘Comunistaaaaas’. O com l’expressió al rostre d’Enric Tàrrega, històric agitador cultural i cívic de la ciutat (dels temps, explica, en què ‘els nacionalistes, a València, cabíem dins un Sis-cents’), assegut en un banc del carrer de Colom perquè el cos li ho reclama: l’expressió d’Enric Tàrrega, sí, que avui no diu res; i que somriu. La superació Davant d’una plaça d’Amèrica plena i que es continua omplint amb la riuada humana que havia travessat la ciutat en manifestació, des del micròfon, Toni Gisbert, secretari d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), demana que els qui ja hi som fem lloc als qui van arribant, i explicita un fet que molts ja constataven: ‘Avui en som molts. Molts. S’ha acabat el xantatge de la Transició: València ha dit prou a les amenaces del feixisme i ha dit sí a les llibertats i a la democràcia’. Igual com s’ha compartit manifestació, es comparteix ara l’acte final. Quan s’anuncia que es llegiran els dos manifestos, la plaça respon amb una ovació. Dues representants d’Acció Antifeixista del País Valencià llegeixen el primer, denuncien ‘la complicitat de la policia i el silenci i la covardia de les institucions autonòmiques i municipals’ per les agressions de l’any passat, i destaquen que ‘el Nou d’Octubre ha aconseguit un efecte rebot respecte d’allò que els feixistes van intentar’. La Comissió 9 d’Octubre és formada per associacions (ACPV, Associació Cívica Tirant lo Blanc, Bloc d’Estudiants Agermanats, Ca Revolta, Escola Valenciana, Plataforma pel Dret a Decidir, Plataforma per la Llengua i Societat Coral el Micalet), sindicats (CCCOO-PV i Intersindical Valenciana) i partits (Compromís, els Verds del País Valencià, ERPV, Esquerra Unida del País Valencià, Jovent Republicà i Podem). I cada any, a més de convocar la manifestació, elaboren un manifest. S’hi pot resseguir, al llarg del temps, el pols de la societat valenciana. Enguany, per capir del tot aquest pols, caldrà un vídeo. Perquè, a més del contingut (s’hi ha reclamat un finançament just i també la llibertat dels presos polítics: dos punts que ens defineixen el temps present), hi ha hagut la forma. I la forma ha explicat també moltes coses. Perquè un dels moments més intensos d’aquesta vesprada intensa a València ha arribat precisament al final, quan Betlem Agulló ha llegit el manifest de la comissió: el record del seu germà, Guillem Agulló, assassinat pel feixisme l’any 1993, ha somogut la plaça sencera. Després de constatar ‘la maduresa del poble valencià’, ha compartit una reflexió que els fets d’aquest Nou d’Octubre acabaven de corroborar: ‘Som molt lluny dels anys de la mal anomenada “batalla de València’, i els discursos de l’odi, la confrontació i l’insult ja no funcionen. El valencià ha demostrat ser un poble d’acollida, generós i obert, cosa que ens omple d’orgull; un poble que sap ser país.’

Summary: ‘Es pensaven que no vindríem i en som més que mai’


L’agència de comunicació Atrevia ha fitxat Joan Clos, ex-batlle de Barcelona i ex-ministre d’Indústria d’Espanya, com a ‘soci sènior’. Segons que explica en un comunicat, volen que ‘aporti la seva experiència en àrees com la d’assumptes públics, sostenibilitat i desenvolupament urbà’. Clos va governar Barcelona del 1997 a 2006, quan va fer el salt aquell any a Madrid per a ocupar la cartera d’Indústria, Comerç i Turisme sota la presidència de José Luis Rodríguez Zapatero. Metge de professió, Clos va ser també ambaixador d’Espanya a Turquia i l’Azerbaidjan i del 2010 al 2018 va ser director executiu del Programa de Nacionals Unides per als Assentaments Humans (ONU-Habitat). El nomenament de Clos se suma al de Juan Luis Cebrián, ex-director del País i ex-president executiu de Prisa, que es va incorporar a Atrevia a l’abril per participar en l’estratègia d’alguns projectes i clients de la consultora. En concret, el periodista desenvolupa anàlisi política, vigilància d’entorns i estratègia de posicionament empresarial, segons Atrevia. La firma, una de les més grans d’Espanya del sector de la comunicació, compta amb oficines pròpies a 16 països i una plantilla de més de 350 professionals.

Summary: L’ex-batlle de Barcelona Joan Clos fitxa per la consultora Atrevia


Els funcionaris de la Generalitat de Catalunya comencen avui un cicle d’eleccions sindicals, que durarà tot el mes de març. Prop de 200.000 treballadors públics són cridats a les urnes, un 8% de la població assalariada. Avui votarà el personal d’administració i tècnic, bombers i agents rurals, amb un cens de 30.000 treballadors. La setmana vinent, el dia 11, podran votar els 16.000 mossos d’esquadra, i el 12 els treballadors del sector de l’ensenyament no universitari (80.000). Finalment, els dies 26 i 27 votarà el personal de la sanitat pública (80.000). En les eleccions sindicals d’avui es vota als serveis centrals de la Generalitat i als territorials de les quatre demarcacions, on hi ha inclosos el cos de bombers i el d’agents rurals. Històricament, a la Generalitat s’han imposat els dos sindicats majoritaris, Comissions Obreres (CCOO) i la Unió General de Treballadors (UGT), però a les darreres eleccions hi hagué un canvi significatiu. Si el 2010 CCOO i UGT havien sumat el 64% dels vots als serveis territorials i al central, en les darreres eleccions, del 2015, van passar a tenir el 48%. La primera força (amb un 26%) va ser el sindicat IAC-CATAC, que el 2010 havia quedat darrere aquests dos grans sindicats. IAC-CATAC és un sindicat sobiranista, que va donar suport a la vaga general del 21 de febrer proppassat i ha demanat l’alliberament dels presos polítics i el respecte a la voluntat del poble català. Uns altres sindicats sobiranistes són la COS (6,5%), considerada la sectorial laboral de l’Esquerra Independentista, que és la principal organització entre el cos de bombers; el sindicat SAC (1,3%), present als serveis centrals, que també ha donat suport a la vaga i ha demanat l’alliberament dels presos polítics; i la Intersindical-CSC (2,6%) que només es va presentar als serveis centrals i al servei territorial de Barcelona i obtingué 4 representants de 37 als serveis centrals. També té una força important el CSIF (14%), sindicat espanyolista que va avalar l’aplicació de l’article 155, i també hi és present l’ACAIP (1,9%) que va demanar la dimissió del director general de serveis penitenciaris per haver donat suport a l’alliberament dels presos polítics. La mobilització de l’independentisme En aquesta ocasió el sobiranisme s’ha mobilitzat per assolir el màxim de suport possible. L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) assegura que ha maldat per aconseguir un sindicalisme compromès amb Catalunya, que garanteixi que ‘tothom estigui a l’altura quan arribi el moment de donar suport al govern que haurà de fer efectiva la independència’. Amb aquest objectiu, l’ANC ha impulsat la campanya ‘Sindicats: eines de país’, conjuntament amb la campanya ‘Cambra de comerç, eina de país’ amb vista a les eleccions de les Cambres del mes de maig. L’objectiu és que hom voti uns sindicats que facin costat a les institucions catalanes i les defensi en cas d’aplicar-se un nou 155, a més de defensar el dret d’autodeterminació, el republicanisme i els drets socials, civils i laborals. El dia 4 de març l’ANC, juntament amb la Intersindical-CSC, va organitzar l’acte ‘Per la República de la gent treballadora. Ens calen sindicats nacionals i de classe’. En aquestes eleccions, la Intersindical-CSC, que va convocar la vaga del 21 de febrer passat, com també les posteriors al Primer d’Octubre, es presenta arreu, tant als serveis centrals com a tots els serveis territorials. Així mateix, ha creat una secció de bombers. En gran part, aquestes eleccions serviran per a mesurar quin pes real té. En les eleccions passades, hi va tenir una presència mínima, però una gran incidència social. El 2015, les forces sobiranistes (IAC-CATAC, SAC, COS i Intersindical-CSC) van obtenir el 36,5% dels vots. Ara es podrà comprovar si hi ha hagut un punt d’inflexió després de les vagues generals convocades en defensa de la República i les institucions. El precedent: el Servei Català de Trànsit Les darreres eleccions sindicals en un òrgan de la Generalitat van ser les del Servei Català de Trànsit, el 14 de desembre de 2017. La Intersindical-CSC hi va ser la primera força, amb un 27% dels vots i 4 membres de la junta de personal; en les eleccions anteriors n’havia obtingut un de sol. Si CCOO i UGT havien obtingut la majoria absoluta en aquest servei el 2013, amb el 55% dels membres, en aquestes darreres eleccions de 2017 van arribar tan sols al 31%. En canvi, la suma de CATAC-IAC i Intersindical-CSC va passar del 33% al 54%.

Summary: El creixement dels sindicats republicans es mesura a les urnes