La Generalitat Valenciana reivindicarà la setmana que ve en el fòrum sobre el corredor mediterrani a Brussel·les, concretament els dies 3 i 4 d’octubre, la necessitat d’aquesta infrastructura a l’altura de València, ja que, segons ha denunciat, el govern espanyol ha exclòs qualsevol menció a la ciutat en un estudi en el qual concreta el llistat de projectes per a aquesta infraestructura. Així ho ha avançat la consellera d’Infrastructures, María José Salvador, en un esmorzar informatiu en el qual ha estat acompanyada pel secretari valencià d’aquest ram, Josep Vicent Boira, on ha explicat que la delegació valenciana, encapçalada per Boira, abordarà la qüestió sobre nodes urbans. En concret, la titular d’Infrastructures ha reprovat que el govern de l’estat espanyol no faci esment en el seu document al túnel de Serradora, ni a la Font de Sant Lluís ni tampoc prevegi cap advertiment sobre el trànsit de la V-30 ni sobre l’heterogeneïtat de circulació que pateix València, però en canvi sí que valora la M-30 i la congestió a Madrid. De fet, ha recordat que la Generalitat ja havia criticat el silenci de l’executiu espanyol sobre el corredor mediterrani al País Valencià i havia demanat una reunió amb el Ministeri de Foment al setembre però no n’han tingut resposta. ‘Queda palès que per a aquest govern el País Valencià és invisible’, ha lamentat Salvador. Per aquest motiu, ha avançat que la seva intenció a Brussel·les serà traslladar en un to reivindicatiu als estats membre de la UE, operadors i usuaris la urgència de projectes a València per a evitar que la ciutat es converteixi “en un coll d’ampolla” pel trànsit. Recordenació de la xarxa ferroviària En concret, Boira defensarà la urgència de posar en marxa la reordenació de la xarxa ferroviària valenciana per a evitar congestió en la circulació i problemes que suposen que València ‘no pugui funcionar’, ha dit De fet, ha advertit que si la infrastructura no arriba en un futur, ‘el col·lapse arribarà de seguida’. Ha manifestat que per a la Generalitat el més raonable seria el túnel passant per la ciutat de València, que podria ser d’amplada internacional, perquè els trens de rodalia poguessin funcionar per aquesta via i dedicar així el túnel de Serradora a mercaderies que enllaçarien amb la ZAL del Port de València i l’estació intermodal de la Font de Sant Lluís. Això permetria, segons que ha explicat, la separació de trànsit de manera que les mercaderies anirien directament al port i a les factories com Ford i els viatgers anirien pel túnel. Tot i això, Boira ha criticat l’absència de projectes per a la xarxa ferroviària valenciana a l’altura de València a l’informe d’Espanya sobre el corredor mediterrani i ha comparat la situació de la ciutat amb altres europees. Ha indicat que en el govern francès ha pressupostat 2.500 milions per a obres d’aquesta infrastructura a Marsella, a executar per a desembre del 2023 fins a 2030, i de 4.600 milions a Lió, mentre que l’executiu italià s’ha compromès en 4.300 milions amb Torí, sense data de començament de l’obra.

Summary: El Consell reivindicarà a Brussel·les més visibilitat de València en el Corredor Mediterrani


Twitter ha informat que ha eliminat 130 perfils falsos que ha vinculat a Esquerra Republicana de Catalunya. Segons la plataforma, els comptes formaven part d’una xarxa que publicava contingut relacionat amb el referèndum de l’1-O i que intentava ‘influenciar de manera inorgànica en l’opinió pública‘. Twitter recorda que la creació de comptes falsos suposa una vulneració de les regles de la xarxa social. Vegeu ací l’explicació: El 2018 Twitter va obrir una base de dades de transparència, on publica informació sobre perfils associats amb ‘operacions d’informació amb suport d’estats’. D’aquesta manera, la xarxa social intenta lluitar contra la manipulació del contingut de les converses a Twitter. Per això prohibeix activitats com el contingut brossa, l’actuació coordinada, els comptes falsos, la distribució de material piratejat, l’evasió del blocatge o fer ús del material atribuït a tercers comptes. Ahir la xarxa social va actualitzar el contingut de la base de dades, i a banda del cas d’ERC, també va publicar informació relacionada amb Iran, Rússia i Veneçuela. Tots els comptes identificats han estat eliminats.

Summary: Twitter tanca una xarxa de comptes falsos que vincula a ERC


Ara que s’escau el centenari de l’esclat de la Revolució Russa, Edicions de 1984 reedita una de les cròniques més apassionants sobre aquell fet històric que va canviar el món: Deu dies que trasbalsaren el món, de John Reed, en una traducció de Roser Verdaguer. Edicions de 1984 la va publicar per primera vegada el febrer de 1986, dins la col·lecció ‘Soldats de ploma’. Llegiu-ne el primer capítol. Els editors Laura Baena i Josep Cots ens parlen de l’edició d’aquest clàssic: «La seqüència revolucionària que arrenca el mes de febrer del 1917 amb el derrocament del tsar culmina el mes d’octubre amb la presa del Palau d’Hivern que posa fi al règim tsarista. Ara el poder recaurà en els soviets: els obrers en armes. Reed, sempre atent als esdeveniments que succeïen a Rússia, arriba a Sant Petersburg poc després l’intent contrarevolucionari fallit del general Kornílov. »L’ordre mundial acabava de fer un dels tombs més impressionants que ha vist la humanitat, i la vida de milions de treballadors va il·luminar-se de sobte amb la llum nova, encegadora, de la revolució. »John Reed va ser testimoni de primera mà del començament d’aquesta nova era. En aquest llibre, hi trobareu des de les vagues i manifestacions que van precedir l’enderrocament del règim tsarista fins a la formació dels soviets, els debats que sorgien arremolinats amb l’acció al carrer, els primers decrets revolucionaris, Kérenski, Trotski o Lenin mateix entrevistats a peu de trinxera, com qui diu. Tot viscut i escrit amb una exigència i un arravatament que ens fa entendre que allò que vivia era un fet tan extraordinari que encara avui és percebut pels poderosos com el gran fantasma que va recórrer Europa. »De la importància literària del llibre, en dóna fe el fet que, avui, cent anys després, Deu dies que trasbalsaren el món continua essent la narració apassionada, fonamentalment viva d’aquest episodi històric. La crònica de referència de la Revolució Russa.»

Summary: Edicions de 1984 reedita ‘Deu dies que trasbalsaren el món’, crònica apassionada de la Revolució Russa


Joanjo Garcia diu que el sud viu en efervescència i la seva obra n’és tot un símptoma. Ell és un dels noms que obre escletxes en el panorama literari del país. El premi Ciutat d’Alzira, amb la novel·la ‘El temps és mentida’, la seva obra preferida, va significar una empenta a aquesta trajectòria ascendent. Però Garcia, home inquiet i poc conformista, entra en una zona poc confortable amb la novel·la ‘Arribarà el dematí’, editada per Bromera, que se situa la tardor del 2014, en plena convocatòria del 9-N, i que ha estat una de les revelacions de la Setmana del Llibre en Català d’enguany. L’escriptor s’hi submergeix en el procés independentista i en una Barcelona que defineix de rentadora en posició de centrifugar. De la mà de Laura, la protagonista de vint-i-cinc anys, ens parla de lluita, de compromís, d’amor, de sexe i de la recerca de la identitat passejant pels referents històrics de l’independentisme que enllacen València i Barcelona. ‘Arribarà el dematí’ compta amb un epíleg de luxe de Manuel Delgado. —D’on sorgeix la novel·la? —Vaig venir a les festes de Sants del 2014 com la protagonista de la novel·la i vaig veure que els meus amics de Sants tenien una opinió diferent del procés que alguns altres companys meus del Maresme. Aquella contradicció entre visions diferents sobre el procés que entraven en conflicte em va crear la necessitat d’indagar sobre quina era la veritat. —I la vàreu trobar? —La veritat és que vivim en un país que no és homogeni i on és difícil de construir un discurs hegemònic, perquè allò que val per a Barcelona no val per a Girona i allò que val per Alacant no val per a Palma. —És interessant que la primera novel·la sobre el procés s’hagi escrit des de València. —El País Valencià és el país dels miracles. No es diu, però és així. La novel·la, la vaig escriure durant el procés, la vaig començar el novembre del 2014 i la vaig acabar el gener del 2015. La vaig escriure en viu. Després ha estat un temps de buscar una editorial al Principat i no trobar-ne, que és una circumstància difícil d’explicar, però que té a veure amb el que explica la novel·la. La separació dels Països Catalans crea les barreres autonòmiques i també les barreres dels mercats autonòmics. —Però Bromera diu endavant. —Sí, i això demostra com canvien les coses. Ens anem llevant la por, moltes vegades som presoners de les nostres pròpies etiquetes o pors. Fa vint anys que sentim coses negatives del País Valencià: que si la corrupció, que si és el pitjor del món i ara al País Valencià hi ha hagut un canvi polític que al Principat no hi és, ni a cap altre lloc de l’estat tampoc. Al País Valencià les coses es van movent, la societat civil ha alçat el cap i ha guanyat algunes batalles. L’Aplec dels Ports n’és un exemple. En un poble on viuen 60 persones i tota la comarca s’aboca per acollir-ne a 3000. Hi ha símptomes que la potència del sud és en efervescència. —L’amor és molt complicat? —L’amor va lligat a la identitat. Fins que no saps qui ets no pots fer participar una altra persona en el teu desordre. La protagonista de la novel·la no ha trobat encara el seu ancoratge al món i això fa l’amor més complicat. Primer mirem-nos a l’espill, mirem de saber qui som i agafem-nos-ho amb calma. Després, si hem fet tot açò podrem sumar. A la novel·la tots els personatges estan com perduts, són de fora de Barcelona. A la novel·la Barcelona és com una rentadora en posició de centrifugar, en què tot fa voltes a mil per hora, on és molt difícil de quedar amb la gent, on és impossible de trobar-se per casualitat, on és difícil que germinen amors duradors. Però eixes formes d’estimar pertanyen a eixa generació i s’han de valorar. El sexe ocasional forma part d’una manera de viure. —Si Barcelona és una rentadora en posició de centrifugar, València què seria? —La veritat és que no sé definir-te València, potser perquè hi sóc massa a prop. Però, aprofitant la metàfora dels electrodomèstics, m’agradaria que fos un congelador que ha estat massa temps tancat i ara ens espera ple de coses que n’hem de traure perquè recuperen les olors i les textures, la tendresa i els sabors. Només hem d’infondre’ls calor, a aquests desitjos. —Identitat, amor, lluita, compromís… i el suïcidi quin paper hi fa en la novel·la? —No volia tenyir la novel·la de pessimisme, volia partir de l’optimisme, de generar alegria, d’encomanar efervescència, de crear espais per a descobrir-se. El suïcidi no és en un primer pla, potser és la música de fons o una amenaça. Gravita en l’ambient però la càmera no l’enfoca. Només hi he posat els contorns, no m’enfronte al suïcidi perquè és la darrera frontera. Aprendre a dir no és més important que el suïcidi. —També hi ha el paisatge del viatge amb tren València-Barcelona —Els valencians el fem molt: professors, estudiants, gent que ha vingut a treballar a Barcelona. Jo, moltes vegades l’he fet setmanalment. I també m’agrada fer-l’hi sortir perquè és important d’entendre com el viatge forma part d’un espai. —El procés allunya o acosta? —També vaig escriure la novel·la per donar-me una explicació a aquesta pregunta. L’any 96, l’Onze de Setembre era per a mi la primera cita política del curs i en canvi el primer any de la Via des de València vam viure el procés amb molta distància. L’eufòria que es vivia al Principat no corresponia a la situació que vivíem al País Valencià. L’inici del procés el vam viure amb desencís perquè la gent estava contenta amb una cosa que ens excloïa. Després quan vam venir i vam veure què passava vam comprendre que la gent tenia i té motius per a estar contenta. La gent està contenta perquè els seus veïns s’han adonat que el camí és tirar pel dret. Nosaltres podem triar entre estar tristos o activar-nos i començar a fer coses perquè el camí ens ajunte. —I com ho veieu? —Espere que sí, que ens activem, però jo no en tinc la resposta. —Es pot parlar d’una generació al País Valencià, de gent nascuda a final dels setanta, que fa un relleu important i viu la catalanitat des de València d’una altra manera? —Sí, i tant, hi ha una generació que venim d’unes altres circumstàncies polítiques, que estem alfabetitzats, que estudiem en la línia en valencià, o estem en contacte amb el català a l’escola, i que en algun moment trenquem eixe complex i comencem a parlar amb naturalitat en tots els àmbits. Jo per a aquesta generació tinc nom, en dic la generació AEN, que era l’organització que teníem a la Universitat. Allí militàvem Xavi Sarrià, Feliu Ventura, Muriel Villanueva, Andreu Ginés… Aquesta generació entra en contacte amb Barcelona amb gent com Laia Altarriba, Cesc Freixes… Abans, quan entraves en una botiga a València i parlaves català et preguntaven de quin poble venies. Això ha canviat, la gent ha vinculat el valencià al canvi polític i cultural, a coses positives. I la gent vol inserir-se en aquest corrent perquè és positiu. —Sou una generació que demaneu un tracte d’igualtat entre el Principat i el País Valencià, un tracte de tu a tu, sense paternalismes? —No el demanem, les coses no es demanen, la igualtat tampoc. —I com ho diríeu, doncs? —Ho normalitzem, les coses es fan i aleshores les pots rebre com una demanda o no. Però nosaltres no venim a demanar res, nosaltres fem. I aquesta novel·la és una manera de fer-ho, de construir aquesta normalitat, com hi ha tanta altra gent que ho fa des d’unes altres posicions. —A la novel·la la protagonista descobreix els Països Catalans d’una manera molt bonica. —Ho viu com un gest d’amor, com una cosa que era escrita en una placa però que la mare sent dins seu. Aqueixa nena sent que és un gest d’amor, com un gest d’admiració, i compra aquesta nacionalitat d’una manera molt senzilla i com de casualitat. —Sovint s’arriba a les coses decisives per casualitat? —Jo hi arribe perquè un dia un amic em diu anem a l’Aplec del Puig i allà em conviden a anar a una assemblea a la facultat. Hi vaig i tot comença. La gent més intel·ligent de la meva generació està en l’independentisme i la gent que transita per allí s’hi agafa perquè és el moviment més viu i més desacomplexat de la facultat. Parle dels anys noranta. Després hi ha hagut un alentiment, o potser fins i tot una pèrdua, però en aquell moment hi ha molta gent que té un compromís molt important. Tot això passa perquè la nostra generació tenia uns referents de lluita d’un altre món. Ara tot és molt diferent. Ens havien explicat el socialisme, el comunisme, el mur de Berlín, per a què servien els sindicats, els drets laborals… I en el procés de precarització les generacions actuals tenen uns objectius més grans perquè aquesta liquidació dels referents tradicionals de l’esquerra els ha deixat orfes. Això és un problema i també una oportunitat, perquè molts d’aquests referents els havíem idealitzat…. Tot això és una mica el que li passa a la protagonista de la novel·la: ella cerca un ideal i en troba un altre, o troba un buit on inscriure la seva experiència. —Que la protagonista sigui una noia ha estat difícil? —En realitat ha estat una aposta, volia fer una cosa diferent i la veritat és que la veu de la noia em va sortir d’una manera molt senzilla, m’ha nascut molt fàcilment. En canvi, per donar-li els referents més generacionals, per saber quines lectures té una persona militant de vint-i-cinc anys sí que m’he documentat més a fons, perquè les coses canvien. —Quins són els vostres referents literaris? —Qui m’enganxa a la lectura en català és Calders. Encara que la meua llengua materna és el català, a casa parlàvem en castellà fins que a setze anys faig el canvi. Jo pertany a una generació on passa el contrari que abans: a casa parlem en castellà i a fora en català. Anteriorment, m’havia enganxat a la literatura Borges. Vargas Llosa, em pareix una persona detestable, però és un bon escriptor; també m’interessa Patricio Pron. —I dels coetanis? —M’interessa molt Muriel Villanueva, que ha fet coses molt bones i sempre ens fem propaganda mútua; Xavi Sarrià que hauria d’escriure més i pot fer coses molt positives, m’agraden molt els seus contes; Roc Casagran, que a banda que escriu bé té un discurs al darrere; també Anna Moner ho fa molt bé, té un estil diferent del meu, és molt barroca, molt intensa, molt exigent. Jo sóc molt de ritme i ella és més d’ambient… Bé, hi ha molts noms. Podria parlar de Xavier Aliaga, que ha apuntat un estil; de Juli Alandes, que ha fet un pas endavant. De gent, n’hi ha molta. Necessitem una miqueta de projecció i que la gent es crega això que fem. És important que rebem inputs del que fem. —Sembla que trenqueu totalment amb el tòpic que al País Valencià val més no parlar d’independentisme —Jo, l’independentisme, el visc amb molta naturalitat perquè me’l mire sense imposicions i també amb molt de respecte. És la meua veritat, la meua opinió i uns altres tenen la seua. Crec que el procés ens ha ensenyat a les organitzacions que no hem de vèncer, que hem de guanyar-nos la gent. Eixa sensació de ser pocs ens ha marcat la forma de relacionar-nos, d’interactuar entre la gent que cal trencar. Cal seduir la gent. A mi a vegades em pregunten com puc anar amb camisa i ser antisistema. Doncs, sí, no cal anar amb xandall sempre. —La llengua que feu servir barreja oriental i occidental sense previ avís. —La llengua és un desgavell volgut perquè comença en occidental i es passa a l’oriental i hi ha moments que en una mateixa escena es parlen els dos dialectes. Jugar a fer participar en el dialecte d’una manera conscient també era un repte per a mi. —Per acabar, la novel·la retrata una generació que ara té vint-i-cinc anys però també s’endinsa en l’independentisme dels anys vuitanta, fent que sigui un relat intergeneracional que pot interessar públics diferents. —Nosaltres no hi érem, però vam recollir-ne les cendres. Les disputes entre l’independentisme quan nosaltres hi arribem encara hi són. Són escenaris que queden vius i que d’alguna manera heretem. Per a mi la novel·la ha d’aspirar a la universalitat i l’ha de poder llegir tothom. S’hi pot sentir identificada una persona que visca a Roma o a qualsevol lloc. No he escrit per a mantenir les capelletes, sinó per a trencar-les.

Summary: Joanjo Garcia: ‘El País Valencià és el país dels miracles’


La companyia de missatgeria mòbil WhatsApp ha anunciat que des del 31 de desembre l’aplicació deixarà de funcionar en alguns mòbils amb versions antigues del sistema Android. La companyia ja ho havia anunciat, però encara no havia concretat la data de l’apagada. WhatsApp ha dit que no havia estat ‘una decisió fàcil’, però que és l’encertada per a continuar oferint un bon servei. ‘Mirant cap al futur, volem centrar els esforços en les plataformes mòbils que fa servir la majoria de gent.’ Els sistemes operatius i aparells afectats són: els iPhone 3GS i els que tenen sistema operatiu iOS 6, Blackberry (inclòs el model 10), Android 2.1, Android 2.2, Windows Phone 7.1. Tot i que de primer també havien previst que deixaria de funcionar en el Nokia Symbian S60, el Nokia S40 i BlackBerry OS i BlackBerry 10, WhatsApp ha decidit que continuaria operatiu en aquestes plataformes fins el 30 de juny de 2017 per la demanda dels afectats. Actualment WhatsApp té més de mil milions d’usuaris a tot el món.

Summary: WhatsApp deixarà de funcionar en alguns mòbils el 31 de desembre


Diuen que hi ha molts Ramon Llull i que cada lector pot trobar el seu: l’inspirador, el crític, l’investigador, el dialogant, l’ordenador, el viatger, el lògic, l’escriptor, l’autodidacte… Quin és el vostre Llull? Ho hem preguntat a bons lectors de Llull i també a especialistes en la seva obra. El resultat, un tapís de mirades riques per a dibuixar una instantània o per a fer un esbós, estimulant, del gran pensador medieval europeu, fundador del català literari, del qual enguany es commemora el setè centenari de la seva mort. Per això celebrem l’Any Llull. Lola Badia Directora del Centre de Documentació Ramon Llull. Universitat de Barcelona «Ramon Llull era un superdotat que mai no va acabar de prendre consciència de l’abisme que separava la seva capacitat de treball, de pensament abstracte i de disposició per a les experiències de caràcter místic del nivell mitjà de la gent en aquests tres sectors. I això sense esmentar la seva extraordinària capacitat d’escriptura. Recordem que abans de la il·luminació de Randa del 1274, quan encara no havia perfilat el cor metodològic del seu sistema, l’Art, va escriure el Llibre de contemplació en Déu, en català, una llengua que no disposava de cap mena de tradició com a vehicle per a l’expressió de productes d’alta cultura. És un llibre llarg com quatre vegades el Quixot, redactat en una prosa perfectament elaborada. Les altres prop de dues-centes seixanta obres de Llull toquen tots els gèneres coneguts als segles XIII-XIV i estan pensades per a públics diferenciats. Quan va caldre expressar-se en llatí, que era la llengua global del moment, Llull ho va saber fer, com també havia sabut aprendre àrab per poder entrar en contacte amb el grup més nombrós d’infidels que volia atreure el cristianisme amb la seva Art de calcular racionalment la veritat.» Maribel Ripoll Comissària de l’Any Llull a les Illes Balears «El meu Llull és el viatger incansable, compromès amb l’objectiu que dóna sentit a la seva vida, que troba en la paraula l’instrument per recuperar la pau i l’entesa entre els homes. És el Ramon coherent amb un projecte vital, al qual supedita totes i cada una de les seves actuacions que du a terme, una causa que esdevé única. És el Ramon tenaç i persistent malgrat els fracassos evidents, persuasiu fins a l’extrem, que no escatima esforços per fer extensiu a tothom l’instrument que li ha obert el camí vers el coneixement i el descobriment del món, l’instrument que li ha permès lluitar contra la ignorància.» Joan Santanach Comissari de l’Any Llull a Catalunya «Se’m fa molt difícil concretar un únic aspecte de l’obra de Llull que, des del punt de vista personal, m’interessi per damunt de la resta. La seva mateixa condició de figura polièdrica és ja un tret que el fa extraordinàriament atractiu. Potser em decantaria pel Llull escriptor. Els seus llibres són d’una qualitat fora del comú, i això que se situen als inicis de la història de la literatura catalana. A més, escriu sovint com a reacció contra la literatura del seu temps, si més no la profana, i sense que la mateixa creació literària sigui un objectiu per si mateix, sinó que el que li interessa és transmetre el seu pensament i determinats models de comportament als lectors. D’aquí també la seva originalitat. Llull és un vast territori que cal explorar sense prejudicis.» Joan F. Mira Escriptor «El meu Ramon Llull podria ser el cavaller transfigurat, el pelegrí persistent i tossut, el cristià apassionat, el missioner obstinat, el poliglot, el diplomàtic excessiu, el viatger incessant, l’home d’acció que només pensa en la contemplació, el místic i enamorat, el narrador ple d’originalitat, el filòsof que pretén convèncer el món amb una lògica nova, i sobretot podria ser el creador genial d’una llengua literària, el primer europeu que expressa en la llengua del poble un pensament teòric rigorós. I com que hauria de ser, i és de fet, tot això i potser més coses encara, el meu Ramon Llull és simplement un personatge irrepetible, immens i totalment singular en la història d’Europa.» Miquel Desclot Escriptor, poeta i traductor. Ha publicat a Proa una versió actualitzada del ‘Llibre de les bèsties’ «El meu Llull és el Llull literari, que és el que conec més bé. Entre altres raons també, perquè les obres de Llull són tantes i tan complexes i no es troben totes editades encara, que és impossible conèixer-lo tot. Però jo recordo que vaig entrar a la facultat de filologia joveníssim i hi vaig entrar llegint el ‘Blanquerna’. Vull dir que abans d’entrar a la universitat ja llegia Llull. Llegia el Llull literari, perquè havia començat amb el ‘Llibre d’amic e amat’. Per tant, el Llull que m’atreu més és el literari. Ara, com que escrivia tan bé, qualsevol cosa que li llegeixis t’ensenya. Llull és un mestre. Encara ara és un mestre.» Perico Pastor Pintor. Ha il·lustrat la versió actualitzada del ‘Llibre de les bèsties’ fet per Miquel Desclot (Proa) «Hi ha un Llull personal que és el del ‘Desconort‘, que m’agrada molt, quan es confessa, ‘La vida de Ramon’ també m’agrada. Hi ha un Llull programàtic, que es pot fer una mica pesat. De tots els personatges de Llull el més entranyable és el fracassat. És a dir, aquesta persona que recórrer mitja Europa trucant la porta de reis i papes i que sovint no l’obren, perquè devia ser molt insistent. Amb aquesta idea tan clara del que volia fer, que no va arribar a fer mai, tot i que va fer un esforç titànic. Aquesta cosa que volia fer no la va arribar a fer mai, però en canvi pel camí va fer una quantitat de coses extraordinàries. Aquest és el personatge, per a mi.» Pere Antoni Pons Filòleg, escriptor i periodista. Ha versionat l’obra de Llull, ‘Accidents d’amor’ (Barcino) «Sobre el Llull fanàtic: A mi el que em resulta més fascinant de Ramon Llull és la seva condició de fanàtic religiós que, contràriament al que era habitual en la seva època i a diferència del que ha estat la tònica general al llarg de la història, va optar per imposar les seves idees, no tan sols a través de la violència –que també–, sinó a través de la literatura, el pensament i la raó. També em sembla fascinant la descomunal ambició literària i intel·lectual -el fanatisme literari i intel·lectual, podríem dir- que va guiar Llull tota la vida, i que el va dur a treballar amb una obstinació i una voluntat perseverants i indoblegables. En aquest sentit, em sembla fins i tot exemplar. Si vols fer una gran obra, consagra totes les teves energies a pensar-la, a escriure-la i a defensar-la, a pesar de tot i contra qui faci falta. Crec que aquesta és una de les lliçons més actuals de Llull.» Biel Mesquida Escriptor i poeta «Ramon Llull és la paraula, i la paraula és el pa i la sal de la nostra cultura i de la nostra civilització. Va ser el primer savi que creà dins la llengua catalana una semàntica nova de trinca per a la paraula «art», creà el sentit de l’art com una tecné, l’artifici clàssic, la feina ben feta, l’obra endreçada, precisa, perfecta. Llull va fer sàvies i sensibles operacions d’ordre semàntic i morfològic amb aquella llengua romànica, el català, que amb els seus treballs i esforços es convertia en una llengua d’alta cultura des del bressol del seu naixement. Però també traspassa la llengua i la descompon i la torna a crear perquè respongui als seus interessos de recerca i divulgació. Llull ultrapassa els límits de la llengua i n’arriba a alterar la composició molecular per obtenir un material mal·leable capaç de dir la realitat i crear realitats noves. Ramon Llull és un homenot d’homenots, el gran escriptor nacional català. »

Summary: El meu Ramon Llull


El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha criticat el repiulet de l’ex-presidenta del parlament Núria de Gispert en què relacionava polítics de Cs i PP que han marxar de Catalunya amb porcs. ‘És un error greu. Són comportaments que no hauríem de tolerar a la nostra societat i al nostre projecte, que vol ser inclusiu i entendre la mà a tothom’, va afirmat en declaracions a TVE ahir a la nit. ERC haurà de decidir què vota en la proposta de resolució del grup PSC-Units que demana la revocació de la Creu de Sant Jordi a De Gispert. Un guardó que s’ha anunciat justament aquesta setmana. Per la seva banda, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha donat la polèmica per tancada rebutjat així retirar-li la Creu de Sant Jordi. De Gispert s’ha justificat afirmant que va repiular el tuit ofensiu sense adonar-se de la relació que feia entre els porcs i els polítics unionistes.

Summary: Sabrià critica De Gispert: ‘Són comportaments que la nostra societat no hauria de tolerar’


L’opinió d’Amnistia Internacional sobre la sentència del judici contra el procés ha creat molta expectació aquestes darreres setmanes perquè encara no s’hi havia pronunciat. Ahir va anunciar que dimarts presentarà el seu informe sobre la sentència en conferència de premsa, però ahir la versió francesa de la web d’Amnistia Internacional Suïssa va fer públiques unes conclusions en un comunicat. Després de la publicació d’aquesta notícia per VilaWeb, va ser esborrat. Caldrà esperar, doncs, a la conferència de premsa prevista per a dimarts per confirmar oficialment la posició d’Amnistia Internacional respecte del judici. A la nota l’organització denuncia que els drets de llibertat d’expressió i de reunió pacífica són amenaçats a l’estat espanyol i focalitza la crítica en la condemna per part del Tribunal Suprem espanyol contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Considera que ‘trepitja els seus drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica’ i per això en demana l’alliberament immediat. L’anàlisi critica que la condemna es basa ‘la definició vaga del delicte de sedició del codi penal espanyol i en la interpretació massa general i perillosa d’aquesta definició’. És per això que, a propòsit dels dirigents independentistes condemnats, diu que ‘la imprecisió d’aquesta definició i la seva interpretació àmplia també posen en dubte les condemnes per la sedició’ pronunciades contra ells. Aquestes són les línies generals de l’anàlisi d’Amnistia Internacional, però no se’n sabran més detalls en profunditat fins a dimarts, quan els responsables compareixeran per explicar-la. L’article també recull les declaracions d’importants càrrecs de l’organisme, com ara Daniel Joloy, conseller principal d’Administració, Dret i Política: «Jordi Sànchez i Jordi Cuixart han de ser alliberats immediatament i les seves condemnes per sedició anul·lades. Si bé la nostra anàlisi no ha revelat cap prova per a pensar que tot el judici va resultar injust, és evident que el Tribunal Suprem ha interpretat la sedició massa àmpliament, cosa que implica la criminalització d’actes legítims de protesta.» Es destaquen també declaracions com la d’Esteban Beltran, director d’Amnistia Internacional Espanya: «Les condemnes dictades contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart constitueixen clarament una restricció excessiva i desproporcionada dels seus drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica. El congrés ha de modificar la definició de sedició sense demora, per no criminalitzar els actes pacífics de desobediència civil ni restringir-ne indegudament la llibertat de reunió i expressió pacífiques.» També es recull l’opinió d’Adriana Ribas, coordinadora d’Amnistia Internacional Catalunya: «Si els dirigents polítics catalans han pogut cometre un delicte que legítimament hauria estat processat a causa dels seus càrrecs públics, la seva condemna per sedició –un delicte definit massa vagament– incompleix el principi de legalitat. Les autoritats han de posar remei a aquesta situació sense demora.» L’organisme alerta que ‘la desobediència civil pacífica és protegida per la legislació internacional sobre drets humans’ i que ‘una acusació excessiva per fets de desobediència civil restringeix indegudament el dret de reunió pacífica i viola el dret internacional’. Diu, a més, que ‘s’obre el camí perquè les autoritats estableixin un sostre il·legal en el nombre de persones que poden exercir a la vegada el seu dret de manifestar-se pacíficament’. ‘Una manifestació no perd el seu caràcter pacífic perquè es cometen actes il·legals o alguns manifestants utilitzen la violència’, conclou. Podeu llegir ací l’article complet: «Les penes de presó dictades contra els dos dirigents de la societat civil i set alts membres del govern català es basen en la definició vaga del delicte de sedició del codi penal espanyol i en la interpretació massa general i perillosa d’aquesta definició pel Tribunal Suprem: ‘Jordi Sànchez i Jordi Cuixart han de ser alliberats immediatament i les seves condemnes per sedició anul·lades’, va dir Daniel Joloy, conseller principal d’Administració, Dret i Política d’Amnistia Internacional. ‘Si bé la nostra anàlisi no va revelar cap prova per a pensar que tot el judici va resultar injust, és evident que el Tribunal Suprem ha interpretat la sedició massa àmpliament, cosa que implica la criminalització d’actes legítims de protesta.’ Com a ciutadans i dirigents de les organitzacions de la societat civil, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart van tenir el dret d’expressar les seves opinions i d’organitzar manifestacions pacífiques pel referèndum i la independència de Catalunya. Aquests mítings o les seves accions tenien com a objectiu impedir l’aplicació d’una decisió judicial, la desobediència civil pacífica és protegida per la legislació internacional sobre drets humans. Una acusació excessiva per fets de desobediència civil restringeix indegudament el dret de reunió pacífica i viola el dret internacional. Condemna desproporcionada Després de la conclusió del judici, Amnistia Internacional conclou que les penes de nou anys de presó contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart per sedició constitueixen una restricció desproporcionada dels seus drets de la llibertat d’expressió i reunió pacífica. Afegeix que el Tribunal Suprem no ha demostrat que les sentències de tanta gravetat fossin proporcionals als actes pacífics de què eren acusats. ‘Les condemnes dictades contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart constitueixen clarament una restricció excessiva i desproporcionada dels seus drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica’, va dir Esteban Beltran, director d’Amnistia Internacional Espanya. ‘El congrés ha de modificar la definició de sedició sense demora, per no criminalitzar els actes pacífics de desobediència civil ni restringir-ne indegudament la llibertat de reunió i expressió pacífiques.’ A més, Amnistia Internacional lamenta que la cort suprema lligui la gravetat de la infracció a la naturalesa ‘en massa o generalitzada’ de l’oposició a l’aplicació d’una decisió judicial. D’aquesta manera, s’obre el camí perquè les autoritats estableixin un sostre il·legal en el nombre de persones que poden exercir a la vegada el seu dret de manifestar-se pacíficament. La manca de claredat al voltant del delicte de sedició en el codi penal interpretat pel tribunal permet restriccions injustificades dels drets de llibertat d’expressió i reunió pacífica. Com a resultat, una àmplia gamma d’accions directes no violentes són criminalitzades injustament. La imprecisió d’aquesta definició i la seva interpretació àmplia també posen en dubte les condemnes per sedició pronunciades contra els dirigents polítics catalans. ‘Si els dirigents polítics catalans han pogut cometre un delicte que legítimament hauria estat processat a causa dels seus càrrecs públics, la condemna per sedició –un delicte definit massa vagament– incompleix el principi de legalitat. Les autoritats han de posar remei a aquesta situació sense demora’, va dir Adriana Ribas, coordinadora d’Amnistia Internacional Catalunya. ‘Tothom té dret de saber si la seva conducta pot constituir un delicte. Així i tot, la sentència dictada demostra que la vaguetat de la definició del delicte de sedició permet un ús excessiu. La interpretació del Tribunal Suprem podria tenir un efecte perjudicial que dissuadís els ciutadans a participar en protestes pacífiques per por.’ Informació addicional Amnistia Internacional ha seguit els procediments contra dotze dirigents catalans amb relació als fets ocorreguts a Catalunya en el moment del referèndum del primer d’octubre de 2017, incloent-hi la participació en totes les audiències del judici de Madrid. Les condemnes es van publicar el 14 d’octubre. Set alts representants catalans, a més de dos dirigents d’organitzacions de la societat civil, van ser condemnats per sedició a penes que van dels nou anys de presó als tretze i van ser inhabilitats. Tres alts funcionaris més declarats culpables de desobediència civil van ser multats i inhabilitats. Segons la legislació internacional de drets humans, les restriccions al dret de reunió pacífica han de ser previstes per la llei i necessàries i proporcionades a un interès públic específic. Una manifestació no perd el seu caràcter pacífic perquè es cometin actes il·legals o alguns manifestants utilitzin la violència. A més, si un comportament pacífic en un esdeveniment pot estar sotmès a algunes restriccions, ha de ser degudament previst per la llei. S’ha de formular qualsevol delicte d’una manera prou clara perquè els ciutadans puguin adaptar-hi la seva conducta en conseqüència.»

Summary: Amnistia Internacional critica la sentència contra el procés i exigeix l’alliberament immediat de Cuixart i Sànchez


Esport i política; política i esport. Dos conceptes que, per molt que s’intentin separar, han anat units des de sempre. L’esport no és aliè a la realitat social, que també s’expressa a través seu. De fet, en el moment que s’entren banderes a les grades, es creen seleccions nacionals i es canten himnes, es fa política. Encara que es vulgui negar, els estadis són escenaris idonis des d’on difondre ideologies. Aquesta simbiosi ha desencadenat també manifestacions radicals. I és que les mostres més clares d’ideals en l’esport són per part dels grups ultres que fan d’aquesta disciplina una lluita política. Ultres polítics Quan es parla de hooliganisme o moviment ultra s’associa a equips de primer nivell. Al futbol anglès o italià hi abunda. No obstant, la realitat és una altra i el hooliganisme és més a prop del que pensem i són presents en clubs de qualsevol categoria. De fet, a Catalunya són molts els equips amateurs que compten amb un grup d’animació ultra que, a banda d’animar el seu club, volen deixar molt clara la seva ideologia política. Com ells diuen, “fan política amb l’esport”. No es tracta d’una ideologia moderada, sinó que són pensaments radicals que, sovint, passen per sobre l’esport. Encara que alguns grups ultres es posicionin com apolítics, difícilment poden desvincular-se d’uns ideals. En el món dels ultres, la ideologia no es negocia. És per això que molts prefereixen deixar clar el seu pensament polític des d’un principi. Ho fan per evitar confusions, però també perquè tothom sàpiga qui és qui. Generalment, els grups o són d’ultradreta o d’ultraesquerra. Ideologies antagòniques que, evidentment, generen confrontacions. Entre ells, existeix una mena de guerra que es desenvolupa tant a dins com a fora els estadis. Al cap i a la fi, una guerra política on l’esport no hi té massa a veure. Antifeixisme a Sant Andreu Sant Andreu, barri de Barcelona, compta amb un dels grups ultres més reconeguts a Catalunya. Són Desperdicis, fundat el 2007 i amb una clara ideologia antifeixista i contrària al futbol modern. Mireia Martínez, membre del grup, creu que “el futbol és un espai d’oci des d’on volem difondre els nostres valors polítics”. De la mateixa manera que les festes populars s’han polititzat per evitar actituds racistes, sexistes i homòfobes, Martínez pensa que “el mateix passa en el futbol; un esport popular on fàcilment es troben comportaments feixistes”. Un dels fundadors, G.D.F. que prefereix no identificar-se, defensa “la definició ultra del grup, perquè ens polititzem i no ens n’amaguem, en fem bandera”. Dins Desperdicis conflueixen diferents pensaments: independentistes, comunistes, socialistes o anarquistes. Alguns dels membres militen a organitzacions independentistes com Arran o Plataforma Antifeixista de Barcelona. Alex Coello, antropòleg, relaciona aquests grups amb les tribus urbanes. “Tots ells tenen uns elements comuns, una identitat per formar part d’un col·lectiu”. Martínez ens parla del paper de la dona. “En un esport tan masculinitzat com el futbol, les noies són minoritàries”. Ella confirma que són poques i moltes s’uneixen al grup com a “nòvies de”. Cada cop més, i seguint els valors feministes de l’antifeixisme, les noies del grup s’organitzen per tenir més iniciativa dins Desperdicis i augmentar la seva implicació. De totes maneres, Martínez creu “que encara queda molt per fer en aquest sentit per acabar amb el sexisme als estadis de futbol”. Des de l’Unió Esportiva Sant Andreu valoren “molt positivament la presència de Desperdicis a l’estadi per l’ambient i caliu que donen”, tal i com afirma Jordi Royo, gerent del club. El responsable de marketing del club, David Carmona, pensa que “els valors defensats per Desperdicis s’adeqüen totalment a l’ADN del Sant Andreu”. Feixisme i futbol No sempre és així. La visió andreuenca xoca amb la situació que va viure el Club Esportiu Sabadell amb el grup radical feixista Hooligans Vallés. El 2014 es van detenir dos membres del grup, i el 2011 Hooligans Vallés va posar punt i final com a organització després de 18 anys al ser expulsats de l’estadi pel club. De totes maneres, ex membres de Hooligans Vallés segueixen assistint a la Nova Creu Alta a títol personal. Aquest col·lectiu va néixer el 1993 com a grup d’animació del Sabadell. Poc a poc es van anar constituint com a ultres feixistes i qui no compartia la ideologia va abandonar el grup per animar a una altra part de l’estadi. Parlem amb un ex membre del grup que prefereix no identificar-se. Reconeix que són feixistes però que mostren “la ideologia nazi al cos i no en banderes”. Tatuatges d’esvàstiques, creus gamades i tot tipus de simbologia feixista els identifica, ell mateix porta les SS tatuades al dit. A més, el col·lectiu mantenia relació amb els centres feixistes Hogar Social Madrid i Casal Tramuntana de Barcelona. Defensar la seva ideologia no és fàcil i els problemes amb el club i la policia van anar augmentant. “Quan el Sabadell va pujar a Segona Divisió A i l’independentisme va créixer, vam ser expulsats com a gossos”, explica l’ex membre. Com ell descriu, han rebut molta repressió per part de la policia i els escorcolls duraven fins la mitja part. “Dos membres de Hooligans Vallés són a la presó, per motius relacionats amb el grup i per ideologia”. Un estil de vida En el món hooligan, molts cops, la ideologia passa per damunt de les persones. Entrar a un grup ultra significa radicalitzar-se i anar a animar el seu equip es converteix en un estil de vida. “Ens acabem convertint en una família” diu G.D.F, de Desperdicis, que afegeix que “l’estadi de la U.E.Sant Andreu és casa nostra”. Molts cops, les persones que hi entren ho fan perquè tenen els mateixos ideals, i l’esport queda en segon lloc. L’ex membre de Hooligans Vallés explica que el principal motiu pel qual va entrar al grup va ser “la ideologia feixista”. Tots ells, a banda de defensar uns valors comuns, troben en el grup un col·lectiu amb qui se senten identificats i s’entenen. El sociòleg Salvador Cardús creu que busquen “un reconeixement social o una cohesió que no han aconseguit per vies convencionals”. Cap a un futur complicat Els radicals, però, independentment de la seva ideologia reben una forta repressió per part de la policia arran de les diferents modificacions de la Llei Antiviolència de l’Esport de 2007. Els clubs han d’inscriure els seus penyistes i no poden registrar grups denominats ultres, que seran perseguits. En conseqüència, aquests no poden entrar pancartes ni tifos que identifiquin el grup ultra o amb consignes polítiques. L’esdevenir dels radicals s’endevina complicat i els seus membres han d’anar amb peus de plom per la persecució policial i del Consell Superior de l’Esport. Mentrestant, tenen molt clar que volen seguir a les grades. FONTS: Salvador Cardús, Alex Coello i Albert Juncà. Ultres a l’hoquei. Els grups ultres polititzats no només es troben al futbol. A Blanes tenen una grada antifeixista des de fa tres anys. La Grada Antifa Kombatent (GAK) té una història peculiar i des de la humilitat combinen animació a l’hoquei amb implicació política. Parlant amb un dels seus membres, Marc Fàbregas, hem pogut elaborar l’infogràfic que descriu el grup.

Summary: Grups ultra: quan la política crida més que el futbol


Jørgen Kühl és el director de l’Institut Møller Skolen, a Slesvig. El centre ocupa un edifici espectacular, regal de Maesrk, la gran empresa de contenidors danesa, de fet la més important del món. Kühl parla amb passió del seu projecte educatiu i recorda amb un punt d’emoció el dia que la reina de Dinamarca en persona va acudir a inaugurar-la. ‘L’helicòpter va aterrar ací mateix –diu mentre assenyala un espai obert al costat de la pista d’atletisme– i tots els alumnes érem al davant de l’edifici, cadascun amb una petita dannebrog‘, el nom de la bandera danesa, originària de Tallinn, per cert, que ara fa vuit-cents anys. L’escena no hauria de tenir gran cosa d’especial. L’edifici és un projecte educatiu extraordinari, un exemple de col·laboració i de filantropia. És una autèntica joia arquitectònica i de disseny, obra de C. F. Møller Architects, un dels estudis internacionals més prestigiosos d’Aarhus, amb el qual el 2010 va guanyar el premi del Royal Institute of British Architects. Hi desenvolupa una tasca educativa impressionant i assoleix alguns dels millors nivells educatius del país i cada any envia els seus alumnes en massa a les millors universitats de Dinamarca. I va ser construïda en un temps rècord, tot just un any. Per tot plegat no hauria de ser sorprenent que la reina Margarida II el volgués inaugurar. Però un detall crida molt l’atenció: Slesvig és a la República Federal d’Alemanya, no al Regne de Dinamarca. En alguns altres indrets la inauguració d’aquest edifici hauria estat un escàndol. I segurament hauria motivat un conflicte diplomàtic enorme que la reina de l’estat veí hagués inaugurat una escola que s’expressa en la llengua oficial de l’estat veí i que és situada en un terreny que n’havia format part. A més, va ser rebuda per un miler de ciutadans que enarboraven la que se suposa que és la bandera de l’estat veí i la van aclamar com a reina pròpia. Però a Slesvig-Holstein no és el cas. La singular situació creada pel referèndum d’autodeterminació del 1920 fa d’aquesta regió una de les més peculiars d’Europa quant a la identificació nacional dels habitants. Bàsicament Slesvig és dividida en dues parts, la septentrional integrada a Dinamarca i la meridional a Alemanya. Però en totes dues hi ha notables comunitats minoritàries de l’altra nació, comunitats que amb el pas dels anys comencen a reconèixer-se com a parts d’un trencaclosques extraordinari a la porta mateix d’Escandinàvia. Danevirke: la gran muralla danesa La ciutat d’Slesvig, de fet, és al final d’una llarga llenca de mar que entra de la Bàltica i que crea l’estrangulament de la península de Jutlàndia. I a molt pocs quilòmetres al sud hi ha Danevirke, una extraordinària muralla començada a construir cap a l’any 500 després de Crist i feta servir militarment fins al 1864, durant la segona guerra d’Slesvig. En total són trenta quilòmetres de fortificacions que van de l’antic port víking d’Hedeby fins als pantans que donen a l’Atlàntic i que tallen de manera efectiva el pas entre Europa i Escandinàvia. La Danevirke és avui a quaranta-quatre quilòmetres al sud de la frontera oficial de Dinamarca i, tanmateix, com repeteixen constantment en el museu que explica el treball arqueològic que s’hi fa, és ‘el certificat de naixement de Dinamarca’. Un certificat de naixement que els danesos reconeixen solemnement, malgrat ser en un estat diferent. La visita de la part central de la muralla impressiona perquè es pot comprovar amb un simple cop d’ull de quina manera al llarg de tants segles aquest mur ha alterat el paisatge. Jutlàndia és una península bàsicament plana però a mesura que et vas acostant a la muralla es fa ben visible una línia de turons aparentment naturals, encara que en realitat tenen a sota els maons i les pedres que els danesos i els seus avantpassats hi van acumular de manera extraordinària per impedir el pas dels invasors. Fins i tot una cosa que té tota l’aparença de ser un riuet sec és en realitat una rasa artificial. Del punt més enfonsat al cim de la muralla hi ha quinze metres de desnivell impossibles de superar amb les tècniques i l’equipament de cap soldat durant tots aquests segles. La visita guiada en aquest indret té un moment especial, que és el pas per la porta. Encara que no ho indica cap escrit, els arqueòlegs han descobert la que era, o havia de ser, sens dubte, l’única porta de pas enmig dels trenta quilòmetres de muralla. I s’hi pot passar i deixar enrere Europa i entrar a això que és, o era, Dinamarca. La història d’Slesvig-Holstein és la història d’un de tants indrets de contacte com hi ha hagut a Europa. Saxons, víkings, frisons, danesos, prussians primer i alemanys després s’hi han trobat barrejats durant segles, convivint de manera estreta i fent-se la guerra de manera constant. La partició de Slesvig-Holstein El 1864 la Guerra dels Ducats va enfrontar Dinamarca d’una banda i Prússia i Àustria de l’altra. El resultat fou que el ducat danès de Slesvig es va incorporar a Prússia juntament amb les províncies de Holstein i Lauenburg. Però Prússia es va comprometre a organitzar un referèndum en un termini de sis anys per donar al poble de Slesvig l’oportunitat de tornar a la sobirania danesa. Així i tot el referèndum no va arribar fins després de la Primera Guerra Mundial, i encara gràcies a la derrota d’Alemanya i als nous aires polítics creats amb la defensa del dret d’autodeterminació per part del president americà Woodrow Wilson. Per votar, Slesvig es va dividir en tres zones, cadascuna de les quals havia de votar per separat. En la nord, la Zona 1, tres quartes parts de la població es van manifestar en favor de tornar a Dinamarca. En la central, la Zona 2, la majoria va votar per restar a Alemanya i en la sud, la Zona 3, la votació no es va arribar a fer. El problema va ser que tant en la nord com en la central el resultat no va ser homogeni i en algunes poblacions va guanyar l’opció contrària a la majoritària. Però en vista de la dificultat per a establir una frontera homogènia en aquestes condicions, es va decidir que la ratlla seria la que s’havia dibuixat entre les dues zones i es va assumir que a banda i a banda restarien petites minories, daneses a Alemanya i alemanyes a Dinamarca. La decisió va causar una crisi important al govern danès però la nova frontera es va estabilitzar amb el temps fins a l’arribada de la II Guerra Mundial. Dinamarca va ser envaïda per Hitler en sis hores i l’ocupació nazi va remoure la delicada situació d’Slesvig-Holstein i va crear una tensió enorme entre danesos i alemanys. La col·laboració de la minoria alemanya en l’ocupació de Dinamarca i després els ajuts de Dinamarca als danesos alemanys en forma de menjar i diners immediatament després de la fi de la guerra, van crear una forta tensió entre les dues comunitats, tensió que només es va anar apagant amb el pas dels anys i la unitat europea. Slesvig-Holstein, després de la II Guerra Mundial, va caure sota el règim d’ocupació britànic, tot i que varen ser bàsicament soldats noruecs els qui van controlar el territori. Precisament l’Institut Møller Skolen s’alça avui sobre la que va ser una caserna de l’exèrcit noruec, abandonada als anys vuitanta. L’escola és envoltada d’una extensa àrea esportiva i recreativa, plena de gespa però sense arbres. Excepte un. Una classe ha estat dissenyada per tenir un angle de visió específic cap a aquest arbre, que serveix per a ensenyar als xiquets la complicada història recent del país. Mentre es construïa l’institut un home gran noruec va aparèixer i va explicar que ell en persona havia plantat aquell arbre quan de jove havia estat destinat a la caserna militar, que tenia per obligació principal controlar els alemanys vençuts, que vivien en unes condicions terribles del punt de vista material i moral. Ara l’arbre solitari recorda als estudiants de la minoria danesa l’ocupació d’Alemanya i les dificultats per les quals els seus avis van passar a causa del nazisme i de la guerra. I això sense haver-se de moure dels elegants pupitres de disseny. Però per als alumnes la visió de l’arbre és diferent segons el seu origen. De fet, ara mateix, dues terceres parts són de famílies que s’expressen en alemany i que fa dues generacions no haurien estat considerades membres de la minoria danesa. L’atracció per Dinamarca i la possibilitat de donar als alumnes una vida doblement interessant perquè poden triar entre Alemanya i Dinamarca per continuar els estudis, treballar o viure ha fet que cada vegada més famílies alemanyes apunten els fills al sistema escolar de la minoria danesa, no sense problemes. Kühl explica que al pati la llengua més comuna és l’alemanya, però que, en canvi, dins l’institut el danès és pràcticament l’únic idioma que se sent. De fet contracten professors danesos que no saben l’alemany perquè d’aquesta manera s’asseguren que no canviaran de llengua en cap moment. I fins i tot els pares que no saben el danès són animats a estudiar-lo i parlar-lo. ‘En les reunions de pares fem que els fills els facen de traductors si no parlen danès i sempre que algú em telefona en alemany jo li parle en danès fins que és possible, no endebades han signat per anar a una escola danesa’, diu. Li pregunte, però, què passa quan juguen un partit d’handbol o de futbol Alemanya i Dinamarca. Respon que una xiqueta en va fer una redacció sobre i va concloure que es pintaria una galta amb la bandera danesa i una altra galta amb la bandera alemanya. Alemanys a Dinamarca Li explique l’anècdota de la bandera a cada galta a Gwyn Nissen i ell em diu que a l’altra banda de la frontera les coses són un pèl més complicades. Nissen és el director de Der Nordschleswiger, el diari en alemany de Dinamarca, sobretot representatiu de la minoria nacional alemanya que va acabar al nord de la frontera actual. Nissen reconeix que les coses han millorat molt aquests darrers anys i posa com a exemple la col·laboració intensa entre els quatre diaris principals d’Slesvig. El Jydske Vestkysten és el gran diari en danès del nord i l’Schleswig-Holsteinische Zeitungverlag és el gran diari en alemany del sud. Tots dos coexisteixen amb el Flensborg Avis, editat en danès a la zona alemanya i amb Der Nordschleswiger, editat en alemany a la danesa. I tots quatre han integrat els sistemes editorials per compartir notícies i informacions d’interès comú. La societat va superant així els estereotips i les majories tenen en consideració les minories. Per exemple, la majoria alemanya a Flensburg ha donat suport a la proposta de retolació bilingüe dels carrers. Fotografia dels monarques danesos a la redacció del Flenborgs Avis. Així i tot, segons Nissen, Alemanya és més permissiva amb la minoria danesa que no a l’inrevés. Per exemple, la sorprenent normalitat amb què els símbols nacionals danesos són desplegats a Alemanya no acaba d’existir a Dinamarca. A la recepció del Flensborg Avis em fa notar que en un lloc destacat hi ha la fotografia de la reina i diu que a Dinamarca, en canvi, no és permès d’hissar la bandera alemanya. En part és una conseqüència encara de l’agressió nazi i, en part, per la por d’un veí molt gran i poderós que els pot condicionar de manera evident la vida. Quan ell anava a escola no era infreqüent que algun company l’insultés dient-li nazi. ‘Això avui ja no pot passar, per sort,’ diu mentre defensa que el funcionament de la regió hauria de ser un exemple per a tot Europa. Diu que ací ha funcionat el reconeixement de la realitat: Hi ha una frontera, hi ha dos estats, però dins de cadascun hi ha una part de la població que se sent diferent i vinculada al veí. Tot això és compatible si tothom se sent reconegut i respectat com allò que és. El reconeixement de l’altre i dels drets de l’altre afirma que ha estat la lliçó principal d’aquests darrers anys, en una terra on la frontera ha anat pujant i baixant al llarg de cent quilòmetres al llarg de dos-cents anys i ha deixat cases i gent ara a una banda i ara a una altra. Una frontera, per cert, que ara de sobte i sorprenentment ha reaparegut. Després d’anys d’estar completament esborrada, la dura campanya de l’extrema dreta danesa contra la immigració ha fet que el govern danès haja alçat una línia de fil d’aram de metre i mig d’alçada al llarg de la línia de demarcació entre Dinamarca i Alemanya. ‘L’excusa ha estat –diu Gwyn Nissen– la pesta del porc blanc.’ La barrera ha estat justificada per controlar aquesta malaltia, que, certament, podria ser terrible per a la indústria alimentària danesa. Però la conseqüència és que segles després torna a haver una nova gran muralla danesa, encara que a quaranta quilòmetres al nord d’on era l’original. ‘Potser –diu amb resignació– és inevitable, perquè aquesta península és un coll d’ampolla a les portes d’Escandinàvia. Però aquesta vegada, si més no respecte dels humans, hi ha varietat assegurada a aquest costat de la ratlla i a aquell perquè ens reconeguem els uns als altres com això que som i s’ha aconseguit que això no siga un gran problema, sinó més aviat una riquesa.’ Europa, i la immensa majoria dels estats europeus, farien bé de prendre’n nota.

Summary: Slesvig-Holstein: una bandera a cada galta


ISTANBUL, 20 (Reuters/EP) Les autoritats turques han imputat formalment 99 dels 360 generals del país pel seu presumpte paper en el cop d’Estat fallit d’aquest divendres passat, segons han informat aquest dimecres dos alts càrrecs. A més, segons aquestes fonts, catorze generals més estan detinguts, tot i que encara no s’han presentat formalment càrrecs en contra seva. Segons l’últim recompte ofert per l’agència oficial Anatolia, són ja 8.660 les persones detingudes pel motí d’una part de l’Exèrcit, de les quals 6.319 són militars. Un dels detinguts, segons informa el diari ‘Sabah’, és el tinent coronel Levent Türkkan, ajudant del cap de l’estat Major turc, Hulusi Akar, qui ha reconegut que forma part de l’organització del clergue Fethullah Gülen, al qual Ankara acusa d’estar darrere del cop. Durant el seu testimoni, Türkkan ha reconegut la seva participació activa en l’intent. El coronel ha dit que un altre dels implicats, el general Mehmet Disli, ‘també és un ‘gülenista” i que aquest anava a preguntar a Akar si volia liderar el cop, si bé el cap de l’Exèrcit i altres comandants s’hi van negar. Mentrestant, aquest dimecres han continuat els acomiadaments i suspensions en diferents òrgans i institucions. Així, el Ministeri de Defensa ha apartat del seu càrrec un adjunt al vicesecretari, tres caps de departament, un general, dos generals de brigada i un contraalmirall, segons una font del departament esmentada per Anatolia. Per la seva banda, el Ministeri d’Esports i Joventut ha suspès 245 dels seus treballadors. En declaracions a la televisió, el seu titular, Akif Kilic, ha explicat que 2.000 treballadors més ja havien estat apartats del seu càrrec en el marc d’una ‘investigació de l’estat paral·lel’, referint-se al moviment que lidera Gülen. ‘Avui hem suspès 245 persones més’, ha puntualitzat. També al Parlament s’han produït acomiadaments. Segons una font parlamentària esmentada per Anatolia, tres assistents de secretari general han estat apartats del seu càrrec.

Summary: Les autoritats turques ja han imputat 99 generals pel cop d’estat fallit


Avui al matí s’ha fet a Baiona una ‘marxa de retrats’ anticapitalista contra la cimera del G-7. Els manifestants han dut quadres amb la foto del president francès, Enmanuel Macron, però cap per avall, per criticar les seves polítiques. En la capçalera de la mobilització s’ha vist una pancarta amb el lema ‘Macron, campió del bla, bla, bla’. D’aquesta manera, els manifestants han volgut mostrar el seu rebuig l’esdeveniment i al fet que Macron hagi rebut als altres sis caps d’estat sota altes mesures de seguretat. A la cimera també hi participen Donald Trump (Estats Units), Boris Johnson (Regne Unit), Angela Merkel (Alemanya), Justin Trudeau (Canadà), Shinzo Abe (Japó) i Giuseppe Conte (Itàlia). Une manifestation s'élance de l'esplanade Roland Barthes où o't convergé tous les portraits. Ceux du président #Macron ont été déballés. #MarcheDesPortraits #DecrochonsMacron #G7Biarritz @MediabaskInfo pic.twitter.com/UIlVhNgg2n — Anaiz Aguirre Olhagaray (@anaiz_aguirre) August 25, 2019 Une image forte de ce #ContreG7 : Les 128 portraits de Macron décrochés en cours d'année dans les mairies sont dévoilés ici à quelques kilomètres de Biarritz pour la #MarcheDesPortraits pour dénoncer son absence de politique écologique. @AnvCop21 @attac_fr @Alternatiba_ pic.twitter.com/ly508dFGZJ — Remy Buisine (@RemyBuisine) August 25, 2019 La marche des portraits, suite.Malgré les révolutionnaires sur canapé qui trouvent que ces actions sont inutiles, j’applaudis des deux mains la performance de faire rentrer 128 portraits de #Macron dans #Bayonne sous couvre-feu.#G7 #G7Biarritz #ContreG7 pic.twitter.com/WQjT8saSBI — Marcel Aiphan (@AiphanMarcel) August 25, 2019 Beaucoup de portraits de #Macron en promenade à l’envers dans #Bayonne malgré la réquisition de la cellule antiterroriste pour les rechercher cet hiver…#G7Biarritz #G7 #MacronDemission #ContreG7 #GiletsJaunes #Acte41 #ContreSommetG7 pic.twitter.com/qqbN0krX8W — Marcel Aiphan (@AiphanMarcel) August 25, 2019 68 detinguts en les protestes d’ahir Ahir a la tarda es va fer una manifestació de protesta no autoritzada contra la cimera. La policia va carregar per a intentar dissoldre-la, fent ús també de gasos lacrimògens i canons d’aigua. 68 persones han estat detingudes per aquestes protestes. #G7EZ #G7Biarritz Cargan contra la manifestación de Baiona pic.twitter.com/tgY8yjIDj3 — Ahotsa.info (@AhotsaInfo) August 24, 2019 🔴ARA MATEIX🔴 Càrregues policials a #Baiona, ús de gasos lacrimògens i canons d'aigua. #G7Biarritz #G7EZpic.twitter.com/pcP3IfFjDK — Arran (@Arran_jovent) August 24, 2019

Summary: Aixequen fotografies de Macron cap per avall en una ‘marxa de retrats’ contra el G-7


La Marató d’enguany ja ha recaptat 3.400.877 euros que es destinaran a la lluita contra l’ictus i les lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques. La presentadora Helena Garcia Melero, acompanyada de la banda musical, han fet la setena actualització del marcador. TV3 i Catalunya Ràdio han preparat més de 17 hores de programació ininterrompuda que, més enllà d’aconseguir fons per la investigació, ha de servir per fer pedagogia i prevenció sobre aquestes malalties. Enguany se celebra la vint-i-cinquena edició de La Marató i s’han preparat més de 3.000 actes per tot el país per a recaptar fons. Es preveu, fins i tot, que durant el derbi d’aquesta nit entre el Barça i l’Espanyol els jugadors surtin al camp amb samarretes del programa. Ací podeu seguir la Marató en directe a internet. També podeu seguir l’evolució del programa al seu canal de Twitter: Tweets by la_marato

Summary: La Marató ja ha recaptat 3.400.877 euros per a lluitar contra l’ictus i les lesions medul·lars


Demà, el documental ‘Campo a través’ obre la secció culinària de la Berlinale, el prestigiós festival de cinema de la ciutat de Berlín. El film és dirigit per Pep Gatell de La Fura dels Baus i s’endinsa en la filosofia i el procés de creació de l’equip del restaurant basc Mugaritz. Coincidint amb la projecció del documental (que es va estrenar al festival de Donostia fa pocs mesos), us oferirem una entrevista amb el director. Mentrestant, us deixem amb una recepta d’aquest restaurant extraordinari, emblema de l’avantguarda culinària lligada al paisatge. A ‘Campo a través’ descobrim els valors i les grans idees que mouen els processos creatius de l’equip del restaurant Mugaritz, que encapsala el cuiner Andoni Luis Aduriz. El documental exposa la filosofa que genera aquest espai i fixa el moment que viu aquest centre de creació. Però abans del documental, l’any 2012, RBA va publicar un volum deliciós, signat per Aduriz en solitari, titulat ‘Mugaritz. La cocina como ciencia natural’, que ofereix un relat més tradicional, històric, del naixement del restaurant, l’èpica del començament d’una aventura enmig de la natura, perdut endins del camp, exposant les grans idees primeres, la descoberta del paisatge i de com servir-se’n, la xarxa de col·laboradors del territori que van anar teixint, la manera de treballar i l’evolució dels menús des del 1998 fins el 2011. També conté un repertori de receptes dels seus plats emblemàtics, que han donat nom al restaurant. Us oferim una de les receptes més conegudes del restaurant Mugaritz, en una versió reduïda (en el llibre el procés és molt més extens i elaborat): Pedres comestibles Ingredients: 65 g Agalita (un mineral en pols) 100 g lactosa 0,8 g pasta colorant negra de vegetals 125 ml aigua 0,5 g sal fina 10 patates dolces cuites amb pell Elaboració: Fer una pasta barrejant la Agalita, la lactosa i el tint negre, afegint l’aigua a poc a poc i deixar reposar una hora. Amb una broqueta de fusta, punxar les patates cuites per un extrem i banyar-les amb la pasta. Posar les broquetes en vertical sobre una superfície perforada a 55 ° C durant 30 minuts, per deshidratar. Passat aquest temps, retirar les broquetes i tapar la perforació amb més pasta. Assecar les pedres fins a deixar-les cruixents per fora i sucoses per dins. Servir-les calentes.

Summary: El restaurant Mugaritz vist per La Fura dels Baus, a la Berlinale


La vice-presidenta i portaveu del Consell, Mónica Oltra, ha dit que el País Valencià no pot ni vol esperar quatre anys que es reformi el sistema de finançament autonòmic. Ha exigit que les solucions arribin ‘a un ritme un poc més lleuger’. En la compareixença de premsa posterior al ple del Consell, Oltra ha dit que l’arribada tant del Fons de Liquiditat Autonòmic (FLA) com dels lliuraments a compte eren benvinguts i permetien de ‘respirar’ l’administració, però que només eren pedaços a l’espera de resoldre definitivament el model de finançament. Dimecres, en un míting a València, Pedro Sánchez va evitar de concretar la data de la negociació del nou model. L’ambigüitat del president espanyol ha causat malestar al Botànic, sobretot a Compromís i Podem. Pel que fa a l’ajust pressupostari de 364,7 milions d’euros previst pel Consell, Oltra ha dit que no sabia el detall de cada partida, però que estava segura que la Conselleria d’Hisenda faria públiques les dades quan fos possible.

Summary: Oltra avisa Sánchez que no esperaran quatre anys per al nou finançament


Acaba d’arribar a les llibreries ‘L’art de callar‘, d’Abbé Dinouart, amb traducció de Maria Dasca, introducció de Ramon Alcoberro, publicat per Edicions de la Ela Geminada. Podeu llegir-ne la introducció sencera i el pròleg que hi va escriure Dinouart. En un món ple de fressa i de paraules insignificants, diu el filòsof Alcoberro, fàcilment enyorem la reflexió callada. En l’època de la Il·lustració era un llibre carca, però en aquest temps d’estrès i d’hipocresia resulta molt convenient de llegir. Així ho diu Alcoberro a la introducció: «El París literari dels segles XVII i XVIII era ple a vessar d’eclesiàstics com Dinouart, que prenien xicres de xocolata desfeta, xiuxiuejaven sobre les petites misèries humanes i donaven to a salons i tertúlies sense posseir cap rellevància especial ni cap originalitat literària.  Les biblioteques de llibres oblidats i les tesis doctorals inútils haurien estat també el destí implacable de l’obra de Dinouart si no fos per ‘L’art de callar’, un llibre moralitzant, gairebé secret, que de tant en tant (i al llarg de més de dos-cents anys) s’ha anat (i es va) reeditant per a gaudi de discrets.  ‘L’art de callar’ és un assaig per a paladars minoritaris, que resulta molt convenient de llegir en temps d’estrès i d’hipocresia. A la seva època va ser l’obra d’un carca, d’un enemic de les Llums que buscava en el silenci un refugi contra el progressisme sorollós. Avui hem de reconèixer que la seva tesi central, per molt que molesti els “modernets”, l’encerta força. Vivim en un món tan ple de fressa i de paraules insignificants que fàcilment enyorem la reflexió callada.» I l’editor Oriol Ponsatí-Murlà ens explica el perquè de l’edició: ‘El segle XVIII francès, el segle de la Il·lustració i de les Llums, és ple de clarobscurs, encarnats per figures polèmiques i polemistes, escriptors moralistes, cardenals i “abbés” amb un peu a l’Església i un altre a la política, un a la cort i un altre a les converses literàries de saló. Edicions de la Ela Geminada ja ha publicat dues obres una mica anteriors, del segle XVII, però que dialoguen perfectament amb aquest “Art de callar” de l’Abbé Dinouart. Una és el “Breviari dels polítics”, del cardenal successor de Richelieu, Giulio Mazzarino. L’altre, les “Màximes o reflexions i sentències morals” de La Rochefoucauld.’ Continua: ‘Obres com les de Mazzarino, La Rochefoucauld o Dinouart ajudaran a consolidar tot un gènere: el de l’aforisme cantellut, breu i incisiu, a voltes desenvolupat, unes altres només esbossat, que inspirarà escriptors alemanys com Lichtenberg, de qui Ela Geminada ha publicat, també, una selecció dels aforismes sota el títol “Quaderns de notes”. Partint sempre de la premissa que construir un catàleg vol dir aconseguir que uns títols dialoguin activament amb els que tenen al costat, la publicació d’aquest “Art de callar” de l’Abbé Dinouart constitueix un pas més en la recuperació d’una visió de conjunt del moralisme francès en llengua catalana.’

Summary: Edicions de la Ela Geminada ens acosta ‘L’art de callar’ de Dinouart


El Comitè Olímpic Internacional (COI) i el Comitè Olímpic Espanyol (COE) han expressat avui la seva ‘màxima i pública satisfacció’ per la decisió del govern espanyol de concedir visats als esportistes kossovesos i de permetre’ls de competir sota el seu himne i bandera en les competicions internacionals que es disputen a l’estat espanyol, com estableix el protocol olímpic. En virtut d’aquesta resolució, que va ser transmesa ahir pel ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, el govern de Pedro Sánchez donarà el visat a les delegacions esportives de Kossove que competeixin a l’estat espanyol, i ‘les autoritzarà a emprar els símbols nacionals propis, himne i bandera, d’acord amb el protocol olímpic’. ‘D’aquesta manera, s’assegura que els esportistes de Kossove puguin participar en igualtat de condicions que la resta dels esportistes dels 206 comitès olímpics nacionals reconeguts pel COI’, destaquen en un comunicat conjunt el COI i el COE. ‘Una vegada més, el COI i el COE volen incidir en el paper fonamental que té l’esport i el moviment olímpic en la construcció d’una societat més integradora i justa, en la qual el diàleg i el respecte són els fonaments i principis fonamentals’, acaba dient el comunicat.

Summary: Espanya cedeix a les pressions del COI, però evita de reconèixer Kossove


Els investigadors del cas Erial indaguen si els diners que atresoraven els testaferros d’Eduardo Zaplana a Andorra (5,9 milions d’euros) procedeixen del presumpte pagament de comissions a Terra Mítica. És una de les nombroses línies de recerca obertes en aquesta causa que va començar el novembre de 2015 i que rastreja el presumpte cobrament de comissions de l’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana durant la seva etapa com a cap del Consell, però també quan va exercir de ministre de Treball i portaveu del govern de José María Aznar. L’ombra de la sospita sobre la gestació i construcció del parc temàtic Terra Mítica sempre ha planat sobre Zaplana. De fet, va ser el seu primer gran projecte faraònic i també el primer cas a ser enjudiciat durant l’etapa del PP. El Tribunal Suprem espanyol va ratificar les penes imposades per la secció cinquena de l’Audiència de València als principals capitosts d’aquesta trama organitzada de divuit empresaris i dos ex-directius del parc temàtic que, mitjançant una complexa xarxa de factures falses, va estafar 6,3 milions a la hisenda espanyola i va causar un perjudici d’1,3 milions d’euros a Terra Mítica durant la construcció del parc.

Summary: Investiguen si els diners de Zaplana a Andorra eren comissions de Terra Mítica


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha començat la seva intervenció recordant l’arribada de les brigades internacionals per combatre el feixisme a l’estat espanyol i ha constatat que ‘l’ordre regna a Madrid’. ‘Una triple aliança (PP, PSOE i Ciutadans) farà president Rajoy, una investidura que marcarà un abans i un després en el nostre país.’ Iglesias ha atacat durament el PSOE, ha reivindicat la plurinacionalitat de l’estat espanyol i s’ha erigit en oposició real després d’allò que ha qualificat de ‘abstencionazo’ socialista cap al PP. Ha volgut reivindicar el moment històric que es viu avui. ‘Una investidura que marcarà un abans i un després en el nostre país’, ha dit. ‘Avui, allò que va representar el passat del nostre país dóna lloc a una cosa totalment diferent, trenca amb el repartiment històric de posicions entre PP i PSOE i el temps posarà cadascú al seu lloc’, ha afegit. I, en resposta a la intenció del PSOE de fer oposició, ha estat clar: ‘És molt difícil de dir que es farà oposició donant el govern al Partit Popular.’ També ha adreçat crítiques a Ciutadans: ‘Ciutadans esgota avui la seva raó històrica: ha servit perquè el pitjor PSOE governés a Andalusia, el pitjor PP governés a Madrid i Rajoy tornés a governar.’ La realitat plurinacional i el 15-M Aquest nou govern del PP amb el suport del PSOE, a parer d’Iglesias, ‘deixa fora les nacions sense estat d’aquesta Espanya plurinacional i els menors de quaranta-cinc anys’. El líder de Podem ha reivindicat la realitat plurinacional espanyola i l’espai polític propi de Catalunya. Un món polític que ha canviat respecte del de la transició, on els dos grans partits constitucionalistes són ‘subsidiaris’. ‘La transició va permetre d’entendre’s amb Catalunya, però avui l’alcaldessa es diu Ada Colau i En Comú Podem ha guanyat les eleccions a Catalunya’, ha dit Iglesias. També ha recordat els darrers resultats electorals del País Basc, on el PP i PSOE, com a Catalunya, són residuals i Ciutadans extraparlamentari. ‘De debò es veuen capaços d’entendre la plurinacionalitat de l’estat?’, ha demanat. Si aquest nou govern no entén la plurinacionalitat, tampoc no va entendre el 15-M, a parer seu. ‘El 15-M va inaugurar una nova transició a Espanya sense la por del passat. Els joves espanyols no tenen por i la por no tornarà a condicionar la política del nostre país’, ha dit. ‘Els únics que tenen por són les elits espanyoles.’ Ha reivindicat les mobilitzacions per l’educació i la sanitat, ‘que són els que defensen les institucions’. ‘La gent humil no té aliats multimilionaris i només té les institucions’. I ha tret de polleguera el congrés espanyol quan ha afirmat: ‘Hi ha més delinqüents potencials en aquesta cambra que fora protestant.’

Summary: Iglesias treu de polleguera PP i PSOE: ‘Hi ha més delinqüents potencials dins aquesta cambra que fora’


De proves presencials per a saber si tenim la Covid-19 se’n fan poquíssimes i fa dies que als pacients amb símptomes lleus els fan la diagnosi i el seguiment per via telefònica. Tot ho gestionen els centres d’assistència primària (CAP). VilaWeb s’ha posat en contacte amb una persona de seixanta-set anys amb símptomes lleus, que s’estima més restar en l’anonimat, i que ens ajuda a recrear com li van fer la diagnosi i el seguiment i quines indicacions ha rebut. —Com comença el vostre cas? —Dissabte sé que una persona que he vist fa poc té la Covid-19. En noto símptomes, jo també. Diumenge no faig res. I dilluns truco al 061. Saturat. —061, saturat. Què feu? —Trucar al 010. Que em desvien al meu CAP. —Qui us até al CAP? —Primer una telefonista. Explico el meu cas. Al cap d’una hora, em truca una doctora. —Què us demana, la doctora? —Quins símptomes tinc (febrícula, tos, i molt mal d’ossos), qui era la persona ja infectada que havia vist, quin dia l’havia vista, quin dia havia començat a estar malalta jo. Amb això em diu que tinc la Covid-19. —Com ho sap la doctora que el vostre cas és lleu i no greu? —Per l’ofec. Em va fer caminar pel pis. Per veure si sentia pressió al pit només de caminar. No en tenia. —Us fa medicar? —No per força. Em va recomanar paracetamol. Però m’estimo més no amagar la febre. No en prenc. —Què us recomana de fer? —Lògicament, confinament. Vol saber si vivia amb algú. Hi visc. I si fèiem vida a part. Sí. Obsessió a no compartir lavabos. —El seguiment, quin és? —Els dos primers dies m’han trucat matí i tarda. Dos cops el dia. Ara si tot va bé, em trucaran dia sí, dia no. —Us truca sempre la mateixa persona? —No. Dues doctores diferents. —El CAP és tancat a la nit. Com podríeu parlar amb ells, si us fes falta? —Quan el CAP és tancat, he de trucar al meu CUAP . —Com sabeu que el vostre cas encara és lleu i no passa a greu? —L’ofec. Si augmenta l’ofec, malament. —Què heu de fer, aleshores? —Trucar al CUAP. Si no l’agafen, presentar-t’hi. I si cal, agafar un taxi i cap a l’hospital directament. —Com us trobeu? —No he passat a greu. I rebre atenció telefònica m’ha calmat.

Summary: Com fan la diagnosi i seguiment de la Covid-19 per telèfon? Un cas pràctic


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ha comunicat oficialment al rei espanyol Felipe VI la investidura de Carles Puigdemont com a president de la Generalitat. Però ho ha hagut de fer per escrit, a petició de la casa reial. La cambra catalana explica que la comunicació s’ha fet per mitjà de correu electrònic aquest migdia, tal com ha demanat la Zarzuela. Ahir el parlament va sol·licitar audiència –’pels conductes habituals’– perquè Forcadell comuniqués avui la investidura presencialment al rei Felipe VI. Tanmateix, la secretaria general de la casa reial espanyola ha enviat un escrit al parlament en què demanava que ‘la comunicació oficial de la presidenta del parlament es realitzi per escrit, a través del cap de la casa reial, per tal de complir els tràmits establerts en la constitució i l’estatut’. Forcadell ha fet un piulet explicant que han comunicat l’elecció per escrit: Finalment, hem comunicat per escrit, a petició de la @CasaReal, la investidura de Carles Puigdemont com a president de la Generalitat. — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) January 11, 2016

Summary: Felipe VI es nega a rebre Carme Forcadell


Benvolguda i estimada Marta: T’escric des de Vic, la nostra ciutat. T’escric des d’on tu no hauries hagut de veure’t obligada a marxar mai. Recordo que, pocs dies abans del divendres 23 de març, vaig veure de lluny el teu company i la teva filla sortint del supermercat. En veure’ls vaig pensar que si no te n’anaves, si no desobeïes la citació i fugies de l’estat espanyol, acabaries empresonada. Quan va haver de marxar l’Anna, a final d’any, jo no ho veia gens clar. Se’m feia impossible d’assumir que una companya hagués d’exiliar-se. Se’m feia una muntanya pensar en tot el que això implicava per a ella, per als seus, per a nosaltres. I no ho entenia. Vaig plorar. I vaig tornar a plorar. Fins a entendre-ho. Certament, és impossible sentir el que les qui heu hagut d’exiliar-vos, o les qui han estat segrestades per l’estat, i la vostra gent, heu hagut de sentir aquests darrers mesos. Tanmateix, en veure el teu company i la teva filla, no vaig sentir res més que empatia per ells i per tu. L’amenaça d’un estat malferit i desembridat no pot ser tractada de cap altra manera que no sigui la més absoluta empatia i tota la solidaritat del món amb aquelles que la patiu. Sabem que aquest patiment va molt més enllà de la persona represaliada concreta. Les persones més properes, sovint anònimes, són les qui més ho pateixen. És per això que la solidaritat antirepressiva és tan important. Cal mostrar i demostrar que cap de les represaliades no esteu soles i que, per tant, elles, les anònimes, tampoc no ho estan. El divendres 23 de març, tot baixant a Barcelona, vaig assabentar-me del teu exili. Vaig recordar com sortíeu, la nit anterior, del parlament i, més enllà dels teus, vaig pensar en la teva amiga i companya Maria. Vam escriure’ns i ella em va dir que aquell divendres es permetia d’estar trista, però que a partir de l’endemà tornaria a donar-ho tot. Aquell mateix divendres, més de 15.000 persones omplíem la plaça Major per mostrar la nostra solidaritat amb tu, amb la teva família i amics, i amb la resta de preses i exiliades. Hi vaig veure molta gent plorant. Ho recordo perfectament. Com recordo haver pensat que, d’alguna manera, i en la línia del que em deia la Maria, seríem capaços de convertir tota aquella tristesa en més compromís, força i dignitat per la resistència civil, desobedient, activa i no violenta que tard o d’hora exerciríem de manera massiva per fer front a l’autoritarisme del règim del 1978. En el marc polític en què ens trobem, no tenim cap més camí, ni per a créixer ni per a guanyar. Assumir uns costos elevadíssims per un objectiu encara major: la llibertat. Deu dies després teníem ple a Vic. Sempre més recordaré aquell ple com el ple més trist de tota la legislatura. D’una manera o una altra, el teu exili era present en totes i cadascuna de les intervencions dels partidaris a l’autodeterminació i la República. A mig ple, a més, va sortir la notícia que l’estat espanyol havia detingut Hervé Falciani, amb l’evident voluntat de pressionar les autoritats suïsses per forçar la teva extradició i la de l’Anna. Un xantatge que, afortunadament, no els va funcionar. L’aparell repressor de l’estat quedaria, una vegada més, retratat. Una barreja de sentiments feia difícil de continuar tancats dins la sala de plens. Hauríem hagut de parar el ple. No ho vam fer, i vam continuar amb una moció amb què ens solidaritzàvem amb Pablo Hásel i Josep Valtonyc, els rapers condemnats a presó per la lletra de les seves cançons. Pocs dies després, l’estat detenia a la companya Tamara Carrasco, activista dels Comitès de Defensa de la República, compromesa amb la resistència civil activa i no violenta i acusada de terrorisme. Amb el Vidal vam anar a Madrid per donar-li suport. Afortunadament, tot i que amb unes mesures de privació de llibertat totalment inacceptables, va sortir. Tornant, al tren, vaig trobar-me amb un company d’Òmnium Cultural que venia de Soto del Real de veure en Jordi Cuixart, segrestat per l’estat des de fa pràcticament set mesos. Mentre parlàvem, pensava en la Txell i el seu fill. I en tot allò que en Jordi, fora del focus mediàtic i sense demanar-me mai res a canvi, ni condicionar cap de les decisions polítiques que preníem, ens va donar quan érem el meu entorn i jo que necessitàvem suport. El meu procés va coincidir amb el seu embaràs, i en Jordi me’n parlava sovint, content. Tots plegats podem aprendre molt d’en Jordi. Aquest és el context que ens ha tocat viure. En aquesta carta he intentat fer un repàs de coses viscudes les últimes setmanes i el balanç repressiu és esfereïdor. Certament, l’estat sembra por, però nosaltres no podem permetre que reculli res més que no sigui més compromís, més determinació i més solidaritat. En aquest sentit, el dissabte 26 de maig celebrarem, a Vic, una jornada per mostrar-te el nostre suport. Volem omplir la plaça de la Catedral d’actes polítics i música. Hem recuperat el Moviment 30/03, com a plataforma de solidaritat antirepressiva, per tal de promoure i coordinar totes les activitats que farem fins a poder-te abraçar, lliure, a la nostra plaça Major. Hauria preferit que mai no haguéssim hagut de recuperar aquest moviment. Tanmateix, m’alegra veure que, davant del que ens fa l’estat espanyol, som capaces de construir una resposta col·lectiva i de ciutat. Desitjo que també siguem capaces de construir-la en l’àmbit del país, tant aquí com a l’exili. Ens cal coordinació. Ens cal una resposta política, col·lectiva i de país. Som davant d’un judici de país, i només el guanyarem si som capaces de construir una estratègia política conjunta. Una forta abraçada, Marta. Desitjo, de tot cor, tornar-te a veure per Vic amb la llibertat que, per ara, l’estat espanyol t’ha robat. Sempre endavant. Vic (Osona, Països Catalans), 11 de maig de 2018.

Summary: ‘Ens veurem a Vic’, carta de Joan Coma a Marta Rovira


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha acusat el president del PP, Pablo Casado, d’alinear-se amb les polítiques del president dels EUA, Donald Trump, i del ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, en matèria d’immigració. ‘S’ha col·locat en una ideologia extremista que afavoreix el racisme, la xenofòbia i l’odi.’ Ho ha dit en resposta a la declaració publicada a Twitter per Casado, en què deia: ‘No és possible que hi hagi papers per a tots ni és sostenible un estat del benestar que pugui absorbir els milions d’africans que volen venir a Europa.’ Sobre aquesta qüestió, Oltra, que és també consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, ha dit que Casado s’havia situat al costat dels ‘referents menys democràtics i exemplars del panorama internacional’, com Matteo Salvini, qui ‘deixa la gent a la deriva al Mediterrani’, o Donald Trump, qui ‘separa xiquets de molt curta edat de les seues mares en la frontera mexicana’. Ha recordat que les persones que arriben a Europa ho fan procedents ‘de llocs en guerra on cauen bombes i volen salvar la vida dels seus fills’, i que les dones nigerianes fugen de l’organització Boko Haram, que les ‘segresta, esclavitza sexualment i les tortura’. ‘Totes aquestes persones que fugen d’aquests països i es tiren a la mar perquè consideren que això és més segur que quedar-se en el seu país, fan com faríem nosaltres en la mateixa circumstància, i la legalitat internacional i el compliment dels drets humans ens obliga a atendre aquests processos migratoris de gent que fuig per a salvar la seva vida, la dels seus fills i salvar-se del terror i de la guerra’, ha resolt.

Summary: Oltra acusa Casado d’alinear-se amb Salvini i Trump : ‘S’ha col·locat en una ideologia extremista’


Facebook s’ha aliat a l’Índia amb organitzacions de salut mental per llançar eines que ajudin els usuaris amb tendència suïcida. La xarxa social va posar en marxa eines de prevenció del suïcidi als Estats Units el mes de febrer passat en col·laboració amb organitzacions locals de salut mental. Ara, Facebook obre les eines per a 148 milions d’usuaris de la xarxa social a l’Índia que permetran que els amics preocupats denunciïn si veuen aquests missatges i que els usuaris afectats puguin parlar amb experts que l’ajudaran amb els seus problemes. Les noves eines permeten que qualsevol persona preocupada per un amic amb tendència a autolesionar-se pugui reportar el missatge a Facebook i la xarxa social els ajudarà a connectar amb professionals de salut mental que arribin a l’usuari directament. Els missatges que són marcats com a perillosos són controlats i supervisats pels equips que, segons la companyia, treballaran a cada moment, perquè això es converteixi en una prioritat. Una vegada reportat el missatge, explicaven, Facebook enviarà un missatge ‘pop-up’ en què permet diverses opcions: parlar amb un amic, contactar amb una línia d’ajuda contra el suïcidi o bé obtenir suggeriments i suport d’autoajuda. En el cas de sol·licitar l’atenció d’ajuda, l’usuari de Facebook podrà trucar o enviar missatges a les associacions de salut que col·laboraran amb la xarxa social així com accedir a una línia d’ajuda psicològica gratuïta. També la xarxa social ha proporcionat una guia de suport que mostra recursos per ajudar a persones, identificar signes d’angoixa emocional o suïcidi i com ajudar-los. ‘Sovint, els amics i familiars són els observadors en aquest tipus de situacions i no saben què fer. Estan preocupats, però estan preocupats per dir alguna cosa equivocada o fer alguna cosa que ho empitjori’, explica el director de polítiques públiques de Facebook a l’Índia, Ankhi Das.

Summary: Facebook llança eines per prevenir el suïcidi a l’Índia


Dues secretàries judicials del TSJC s’han presentat aquest dimarts cap a dos quarts de dotze del migdia al Parlament per lliurar en mà a la presidenta de la cambra, Carme Forcadell, als membres de la mesa i al secretari general de la cambra la resolució del Tribunal Constitucional de dijous passat que declara nul·les conclusions de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent. En la resolució, el TC adverteix al Parlament i als membres de la Mesa que si ignoren la resolució poden incórrer en responsabilitats, inclosa la penal, i l’alt tribunal demana a la Fiscalia que exerceixi les accions que corresponguin contra Forcadell o qualsevol altra persona. En la resolució s’acordava notificar personalment la sentència a la presidenta del Parlament, als membres de la Mesa, al secretari general de la cambra, i al president de la Generalitat i als membres del Govern. Per això, també dos secretaris judicials del TSJC han acudit avui poc després de les dotze del migdia al Palau de la Generalitat per entregar la notificació del TC, que ha estat signada el president de la Generalitat, Carles Puigdemont. La interlocutòria assenyalava “l’advertència d’abstenir-se de realitzar qualsevol actuació tendent a donar compliment a la resolució i del seu deure d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa, jurídica o material, que directa o indirectament suposi ignorar o eludir la nul·litat d’aquesta resolució, advertint-los de les eventuals responsabilitats, inclosa la penal, en les quals poguessin incórrer en cas d’incompliment de l’ordenat per aquest tribunal”.

Summary: El Tribunal Constitucional notifica en mà a Forcadell l’anul·lació de les conclusions del procés constituent


La suspensió del decret de pobresa energètica 6/2013 per part del Tribunal Constitucional espanyol i l’enrenou desfermat quan Empar Moliner va cremar un exemplar de la constitució a TV3 han provocat les declaracions de Catalunya Sí que es Pot. La formació acusa el govern d’utilitzar la sentència per tapar la seva inacció a l’hora de desenvolupar la llei 24/2015, una llei que ha de servir per a pal·liar l’emergència en l’àmbit de l’habitatge i la pobresa energètica. En el mateix sentit s’ha pronunciat la CUP, que coincideix a dir que el govern va tard. És una discussió que té molt de fons i transcendència en la vida dels ciutadans. La llei és un instrument molt més potent que no pas el decret suspès per a resoldre les situacions d’emergència que viuen moltes famílies, i té un abast d’actuació molt més ampli. Per això, deixant de banda aquestes formacions polítiques, ja fa temps que la PAH i associacions com Aliança contra la Pobresa Energètica reclamen al govern que acceleri el desplegament de la llei, amb tots els efectes que tingui. Ja ho deia temps enrere el portaveu de la PAH, Carlos Macías, en aquesta entrevista a VilaWeb. Ara sembla que hi ha un compromís de desplegar-la abans del dia 6 de maig. Malgrat aquest compromís, podria ser que el temps perdut no es pogués recuperar i el govern es tornés a trobar en un carreró sense eixida. Si el decret molestava, el possible desenvolupament de la llei molestarà més. Mentre tota la plana major de la política catalana malda perquè l’última actuació del TC afecti el mínim de famílies possible, l’aparell de l’estat espanyol activa la maquinària per a recórrer contra la llei 24/2015. Si s’arribés a aquest punt, la vulnerabilitat de moltes famílies fóra total. Per això tot fa pensar que encara ha de venir la part pitjor. Si a final de mes s’arriba a aquesta situació, es podria crear una gran tensió entre el govern català i l’espanyol. La CUP ja ha deixat clar que només es pot encarar desobeint, però Junts pel Sí, ara com ara, no sembla sentir-se concernida per aquestes declaracions de la CUP. Tanmateix, si el TC suspèn també aquesta llei, el govern català es pot trobar en una situació nova, molt greu, que seria una de les considerades línies vermelles, perquè el TC vulneraria els drets més bàsics de la ciutadania sense deixar el mínim marge d’actuació. A tot això, s’hi ha d’afegir que Ciutadans i PP van votar a favor de la llei en qüestió. Què diferencia el decret suspès de la llei vigent? El decret llei 6/2013 que va declarar inconstitucional el TC ara fa una setmana protegia dels talls de subministrament les famílies que no poguessin pagar les factures, però només durant els mesos d’hivern i generant un deute que calia pagar. ‘Molts treballadors socials recomanaven de no acollir-se a la treva hivernal perquè sabien que generar un deute volia dir empitjorar la situació econòmica de moltes famílies’, diu Maria Campuzano, portaveu de l’Aliança contra la Pobresa Energètica. Només podien acollir-s’hi les famílies que tenien uns ingressos inferiors a 569,12 euros mensuals, fet que n’excloïa molta gent. La llei tenia mancances i només s’hi van emparar 895 famílies. Amb aquest decret fora de joc, es fa més necessari que mai acabar de desplegar la llei 24/2015, impulsada per la PAH i aprovada per unanimitat al parlament el més de juliol passat. El principi de precaució Aquesta llei va més enllà del decret suspès: preveu que no es talli el subministrament energètic mentre una família es trobi en situació de vulnerabilitat, independentment de l’època de l’any que sigui. Fins ara, si una família s’assabentava que hi havia una llei que la protegia, s’havia de bellugar i presentar un informe per a evitar que li tallessin els subministraments. En canvi, la llei 24/2015, introdueix el principi de precaució. És a dir, parteix de la realitat que molta gent no sap que hi ha lleis que defensen els seus drets: ‘La companyia, que té la informació i sap quins impagaments té, ha de demanar als serveis socials quines famílies hi ha en risc d’exclusió residencial. Fins que els serveis socials no han respost, legalment les empreses no poden tallar el subministrament’, explica Maria Campuzano. I qui pagarà les factures? Si el decret suspès pel TC preveia que les famílies es fessin càrrec de les factures que no havien pagat –tant si era de cop com si era de manera prorrogada–, la llei 24/2015 diu això: ‘Les administracions públiques han d’establir els acords o convenis necessaris amb les companyies de subministrament d’aigua potable, de gas i d’electricitat per a garantir que concedeixin ajuts a fons perdut a les persones i unitats familiars en situació de risc d’exclusió residencial o els apliquin descomptes molt notables en el cost dels consums mínims.’ Com que legalment les empreses subministradores no poden ser obligades a assumir aquests costs, la llei estableix que arribin un acord amb l’administració pública. Tanmateix, aquesta és la principal mancança del text. ‘Nou mesos després de l’aprovació de la llei, la Generalitat encara no ha signat cap conveni. Els hem interpel·lat i fa un mes vàrem portar una carta pública a Carles Puigdemont perquè respongués. Però encara no ens ha dit res’, explica a VilaWeb Carlos Macías. ‘No és una administració valenta. Hi ha una llei i s’ha d’aplicar tant sí com no. Aquesta és l’actitud que hauria de tenir el govern. És el que els demanem’, diu Campuzano. A més, denuncia que algunes empreses vulneren la llei i fan talls de subministrament. ‘Després hem de demanar la reconnexió. La fan ràpidament, això sí, perquè hi ha una llei. Però aquests talls són il·legals i haurien de ser sancionats.’ Fonts del Departament d’Empresa i Coneixement expliquen que treballen per desplegar la llei –que de moment ha evitat més de 32.000 talls– i per aconseguir uns bons convenis amb els subministradors. Tot amb tot, apunten que arribar a un acord és complicat, perquè legalment no es pot obligar una empresa que es faci càrrec, totalment o parcialment, de les factures. El conseller d’Empresa i Coneixement, Jordi Baiget, va explicar dilluns que els acords havien de ser voluntaris i que a algunes empreses ‘els costa més’ d’assolir-los. Protecció contra els desnonaments Però la llei 24/2015 no parla únicament de pobresa energètica, sinó del concepte d’habitatge digne, un aspecte que no recollia la llei anterior. La nova legislació evita els desnonaments i obliga els propietaris d’habitatges a oferir una opció de lloguer social als afectats. I si hi ha incompliments, l’administració pública té eines per a actuar. Ahir mateix, l’Ajuntament de Barcelona va interposar les primeres multes per no haver complert la llei. Va ser a dues societats immobiliàries que havien desnonat famílies vulnerables per impagament, sense haver ofert prèviament l’opció del lloguer social. La sanció pot arribar a 90.000 euros. L’administració també podrà obligar els grans propietaris d’immobles buits a cedir-los durant tres anys al fons d’habitatges de lloguer socials. Aquests grans propietaris són els que tinguin més de 1.250 metres quadrats, siguin entitats financeres o les filials immobiliàries. El possible recurs del TC Però, com dèiem, tot plegat va pel camí de ser suspès cautelarment pel TC. Dimarts, representants del govern català i del govern espanyol en funcions es van reunir en una comissió bilateral per parlar d’aquesta llei. Segons Macías, aquest és el pas previ perquè el govern espanyol presenti un recurs al TC. ‘És el mateix procediment que ha seguit amb totes les normatives que s’han aprovat en matèria d’habitatge: ho van fer amb les lleis contra desnonaments d’Andalusia, Navarra, el País Basc i les Canàries.’ El govern en funcions de Rajoy té temps de presentar recurs fins el 5 de maig. Per això Macías preveu que ho farà oficial al consell de ministres previ, el del dia 29 d’abril. ‘Serà un cop d’estat del govern, les subministradores i la banca contra les lleis que funcionen i que protegeixen els nostres drets.’

Summary: El TC i la pobresa energètica: la part pitjor encara ha d’arribar