Arribem al Mas de Conxa, paisatge d’infantesa i maduresa de l’escriptor i biòleg Martí Domínguez. Es troba en el terme de Godella, entre Godella i Bétera, entre l’Horta Nord i el Camp de Túria, a pocs quilòmetres de la ciutat de València. Aquest és un mas de la família de l’escriptor, biòleg i periodista Martí Domínguez, que el seu avi va comprar a un suís, als anys cinquanta. Un camp de tarongers ufanosos, plens de taronges de dalt a baix, ens dóna la benvinguda. El mas és embolcallat per una gran varietat d’espècies vegetals, algunes autòctones i d’altres foranes plantades per l’avi de l’escriptor, que reconforten: un aplec de palmeres i de pins mediterranis, xiprers, garrofers, araucàries, ambús, casuarines… Comença a despuntar el color groc de la mimosa. ’És l’últim reducte que ha resistit la vulgaritat de la construcció’, comenta Martí Domínguez. Les Clementines es cullen ara. Fan una olor extraordinària, perfumada. En tastem una de l’arbre, fresca, dolça, melosa. Sorpresa gustativa. Confort. Les taronges es colliran més endavant, a finals de març o inicis d’abril, però també les tastem. Mmmmm! Ens les menjaríem totes ara, són tan gustoses, aromàtiques i dolces, que ens sembla que no cal esperar. És la festa de la fruita, és color, és paisatge agrari, és mediterrània, és salut, és qualitat de vida. Els tarongers del Mas de Conxa són de la varietat ‘lane late’, que Martí Domínguez cultiva evitant herbicides i hi deixa una catifa vegetal, on l’agret i les seves floretes grogues en són les protagonistes. Però el naturalista està preocupat. Explica: ‘És un negoci ruïnós. Hi ha el problema de l’acord comercial de la Unió Europea amb Sud-àfrica i que fa una competència deslleial sobretot a les varietats primerenques de mandarines, perquè s’encavalquen amb les sud-africanes. Enguany moltes Clementines s’han quedat a l’arbre. És la història de sempre, que els valencians no sabem defensar les nostres coses, és un problema d’idiosincràsia del nostre poble. Si hi haguera una actitud més combativa, de defensa de la terra, potser aniríem diferent.’ Martí Domínguez amb tarongers. Martí Domínguez ens explica els topònims del lloc: ‘Este rodal ens és molt estimat. Limita amb el barranc del Palmaret, que és el que apareix a les meves cròniques. És la partida dels aljubs. Aljub vol dir cisterna. Amb les avingudes (riuades), els aljubs recollien l’aigua que servia per regar l’horteta que hi havia a banda i banda del barranquet. La resta era blat i vinya. I en l’època de la guerra també es va plantar arròs.’ L’escriptor ens assenyala el mas del costat, Mas d’Elies, i el de Jaumandreu, on va pintar el gran Ignasi Pinazo, durant el període de còlera que va afectar València. Al fons despunta la serra de la Calderona. Però per a l’escriptor el tros més estimat, el que el vincula amb la terra d’una manera més física i literària, és la franja de terra que hi ha entre el barranquet i els tarongers. És allí on cultiva el seu hortet, les seves tomates, les pebreres i albergínies, on té una mata de penqueres (cards). ‘Jo poso les penques en l’olleta de pastor i estan boníssimes. I és un element molt de l’Horta: Rafael Armengol té una sèrie de quadres de les penques. És una cosa molt pròpia. També és cert que ve d’una època de gana immensa.’ Però l’hortet és una labor d’estiu per a l’escriptor. Ara la terra descansa. I conclou Martí Domínguez: ‘El meu ecosistema literari és este rodal. És el barranc del Palmaret, el pla dels aljubs, amb els vells lledoners i la morera. És este el meu tros, on jo em recree, cultive les meves coses, al fons la Calderona, el bell mas d’Elies per veí… És un ecosistema, que va desapareixent. Jo no sé el temps que aguantarà, però ara la pressió és bestial. És l’últim tros que queda cultivat dels termes de Godella i Bétera, que no ha claudicat a la urbanització feréstega i deshumanitzadora.’ Aquest és el paisatge que ens féu de marc per a entrevistar Martí Domínguez aquesta setmana, arran de la publicació del seu llibre Històries naturals (Pòrtic), que aplega cent vint-i-sis articles de caràcter naturalista, vinculant natura i cultura (sobretot art i literatura), que originàriament es van publicar a la revista El Temps. L’entrevista apareixerà aviat a VilaWeb.

Summary: El paisatge de l’Horta de València: el valor natural, agrari i cultural d’un patrimoni que no es pot perdre


La sortida de José Ramón Bauzá fa que el parlament balear hagi de nomenar un nou senador per designació autonòmica que en teoria correspon al PP. El reglament de la cambra fixa que és el PP que ha de designar el successor, però Més per Mallorca ha anunciat que no hi pensa donar suport. El diputat Antoni Reus ha defensat que el substitut sigui un candidat independent que defensi els interessos de les Illes ‘amb consens de tots els partits i els interessos dels ciutadans’. Ho ha argumentat dient que no confia en la ‘capacitat d’encert’ del PP, que ja va triar Bauzá, que va ser un president ‘nefast’ per a les Balears i que com a senador no ha fet res per defensar els interessos dels illencs a Madrid. Més per Mallorca proposa la modificació del sistema d’elecció dels senadors autonòmics, establerta en el reglament de la cambra, per implantar-ne un de més proporcional ‘que permeti triar persones que defensin els interessos de les Balears’. Actualment, al parlament balear hi ha majoria d’esquerres i nacionalista.

Summary: El relleu de Bauzá com a senador aixeca polèmica al Parlament de les Illes Balears


La candidata de Ciutadans per Barcelona a les eleccions espanyoles, Inés Arrimadas, ha anat avui a fer un míting a Torroella de Montgrí (Baix Empordà), el poble de la consellera empresonada Dolors Bassa, en una nova provocació de Cs en aquesta campanya electoral. Una cinquantena de persones han rebut la delegació de Cs d’esquenes i amb una escridassada. S’han pogut sentir crits com ‘Fora feixistes dels nostres barris’, ‘Fora feixistes de l’Empordà’ i ‘Llibertat presos polítics’. Els Mossos d’Esquadra han blindat l’arribada de la delegació de Cs. Arrimadas i la resta de membres del partit han replicat amb aplaudiments i cridant ‘Llibertat’. Ja a dos quarts de deu del matí persones convocades per col·lectius antifeixistes s’ha començat a concentrar a un extrem de la plaça per on havia de passar la comitiva de Cs per accedir al Cine petit, el local on han fet l’acte electoral. A una banda de la plaça han muntat l’estand de Cs i a l’altra hi havia els manifestants, que han desplegat dues pancartes en què s’hi podia llegir ‘Cs a Torroella no sou benvinguts’ i ‘Torroella antifeixista’. Als carrers del poble, com és habitual, hi havia molts llaços grocs, estelades, pancartes de ‘Llibertat presos polítics’ i murals amb la imatge de Bassa. El gener Cs ja va fer un acte a Torroella de Montgrí sense permís municipal. Una concentració antifeixista va ser la resposta de la provocació del partit d’Arrimadas i va haver-hi alguns incidents. Un regidor de Cs de Blanes va rebre l’impacte d’una llauna que va ferir-lo al nas. Los vecinos de Torroella de Montgrí dan la espalda a Arrimadas y el resto del grupo parlamentario a su llegada al pueblo #28a pic.twitter.com/30gZ0WjftL — Pol Pareja (@polpareja) April 21, 2019 Una 50ena de persones escridassa la delegació de Ciutadans que avui fa un míting a Torroella de Montgrí pic.twitter.com/8pOqoDJuDy — Adrià Santasusagna (@adrisantaa) April 21, 2019 A Torroella de Montgrí donant la benvinguda a la Arrimadas pic.twitter.com/zEdJPE7M4R — Enric Moreno (@enric_moreno) April 21, 2019

Summary: Torroella de Montgrí gira l’esquena a una nova provocació d’Arrimadas


Com aquell qui no fa res, Pep Puig (Terrassa, 1969) va filant i desfilant els set relats que conté el llibre ‘L’amor de la meva vida de moment’ (L’Altra editorial), amb una facilitat que ha d’haver estat treballada, que dóna estil i fa goig de llegir. Que no decep. La voluntat de no fer enganyifes ni de fer el tifa, de fer literatura, sembla que preocupa molt aquest escriptor, que després de set anys de no publicar ara hi torna. Fins ara havia escrit dues novel·les: ‘L’home que torna’ (2005) i ‘Les llàgrimes de la senyoreta Marta’ (2007), totes dues publicades a Empúries quan n’era l’editora Eugènia Broggi. Aquesta editora ha recuperat l’escriptor, i el publica al catàleg de la seva nova editorial, L’Altra. És un Pep Puig amb uns quants anys a sobre i un fill (que vol dir molt). Pep Puig havia desaparegut de l’escena literària catalana fins que un dia, la seva companya, la realitzadora Eva Vila (directora del film ‘Bajarí’), es va trobar Eugènia Broggi pel carrer i això va permetre de reconnectar-los. —Què hauria passat amb aquests contes si la casualitat no us hagués reconnectat amb la vostra editora? —S’ha fet una mica mite, aquesta trobada. Això va passar perquè escrivia contes i perquè tenia el desig de compartir-los. Vaig deixar de publicar però continuava escrivint contes per mantenir una vida literària. I tard o d’hora els hauria fet arribar a una editorial. L’Eugènia havia estat la meva editora a Empúries, i ara que havia trencat amb el Grup 62 i fundat la seva pròpia editorial, petita, L’Altra, era ideal: potser en una editorial més gran hauria estat més difícil i, alhora, formar part del seu catàleg, amb en Salter, en Toni Sala i d’altres, tenia molt de sentit. —Com va anar? —Li vaig enviar el conte més llarg que havia escrit, el que va al mig dels set relats. Li va agradar. Aleshores li vaig enviar tots els altres contes que tenia escrits i l’Eugènia en va fer una selecció. Era necessari, per aconseguir un llibre intens, en què les repeticions no l’afeixuguessin. Amb l’Eugènia sempre hem tingut molta complicitat, perquè és una editora que creu en la meva veu i voldria fer un salt comercial amb mi i amb tots els autors en qui confia. Ara, el secret de com aconseguir-ho no se sap. Trobo que l’Eugènia es mereix que li passi això i penso que té confiança en mi en aquest sentit, perquè faig una literatura bastant popular. —Què voleu dir ‘popular’? —Popular com ho és la pel·lícula ‘The Quiet Man’, per exemple. Abans la gent anava al cine com un acte col·lectiu, ni era elitista ni era estrany. Avui el centre de gravetat d’allò que és popular s’ha desplaçat i ja ens costa, saber què és popular. ‘The Quiet Man’ avui es troba en la perifèria d’allò que s’entén per popular. Perquè el que s’entén per popular ha perdut qualitat. —Abans de l’Eugènia Broggi, els havia llegit algú altre els contes que ara s’apleguen a ‘L’amor de la meva vida de moment’? —Algun conte solt l’havia passat a en Jordi Lara, que som amics. Algun conte que em feia sentir content. Però hi ha poca gent ben predisposada de cara als altres i això de donar a llegir contes provisionals… Fa temps, la meva companya se’ls llegia, però amb els contes més recents, que vaig escriure per molestar una mica, vaig perdre aquest suport. —Contes per molestar? —Els primers del llibre els vaig escriure per agradar. Però a mesura que avança el llibre, que són també els contes més recents, el narrador ja no és un ventríloc que fa la veu del nen (com en els primers), no es conforma a agradar i prou, també vol incomodar. —La intenció literària, d’estil, de fer literatura honesta i amb ‘veritat’, és una cosa que us preocupa? —Parlar de ‘veritat’ sembla molt solemne. Per això sovint utilitzo la paraula ‘trampa’, que és l’altra cara de la veritat. Hi ha autors que fan trampa i lectors que volen que els facin trampes. Perquè la veritat incomoda i per això ja els va bé que els facin trampes. Però si els lectors superen aquestes noses inicials, poden arribar a obtenir un plaer literari. I sí, a mi em molesta molt que em facin trampes. Hi ha autors que tenen gràcia perquè tenen ofici, però no saben reconèixer la veritat o ja els agrada donar gat per llebre. La literatura i el cinema de qualitat avui es troben als marges. —I què enteneu per ‘marges’? —Els marges són definits per la quantitat de gent. Són aquests ‘feliços pocs’. És clar que el futbol i les novel·les de misteri hi han de ser, però l’art que toca l’essència, com la poesia, es troba als marges, perquè són quatre gats els que estan disposats a rebre’l. Són quatre gats els lectors de Proust o de Vinyoli. En aquest món global, l’art cada vegada és més als marges. —Els vostres contes parlen d’un món aparentment ordenat que acaba mostrant els sécs, els rebrecs, que es desajusta. I en aquest procés, un element d’incertesa, de misteri, a voltes d’angoixa creixent, marca el ritme dramàtic. —També hi ha en els contes una certa vergonya ancestral. —El conte més llarg, el primer que vau donar a llegir a Eugènia Broggi, és de caràcter autobiogràfic i ho feu explícit. —És un conte central en molts sentits: hi pots reconèixer coses dels altres contes, transita per diverses etapes de la meva vida, i és una història que havia d’escriure, me la devia, a mi i a un món important per a mi que no ha quedat atrapat en les fotografies. Tenia l’opció de fer-ne una novel·la i avorrir-me, o fer una peça més concisa amb els episodis més essencials de la meva vida. I és difícil, creu-me, fer ús de la ficció respectant aquest món del qual vaig ser testimoni. I crec que sóc bastant fidel a l’essència que vaig viure, a la meva biografia, però necessito la ficció perquè no se me’n vagi de les mans. —Potser és això, tenir una veu pròpia. —La veu és una cosa força natural en mi. Allò que no m’és tan natural és l’ofici. Em faria molta mandra, de fer un curs d’escriptura a l’Ateneu. A través de l’ofici es pot arribar al talent? No ho sé. Jo crec en les obres, no pas en els autors. Són les obres que tenen valor. I és una sort fer una bona obra, perquè no ve donada només pel talent tampoc. La màgia d’una obra no pertany a la saviesa, només a l’autor. Perquè hi ha un comportament d’atzar fonamental. Això és el que fa que un autor pugui escriure obres tan desiguals. I també permet d’entendre que hi hagi autors d’una sola obra. —El títol del llibre amaga una sorpresa a l’interior: a la coberta apareix ‘L’amor de la meva vida de moment’ i a dintre s’ofereix aquest títol amb un afegitó una mica desconcertant: ‘L’amor de la meva vida de moment i que es foti’. El títol té una ironia que després es converteix en cinisme. —Atorgo a algú la categoria d’amor de la meva vida. Però aquesta mena de premi el relativitzo amb el ‘de moment’. I en aquest relativisme apareix encara ‘i que es foti’, que vol dir: que s’aguanti. És una manera de dir ‘mala sort’, perquè no serà per tota la vida. És un conflicte que ja conté el primer títol un cop hi he incorporat el ‘de moment’. I sí que converteix la ironia en sarcasme quan a sobre hi apareix ‘i que es foti’. Però jo no l’analitzaria tant, perquè trobo que perd espontaneïtat. A mi m’agradava que quan l’explicava a la gent, la gent reia. Pep Puig llegeix un fragment de ‘L’amor de la meva vida de moment’

Summary: Pep Puig: ’Jo crec en les obres, no pas en els autors’


Els Mossos han protegit una vintena de diputats i simpatitzants de Cs d’una concentració antifeixista a Torroella de Montgrí, poble de Dolors Bassa. El partit unionista havia anunciat durant la setmana que aniria fins al Baix Empordà per atendre a la premsa i muntar un punt d’informació. Però l’Ajuntament de Torroella de Montgrí els havia negat el permís. Arran d’això, grups antifeixistes havien convocat una protesta qualificant de provocació la seva vinguda. Els incidents han començat només arribar al poble on els esperaven un centenar d’antifeixistes amb pancartes. Els Mossos han fet un cordó per protegir els membres de Ciutadans que finalment han quedat apartats a la terrassa d’un bar a la Plaça Quintana i Combis. Un regidor de Ciutadans de Blanes ha rebut l’impacte d’una llauna que li ha provocat una ferida al nas.

Summary: VÍDEO: Incidents per la presència de diputats de Ciutadans al poble de la consellera Bassa


Quina és l’arrel de les violències masclistes? Com afecten les dones segons de quina cultura provinguin? Aquestes són algunes de les preguntes que el festival Femme In Arts vol respondre en el tercer any de vida. Del 21 al 24 de novembre, dins la commemoració del Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència Envers les Dones, al centre cultural lo Pati d’Amposta s’hi han programat vuit activitats multidisciplinàries per a promoure diàleg creatiu i, alhora, apoderar les dones a partir de la creativitat. Presentem el cartell de Femme In Arts 2019! 🙂El pròxim 21 de novembre, arriba la tercera edició de Femme in Arts "Visibles a escena"💜 +info: https://t.co/ppCTLEDa1T#FemmeInArts2019 #visiblesaescena #Lopati #viuamposta pic.twitter.com/vB6ddtved5 — Lo Pati Centre d'Art (@centreartlopati) November 15, 2019 Femme In Arts vol ser una mostra oberta al context més proper, al territori, segons que explica la comissària de l’exposició, Anna Zaera; però també vol obrir finestres ‘a la percepció de la dona i de la violència estructural contra les dones en les altres cultures’. Enguany les organitzadores s’han proposat d’aprofundir l’anàlisi cultural de la violència, contrastant-la en cultures i contexts diferents. Zaera ho explica així: ‘La violència no és tan sols una agressió explícita contra un cos, una propietat o una identitat, sinó que incorpora qualsevol política, forma d’educació, missatges publicitaris, relacions econòmiques, pràctiques religioses’ i més trets que poden variar entre cultures i que és necessari d’explorar. El festival vol posar tots aquests temes sobre la taula amb un diàleg creatiu, partint de la idea que allò que és personal és polític per a vincular idees. Tal com explica Zaera, volen observar les connexions entre la vida personal, la vida comunitària i les identitats dels pobles. Durant el festival es parlarà de temes com el plaer amb les lluites armades, el feminicidi, les cosmologies andines amb els cossos o els rols domèstics amb les migracions. Hi haurà discursos que posaran en comú el món local i el global, entenent que la violència pot englobar moltes formes d’opressió, de les relacions interpersonals al tracte amb l’entorn natural, passant per les desigualtats socials. ‘Cartografia íntima de l’ésser humà’ de l’artista Núria Arias. Per a reivindicar l’art i l’arrelament al territori, el festival comença avui amb una jornada prèvia a la inauguració amb l’exposició ‘Cartografia íntima‘ de l’artista Núria Arias, que fa una comparació entre el cos com a mapa i el delta de l’Ebre, una mena d’analogia que vol fer reflexionar sobre la relació entre el cos i la terra on habitem, amb referències a la cultura maia, que considerava la terra antropomòrfica i l’ésser humà una part indissoluble de l’univers. En la inauguració de l’exposició, que es podrà veure al vestíbul de lo Pati, tots els dies del festival, Arias conversarà amb l’artista Teresa Mulet, que actualment també exposa al mateix espai la mostra ‘Camps de control‘. L’acte inaugural del festival és Una mujer fue la causa, una reflexió sobre la feminitat amb el flamenc experimental de LaboratoriA. Quatre dones amb un llenguatge comú, el flamenc, amb què experimenten i polvoritzen etiquetes amb una escenificació multidisciplinària, eclèctica i arriscada, amb text, dramatúrgia i noves tecnologies. Després de l’espectacle, hi haurà un diàleg amb les artistes per a obrir la porta a tres dies d’arts, cinema, poesia, tallers i reflexions sobre les violències masclistes. Dissabte és el dia dedicat a l’art audiovisual, amb tres projeccions de documentaris. El primer, Las muertes chiquitas, de Mireia Sallarès, un projecte coral i d’envergadura en què trenta dones mexicanes tracten de temes com el plaer, la violència, el dolor i la mort, amb l’orgasme (la petite mort, en francès) com a fil conductor. El documentari, de cinc hores de durada, es podrà veure sencer l’any vinent al Femme In Arts, i enguany se’n projectarà el teaser i un avançament del projecte total, que també inclou una sèrie de fotografies i àudio del relat. Tot seguit, i recollint el testimoni de la feminitat a l’Amèrica Llatina, es projectarà el documentari El despertar de las hormigas, de la directora costa-riquenca Antonella Sudasassi, que retrata la pèrdua de llibertat de la protagonista a causa dels rols de mare i d’esposa. Després de la projecció hi haurà un col·loqui dirigit per Anna Palacios (del servei d’Atenció a les Dones de l’Ajuntament d’Amposta) i Maria Teresa Lletí (de servei d’Intervenció Especialitzada de les Terres de l’Ebre). Per acabar la jornada cinematogràfica es projectarà el documentari Cuidar entre terres, produït per CooperAcció i el setmanari la Directa. El film parla de les dones immigrants d’Europa. La majoria acaben fent feina domèstica, però qui té cura de les seves famílies als països d’origen? Per a acabar de respondre a aquesta pregunta, després de la projecció hi haurà un diàleg entre la realitzadora del film, Núria Gebellí, i una de les protagonistes, María Osorio. Podeu consultar tota la programació del Femme In Arts 2019 Una de les novetats d’enguany arriba diumenge. Tal com explica Zaera, respon a la voluntat d’obrir també una finestra al món digital. És el taller de Guerrilla Feminista, amb Elena Fraj, destinat tant a gent del món de la cultura, de l’art, de la comunicació, com també a dones que s’han pogut sentir intimidades o agredides a la xarxa. La idea és mostrar, amb casos pràctics, ‘com les dones s’organitzen i fan accions d’autodefensa o escarns a homes que han proferit comentaris masclistes o a empreses que tenen campanyes publicitàries sexistes’. Diumenge també serà el dia més literari. L’escriptora Najat El Hachmi presentarà el seu primer llibre d’assaig, Sempre han parlat per nosaltres, en què alerta del perill d’establir un cercle de tolerància sobre els mandats musulmans, partint de l’experiència, en primera persona, de venir d’una família de religió musulmana. S’abordarà la discriminació de la dona començant pel vel i continuant per la manca de llibertats sexuals. El festival es clourà amb una festa de les lletres: un Poetry Slam amb la poetessa i codirectora del festival Barcelona Poesia, Mireia Calafell. És un espai obert a les dones de les terres de l’Ebre perquè puguin recitar poesia o més manifestacions artístiques, per a fer-les visibles a escena i perquè puguin enfortir-se com a col·lectiu.

Summary: Femme In Arts, a l’arrel cultural de les violències masclistes


Ahir es va presentar a l’antiga fàbrica Estrella Damm de Barcelona el Fòrum Gastronòmic de Girona, que enguany es farà del 19 al 21 de novembre. L’acte era ple de cuiners i de petits productors de la indústria alimentària. Pep Palau, director del Fòrum Gastronòmic, no es referí en cap moment a la situació política del país, però en declaracions a VilaWeb va dir que el procés d’independència no havia pas alterat les expectatives de la fira gironina. Enguany el fòrum ha crescut més d’un 30% d’espai i, tres setmanes abans de la inauguració, ja s’hi han inscrit més de 250 empreses. Són majoritàriament catalanes, però també n’hi ha d’espanyoles, italianes, neerlandeses, franceses i belgues. Serà el fòrum gastronòmic més gran dels divuit anys d’història, ha remarcat. També va explicar que en alguns altres actes i fires més petites que organitza el fòrum, per exemple la Fira del Torró o la Fira del Formatge de la Seu d’Urgell, l’afluència de públic havia estat un èxit. Palau va fer notar l’absència dels representants institucionals de la Generalitat, tot i ser-hi convidats. Efectivament, no hi van poder acudir, perquè a mig matí es va anar sabent que els consellers no havien anat a les conselleries, excepte un; que la presidenta del parlament desconvocava la reunió de la mesa i encara no se sabia on era el president Puigdemont. Gastronomia sostenible i diversitat culinària Tot i no deixar de créixer, la singularitat del Fòrum Gastronòmic és l’afany de fomentar els petits productors de tot l’àmbit alimentari i gastronòmic. I de fomentar també uns valors com ara la cuina sostenible i la diversitat culinària, que segons Pep Palau són els dos grans eixos temàtics que marquen l’edició. El programa compta amb una notable representació de cuiners dels Països Catalans. A l’Auditori es podran veure tres matinals amb sessions consecutives: el diumenge els protagonistes seran els cuiners gironins Pere Planagumà (Rom), Xavier Franco (Les Magnòlies), Oriol Castro, Eduard Xatruch i Mateu Casañas (Compartir), i Joan Carles Sánchez (Es Portal, Pals). Dilluns serà el torn de Sergi de Meià (Restaurant Sergi de Meià), Toni Romero (Suculent), Rafa Peña (Gresca), Víctor Quintillà (Lluerna), Artur Martínez (Capritx) i Albert Raurich (Dos Palillos). Dimarts, la nova cuina valenciana amb Vicente Patiño (Sati) i Kiko Moya (L’Escaleta), i la balear amb Felip Llufriu (Mon Restaurant) i Santi Taura (Dins). Per l’Auditori i els tallers també hi passaran Joan i Josep Roca (Celler de Can Roca), Paco Pérez (Miramar), Nandu Jubany (Can Jubany), Oriol Rovira (Els Casals), Marc Gascons (Els Tinars), Damian Allsop (Mimo d’en Damián), Lluís Costa (Vallflorida) i Rafa Zafra (Estimar). Al programa no hi faltaran grans cuiners com ara Andoni Luis Aduriz (Mugaritz), Marcos Morán (Casa Gerardo), Paco Morales (Noor Restaurant), Rodrigo de la Calle (El Invernadero), Javier Olleros (Culler de Pau), Iago Pazos i Marcos Cerqueiro (Abastos), Ricard Camarena (Ricard Camarena Restaurant – Bombas Gens). I més cuiners internacionals com la brasilera Roberta Sudbrack (Sudtruck), l’eslovena Ana Roš (Hiša Franko), el londinenc Isaac Mchale (The Clove Club) i els italians Massimiliano Mascia (San Domenico), Massimo Spigaroli (Il Cavallino Bianco) i Paolo Lopriore (Il Portico). Consulteu tota la programació.

Summary: El Fòrum Gastronòmic de Girona 2017 serà el més gran de la seva història


La normalització de les relacions entre Sèrbia i Kossove avança i els dos governs han insinuat per separat, fins i tot, la possibilitat de modificar la frontera comuna per solucionar el seu problema principal: l’existència d’una potent minoria serba al nord de Kossove. El president serb, Aleksandar Vučić, ha cridat al que ha definit com un ‘diàleg nacional sobre Kossove’. El procés ha d’acabar amb la convocatòria d’un referèndum en què els ciutadans hauran de decidir si n’accepten la independència a canvi d’entrar a la Unió Europea. La resolució del conflicte kossovès és la condició de la Brussel·les a Sèrbia per a poder negociar el seu ascens. En aquest context, els darrers dies hi ha hagut declaracions sorprenents que poden indicar que tots dos governs estan disposats a anar més enllà i fins i que tot poden pactar una modificació de les fronteres sorgides de la guerra. La possible solució pot implicar atorgar a Sèrbia el control sobre els municipis de majoria serba del nord de Kossove a canvi de cedir-hi dues valls de sobirania serba però habitades per uns cent mil albanesos. Aquest intercanvi permetrà d’eliminar el principal problema que hi ha ara mateix a Kossove, on els indrets de majoria serba no en reconeixen la independència. La possible modificació de la frontera no les deixarà totes fora de Kossove, però si les més importants, les del nord, que tenen continuïtat territorial amb Sèrbia. Per justificar aquest pas, doncs, Kossove rebria a canvi les dues valls serbes de la frontera poblades majoritàriament per albanesos. La cancellera alemanya, Angela Merkel, es va pronunciar dilluns amb molta duresa contra aquest possible acord, afirmant que les fronteres dels Balcans no es podien tocar. Ho va fer responent a una declaració oficial del president kossovès, Hashim Thaçi, en la qual per primer vegada es mostrava favorable a una ‘modificació de la frontera’.

Summary: Sèrbia i Kossove potser modificaran la frontera comuna en el marc de la normalització de les relacions


L’ex-president Artur Mas no descarta tornar a ser candidat a la Generalitat. En una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, ha assegurat que no té ganes de tornar a la política activa, però ha matisat: ‘Si em demana si ho faré, no ho sé.’ La seva inhabilitació arran del 9-N s’acaba el febrer del 2020. De totes maneres, Mas ha dit que en condicions normals ell no hauria d’encapçalar la llista de Junts per Catalunya. L’ex-president, que aquesta setmana va visitar la Casa de la República, ha dit que el president Carles Puigdemont té la intenció d’encapçalar la construcció de l’espai polític de Junts per Catalunya. ‘Som una marca JxCat de la qual pengen diverses organitzacions i el camí a fer és que es converteixi en un partit polític per ell mateix, ha afegit. Mas també ha explicat que no va discutir amb Puigdemont la possible investidura de Pedro Sánchez. Tanmateix, ha afirmat que prefereix que a Madrid governi ‘algú que no tingui l’obsessió d’aplicar el 155 de manera permanent’. Ara bé, l’expresident ha afegit que no n’espera res de la política espanyola, inclòs el PSOE, perquè no té cap proposta per a Catalunya. Sobre la reacció a la sentència del judici, Mas ha dit que convocar eleccions seria una de les opcions més senzilles. ‘Convocar les eleccions és el recurs més fàcil però, de vegades, el recurs més fàcil no és el més recomanable’, ha conclòs.

Summary: Mas no tanca la porta a tornar ser candidat a la Generalitat


Dos pesos pesants en els seus àmbits, l’ecòleg Ramon Folch i l’ex-conseller d’Economia Andreu Mas-Colell, van compartir escenari a l’auditori de la Pedrera fa pocs dies. Van inaugurar el cicle Acció & Reflexió. El tema prometia: ‘Ecologia i economia sostenibles‘, i no van decebre. Folch i Mas-Colell tenen la capacitat de pensar en macro, i tenen el coneixement i l’experiència per mostrar-nos alguns paradigmes de futur. I així ho van fer. Va moderar l’acte el periodista especialitzat en medi José Luis Gallego, que va situar el diàleg en la disjuntiva: economia des del punt de vista ambiental i el medi des del punt de vista econòmic. I va començar posant sobre la taula el terme ‘sostenibilitat’, un dels conceptes que darrerament ha triomfat més, va dir, i que és un nou paradigma de progrés. Perquè, el progrés només serà si és sostenible? Què és el progrés? Què és el creixement? Amb aquest punt de partida tan ampli com una autopista de sis carrils va començar la reflexió. Andreu Mas-Colell va voler obrir el foc. Sostenibilitat Andreu Mas-Colell va situar la sostenibilitat en un àmbit de present, de reconeixement que el món avui no és sostenible. Aleshores va dir: ‘S’ha de buscar un compromís entre el present i el futur. En aquest sentit, davant els senyals d’alarma, podem sacrificar la situació de tres generacions per aconseguir la sostenibilitat a la quarta generació. Però també podem decidir de sacrificar només una generació o no sacrificar-ne cap. És una qüestió complexa, perquè conté una qüestió moral.’ Al seu torn, Ramon Folch va recular una mica, deixant clars dos elements de base: ‘Em molesta perpetuar discursos circumstancials que pretenen contenir la totalitat del coneixement. L’especialització no és una categoria metafísica que ho pugui abastar tot. En canvi, les coses ens afecten en la seva totalitat i no només des d’un enfocament parcial. I això cal tenir-ho clar, perquè, si no, ens trobarem amb actituds reduccionistes, centrades en l’especialització de cadascú. En aquest sentit, no es pot parlar de sostenibilitat sense tenir en compte qüestions socials i econòmiques, a més d’ambientals. La sostenibilitat no és una qüestió d’ecòlegs i prou, i d’ecòlegs que veuen els economistes com a agents oposats a la sostenibilitat, que la combaten. Jo no llançaré contra l’economia els cavalls de l’ecologia. Per tant, hem d’intentar fer una anàlisi sectorial que tingui en compte la globalitat.’ La segona premissa que Ramon Folch va voler destacar fou que ‘sostenibilitat’ és un terme que no és nou, però que ara, des del seu nou abast semàntic, no és prou ben comprès. I va dir que la raó és que s’expressa amb dos vectors: l’espai i el temps. Per explicar-se, va posar d’exemple el canvi climàtic: És l’acumulació de diòxid de carboni que ha acabat creant una nova realitat. I no és una acumulació que vingui d’ara. Folch va deixar anar: ‘Nosaltres som el futur dels nostres avantpassats.’ Per això és important entendre l’espai i el temps, perquè tot i saber cap a on volem anar, s’ha de saber com arribar-hi. Perquè la simple proclamació del desig no garanteix l’arribada per efectes automàtics. (I aquí es va apuntar el paral·lelisme amb la situació política del país.) ‘És important saber com arribem a aquest escenari diferent, en aquest cas, per a frenar el canvi climàtic.’ Aleshores va saltar Mas-Colell: ‘I com administrem els costos.’ I va continuar: ‘Hi ha reptes que són essencialment planetaris, com l’exemple del canvi climàtic: o ens hi posem tots, o no hi ha res a fer. Però no tenim un govern mundial que faciliti unes polítiques mundials comunes (tot i que m’aterraria tenir-lo). Això crea enormes dificultats. Per contra, ens salva el fet que el concepte “mundial” és més restringit que no sembla. Avui la Xina és un dels països campions lluitant contra el canvi climàtic. Fa deu anys no ens ho podríem creure. Però la pol·lució els ofegava literalment i això els ha fet reaccionar. Alhora, això els situa al capdavant de les energies renovables.’ En aquest punt, el moderador, José Luis Gallego, va citar el documental d’Al Gore, Una veritat incòmoda, i va recordar l’escena on Gore visita un ministre de l’Índia. El ministre li demana una moratòria a l’hora de lluitar contra el canvi climàtic, perquè diu que el principal problema del país és la pobresa i que és prioritari. Aleshores Gallego va demanar: hem d’esgotar els recursos del planeta? Demografia i recursos naturals La resposta de Ramon Folch el va portar a escrutar en una altra línia de debat i, posant l’accent en l’Índia, va assegurar que la contaminació global havia generat un problema més local: ‘Els indis, per cultura, són vegetarians i això és fonamental. Quan ens preguntem si podem donar menjar a tothom, també ens hem de preguntar quin menjar. Pa o hamburguesa? Perquè la relació en consum de recursos entre una dieta carnívora i una de vegetariana és d’1 a 10. La dieta vegetariana implica una despesa de recursos molt menor. De manera que si ens preguntem si podem alimentar tothom, la resposta és: depèn del model que triem. Amb filet i caviar, segur que no. Incrementant la proteïna vegetal, segur que sí.’ I Mas-Colell va continuar el fil: ‘Jo hi afegiria la proteïna artificial. Però la veritat és que no podem salvar la natura a costa de mantenir la gent en una situació de pobresa. Això és impossible. Comparem Holanda amb Bangla Desh, per exemple. Un país és pròsper i l’altre no. L’un té cura de la natura i l’altre no. Ara, la prosperitat és possible? Rotundament sí.’ Però l’ex-conseller va deixar clar que el creixement exponencial de la població és impossible. I que s’ha estudiat bé la xifra de població que pot assumir el planeta, que és entre deu i onze mil milions de persones. I va recordar que el creixement es mesura tenint en compte els preus i el PIB. D’esquerra a dreta: Ramon Folch, José Luis Gallego i Andreu Mas-Colell. ©Fundació Catalunya La Pedrera. José Luis Gallego va demanar: ‘El creixement que no té en compte els recursos naturals és tolerable?’ Ramon Folch va obrir arguments contra una visió malthusianista i va repreguntar enllaçant amb les paraules de Mas-Colell: ‘Quan parlem en termes de creixement i de PIB, de què parlem?’ I va enfilar: ‘Els humans som una de les espècies menys representades del planeta i la cosa que fa que parlem de superpoblació és la petjada ecològica d’aquests individus. Tota la humanitat cap a la comarca del Vallès. El problema és la demanada de recursos, per això la qüestió més important és la gestió dels recursos. Perquè ho entenguem: un individu en relació amb un cavall té una demanda d’1 a 1.000. Per això els set milions de persones semblen superpoblació.’ Va continuar Folch: ‘I sobre el creixement, fixem-nos que els humans no deixem de créixer durant tota la vida. Ara, des d’un punt de vista biològic, no incrementem la nostra massa corporal. Creixem en destresa, en coneixements, en records, en reflexió… I si continuem prenent Holanda com a exemple, cal saber que aquest país té el mateix PIB que l’Aràbia Saudita. Però Holanda té un model basat en la destresa i en canvi l’Aràbia Saudita basa el seu PIB en una extracció no renovable. Per això és un país que no ha parat de decréixer en els últims trenta anys o quaranta. Amb això vull dir que no podem agafar només el PIB com a índex de creixement. Perquè hi ha molts altres elements en joc. Si l’Aràbia Saudita dediqués la riquesa a implementar i millorar les seves capacitats, potser no estaria decreixent.’ La reflexió de Folch tenia l’objectiu d’arribar a aquest paradigma: ‘Com fem el creixement per instal·lar-nos d’una manera sostenible en l’espai i el temps.’ I encara va continuar: ‘Perquè l’economia financera es basa en valors simples, sobre els quals construeix una realitat paral·lela. No es poden simplificar els fenòmens complexos per entendre’ls millor. Hem d’acceptar que la realitat és complexa.’ Tots els costos i tots els beneficis Aleshores Andreu Mas-Colell va agafar-se al tema de la petjada ecològica: ‘Tot el que és correcte ha de tenir un preu i aquest preu s’ha de pagar. Si la petjada de tothom és massa gran en conjunt, doncs s’han de generar uns impostos (el mercat lliure no generarà aquests preus). L’escassesa s’ha de reflectir en preus. Si l’energia és costosa, no s’ha de poder adquirir per sota del preu de cost.’ I aquí Ramon Folch va entrar en un dels aspectes determinants del debat: ‘Quan parlem de sostenibilitat, els números han de sortir certament, però no diguem que els números no surten, quan no ens hem ocupat de fer-los. La sostenibilitat és la millor relació cost-benefici, sempre que el cost inclogui tots els costos, inclòs l’ambiental, i tots els beneficis, inclosos els beneficis socials. Avui, els preus reflecteixen molt malament el nou marc econòmic per arribar a la sostenibilitat. La matriu econòmica atribueix un preu només tenint en compte uns quants paràmetres.’ I Folch va posar d’exemple el diòxid de carboni, al qual després del protocol de Kyoto li van atribuir un preu. I va parlar de paràmetres que encara avui no es tenen en compte a l’hora de posar preu als productes, que es troben externalitzats de la matriu econòmica, que no formen part dels balanços. Si parlem, per exemple, del manteniment forestal, caldria valorar la feina de la pagesia, les accions contra l’erosió que representa, la minimització del risc d’incendis, la qualitat de l’aire que respirem, els beneficis paisatgístics (pensant en el turisme)… Folch va ser contundent: ‘Tenim una economia molt centrada en el compte de resultats i poc en els balanços. Tenim uns balanços que fan pena.’ I Mas-Colell li va respondre: ‘Hi estic d’acord. Hi ha molta dificultat a posar preus. S’han de saber els drets de cadascú. I una de les contribucions de l’ecologia és fer-nos notar que hem d’apreciar la natura no solament d’una manera utilitària sinó també com a forma de plaer i d’emocions.’ I al seu torn Folch va dir: ‘Però això no està del tot acceptat i per aquest motiu subsidiem el pagès a franges específiques de producció (productor de llet, productor de carn de porc…) i el subvencionem. Però el pagès no ha de ser subvencionat sinó contraprestat. Hem de saber quins serveis presta i valorar-los. Però si no atribuïm un preu a totes les aportacions que fa (que són les externalitats no reconegudes que dèiem), no el podem contraprestar i més aviat l’avergonyim, perquè sembla que pidoli.’ El moderador va introduir encara un últim tema que es derivava del debat: l’economia circular. I aquí es va esmentar la teoria del decreixement, en la qual Mas-Colell va dir que no creia. Va posar en qüestió l’autoconsum, en els termes, per exemple, de ciutat: ‘No és lògic pensar que una ciutat no importi energia, que en sigui receptora.’ I Folch va parlar de dimensionar l’escala de l’autoconsum: ‘El model energètic actual és pèssim. Certament, la dimensió per a la captura energètica eficient i eficaç no la trobaràs mai en una ciutat. Necessitaràs importar energia, però d’on? La podem importar del Vallès Oriental i no d’Aràbia Saudita, com es fa ara. Perquè no és més ric qui més guanya, sinó qui millor administra el que guanya.’ En aquest sentit, l’ecòleg va denunciar els nivells d’ineficàcia en la gestió energètica i dels recursos, i va parlar de la seva experiència en les plantes de tractament de les aigües residuals. Va denunciar que actualment es llencen 8 metres cúbics d’aigua per segon i les plantes es queden amb uns fangs que no es rescaten per a convertir-los en elements útils. El diàleg es va tancar amb molta cordialitat, parlant d’economia circular, on Folch va insistir en la necessitat de valorar en els balanços una sèrie de beneficis que ara es troben externalitzats de les matrius econòmiques. I Mas-Colell va recordar que els costos també depenen de l’estat del coneixement, de la inversió en R+D, perquè la recerca científica i tecnològica també és molt rendible.

Summary: Ramon Folch i Andreu Mas-Colell: ecologia versus economia


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha reconegut per primera vegada que la Unió Europea (UE) podria fer de mitjancera entre Catalunya i Espanya, però que totes dues parts ho han de voler: ‘Per a una mediació cal que hi hagi un acord entre totes dues parts i com que no hi ha aquest acord, i no vull interferir en el debat sense ser convidat a fer-ho, no ho faré’, ha dit en una intervenció al parlament flamenc. És la primera vegada que Juncker parla sobre una possible mediació, una reivindicació de l’independentisme des de fa temps. A més, Juncker ha instat Catalunya i Espanya a ‘reprendre’ el diàleg i se n’ha mostrat personalment partidari. ‘Crec que és una qüestió important’, ha afegit. L’N-VA li ha retret el paper que han tingut les institucions europees i les seves ‘dobles mesures’ respecte d’Espanya quan es tracta de Catalunya. El portaveu del partit flamenc, Matthias Diependaele, li ha recordat l’obligació de la Comissió de defensar els valors democràtics. ‘A la meva UE no es tolera la brutalitat policíaca en contra de ciutadans pacífics ni que polítics elegits democràticament siguin empresonats’, ha dit. Alguns diputats duien el llaç groc en solidaritat amb els presos polítics catalans i els exiliats. Juncker ha respost que la Comissió ‘respecta’ les decisions de la justícia dels estats membres i el seu ordre constitucional i que no era cert que la Comissió no hagués lamentat la violència policíaca del primer d’octubre. ‘La violència no és mai una resposta i voldria que hi hagués diàleg’, ha afegit. Possible reunió amb el president de la Generalitat Ahir es va saber que Juncker està disposat a reunir-se amb el futur president de la Generalitat després de la investidura de la setmana vinent. L’última reunió entre un president de la Generalitat i el president de la Comissió fou el 2011, quan Artur Mas va reunir-se amb Durão Barroso. També va trobar-se amb el president del Consell Europeu, Herman Van Rompuy.

Summary: Juncker reconeix per primera vegada que la UE podria mitjançar entre Catalunya i Espanya


El PSOE ha ajornat vint-i-quatre hores la convocatòria de l’executiva, prevista avui a les 10.30, per deixar més marge a les negociacions Unides Podem per tancar la investidura de Pedro Sánchez i un govern de coalició. Si hi ha acord, l’executiva socialista l’haurà de validar. Sigui com sigui, es reunirà demà abans de la segona sessió d’investidura, que començarà a les 13.30. PSOE i Unides Podem es tornaran a reunir avui per prosseguir amb les negociacions. La formació de Pablo Iglesias reiterarà la petició d’ocupar ministeris de caràcter social. La reunió, la van acordar ahir Pablo Echenique i Carmen Calvo poc després de la investidura fallida de Sánchez. Segons l’agència Europa Press, les prioritats d’Unides Podem són les competències relacionades amb ecologisme, política fiscal, ciència, igualtat i política de treball. La formació vol impulsar mesures com ara un nou salari mínim i una rebaixa de la factura de la llum. Abans del ple d’ahir, Calvo va donar a entendre que els socialistes havien acceptat que la portaveu parlamentària d’Unides Podem, Irene Montero, tingués una vice-presidència. Però Unides Podem va refusar l’oferiment perquè era una vice-presidència merament ‘simbòlica’, sense continguts i buida de competències executives de pes.

Summary: El PSOE ajorna l’executiva per continuar negociant amb Unides Podem


Només el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, amb un mig somriure i un retolador negre apuntant un plafó blanc. Aquests senzills ingredients han fet les delícies dels usuaris de Twitter. L’usuari @Berlustinho ha estat el primer a penjar la fotografia que ha desencadenat una autèntica allau de mems d’altres usuaris que han fet córrer la imaginació per a fer dir a Rajoy les coses més estrambòtiques. ¿Con este se os ocurren locuras? Lo pone a huevo eh: pic.twitter.com/7Q3HKLNQQq — Bernat Castro (@Berlustinho) August 4, 2017 A continuació us oferim alguns dels mems més divertits. pic.twitter.com/0HksNLfjT9 — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) August 4, 2017 #NuevoPSOE pic.twitter.com/U9V7J2rv2Y — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) August 4, 2017 pic.twitter.com/XPvZcfw1eC — Toni – Fort Pienc SF (@toniterim) August 4, 2017 pic.twitter.com/tCBqFRE8Pg — Toni – Fort Pienc SF (@toniterim) August 4, 2017 pic.twitter.com/2LhWE2AlIK — Rαqμel (@ReichelGlz) August 4, 2017 pic.twitter.com/WJ0ft5nalB — Guille Roche (@GuilleRoche) August 4, 2017 pic.twitter.com/hqKXvKFDrw — Nacho Banasco (@xNachetBanasco) August 4, 2017 pic.twitter.com/3Ebn3UEdEy — DANI (@danijm7) August 4, 2017 pic.twitter.com/glYv9mWdRp — Xavier (@adehache) August 4, 2017 pic.twitter.com/1GzsPKrje6 — Tony (@TonySiscar) August 4, 2017 pic.twitter.com/x78UKcCN9D — Tobias Fünke (@danidevera) August 4, 2017 pic.twitter.com/GeFBCHHX97 — España Bizarra (@espanabizarra) August 4, 2017 😂😂😂 pic.twitter.com/P3ZTtJ1L7L — Laia ||*|| DUI (@Lgtnx) August 4, 2017 pic.twitter.com/I05Z7hqeQm — Herr Nandes (@NandesReig) August 4, 2017

Summary: Una imatge de Rajoy inunda la xarxa de ‘mems’


La Guàrdia Civil ha celebrat l’acte de la seva patrona, la Mare de Déu del Pilar, a la caserna de Sant Andreu de la Barca, on ha assistit la plana major dels Mossos d’Esquadra, entre els quals el director general, Pere Ferrer. Durant l’acte, la Guàrdia Civil ha condecorat a títol pòstum el magistrat del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, Juan Antonio Ramírez, artífex de la causa general contra l’independentisme que va propiciar l’assalt a la conselleria d’Economia el 20-S i més dependències de la Generalitat. Uns fets que van servir per a encausar l’antiga cúpula dels Mossos amb el major Josep Lluís Trapero al capdavant.  El discurs amenaçador i insultant de la Guàrdia Civil a Catalunya en vigílies de la sentència Més tard, la cúpula dels Mossos ha abandonat l’acte, ofesa pel discurs del cap de la Guàrdia Civil a Catalunya, Pedro Garrido, segons que han explicat fonts del Departament d’Interior. Diuen que han trobat que era una intervenció poc respectuosa amb el cos dels Mossos i els comandaments, concretament amb Trapero i la intendenta Teresa Laplana. El secretari general d’Interior, Brauli Duart, el director general de la policia, Pere Ferrer, i el comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eugeni Sallent, han abandonat l’acte tan bon punt han acabat els discursos. També ha estat homenatjada la lletrada del jutjat 13 Montserrat del Toro, que va participar en l’entrada a la conselleria i que ha estat citada per la fiscalia com a testimoni en el judici contra el procés. I encara José Antonio Togores, cap de la policia espanyola a Catalunya. Fa dues setmanes, al darrer debat de política general, el parlament va aprovar una resolució demanant la retirada de la Guàrdia Civil de Catalunya. El fiscal del Suprem, Javier Zaragoza a l'acte de la patrona de la @guardiacivil a Sant Andreu de la Barca. Hi ha també la cúpula de @mossos inclòs el director general. pic.twitter.com/9X8BFAXvi7 — Anna Punsí (@punsix) October 9, 2019 En el seu discurs, el general Pedro Garrido, cap de la Guàrdia Civil a Catalunya, ha dit que l’operació contra els CDR del 23 de setembre –coneguda com a operació Judes– havia demostrat que ‘la pretesa revolució dels somriures’ s’havia ‘convertit en odi i mesquinesa capaços de generar destrucció i patiment’. D’una altra banda, el director general del cos, Félix Vicente Azón, ha assegurat que la Guàrdia Civil prendria ‘totes les mesures necessàries’ perquè la retirada que demana el parlament ‘no tingui cap transcendència’. Sobre l’operació contra els CDR, ha dit que l’acció de la policia havia ‘evitat mals majors que afortunadament ja no arribaran mai’. La cúpula dels Mossos d’Esquadra ha compartit l’espai d’autoritats amb la delegada del govern espanyol, Teresa Cunillera; el fiscal del Tribunal Suprem Javier Zaragoza; el diputat de Vox Ignacio Garriga; la diputada del PP Cayetana Álvarez de Toledo; el diputat del PSC José Zaragoza; i el diputat de Ciutadans Jean Castel. La delegada del Gobierno en Cataluña @CunilleraTeresa felicita a @guardiacivil y @GuardiaCivilBCN, y agradece su gran labor en beneficio de la ciudadanía pic.twitter.com/vhlgCdAgbd — DeleGobCataluña (@DeleGobCataluna) October 9, 2019

Summary: La cúpula dels Mossos abandona l’acte de la Guàrdia Civil per les ofenses a Trapero i Laplana


Operaris de l’Ajuntament de Barcelona han tornat a penjar el llaç groc a la façana de la plaça de Sant Jaume. Ho havien acordat minuts abans ERC, Barcelona en Comú i JxCat en la primera reunió dels grups municipals d’aquest nou mandat. El PSC, Barcelona pel Canvi-Cs i el PP s’hi han oposat. En representació de Barcelona en Comú, la tinenta de batllia Janet Sanz ha demanat respecte per la decisió del govern compartida amb altres grups de penjar novament el llaç groc a la façana de l’ajuntament. A parer seu, ‘recull la pluralitat de la ciutat’, perquè ‘moltíssima’ gent de Barcelona vol que els presos surtin en llibertat com més aviat millor. ‘Esperem que tothom respecti els canals formals d’expressió per no entrar en situacions indesitjades’, ha dit en resposta a Josep Bou, que havia amenaçat de treure ell mateix el llaç groc de la façana. Per part d’ERC, Jordi Coronas ha dit que el llaç groc no s’hauria d’haver despenjat i que, en tot cas, es podria haver penjar novament l’endemà de les eleccions. També ha considerat innecessari comentar-ho amb els grups, tenint en compte que hi ha un mandat sobre aquesta qüestió de la junta de portaveus de l’anterior legislatura. Coronas ha ironitzat que aquesta reunió havia servit, això sí, per mostrar la ‘discrepància evident’ dels dos grups que han de formar govern, BComú i PSC. Elsa Artadi, de Junts per Catalunya, ha subratllat que el llaç s’hauria d’haver penjat tot just després de les eleccions, i ha retret que Ada Colau no ho fes ‘per no malmetre les seves opcions a repetir com a alcaldessa amb aquest acord que va fer amb Valls i Collboni’. En aquest sentit, ha recordat que la Generalitat va tornar a col·locar les pancartes de seguida i que l’ordre de la Junta Electoral espanyola (JEC) era la mateixa per a tots. Com ja havia manifestat Jaume Collboni en una entrevista al matí, el PSC s’ha posicionat en contra de penjar el llaç groc. Laia Bonet ha indicat que havien entès que Ada Colau volia reunir la junta de portaveus per prendre la decisió, una reunió que ‘encara no està constituïda’. Pel que fa a la seva posició, Bonet ha dit que sempre havia estat la mateixa: ‘L’ajuntament ha de poder representar tota la ciutadania de Barcelona i respectar la neutralitat’, però ha afegit no s’hi oposarien si la decisió reflectia ‘el consens majoritari’. Més crític s’ha mostrat Josep Bou, del PP. ‘Si vol, que es posi el llaç a la solapa o a casa seva. El llaç groc diu que hi ha presos polítics i això és una aberració, aquest és un país democràtic.’ Bou ha dit que esperava que Collboni exercís ‘força i pressió sobre Colau’ perquè millori l’economia, el benestar social i l’ocupació. Paral·lelament, la direcció de Ciutadans ha anunciat la ruptura amb la plataforma que encapçala Manuel Valls, qui s’ha quedat sense representació en la reunió perquè els dos regidors que hi han assistit eren del partit (Paco Sierra i Mariluz Guilarte). 🔴 #ÚLTIMAHORA | L'Ajuntament de Barcelona torna a tenir el llaç groc penjat a la façanahttps://t.co/3L0gXpkbHG pic.twitter.com/4Og6DRVdld — btv notícies (@btvnoticies) June 17, 2019

Summary: L’Ajuntament de Barcelona torna a penjar el llaç groc a la façana


El dimarts 17 d’abril a les 19.00 es farà una vetllada a la poesia de Pier Paolo Pasolini, un dels artistes i intel·lectuals més destacats del segle XX, a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43 baixos, a Barcelona). Organitzat pel grup Reversos, comptarà amb la col·laboració de Josep Maria Lluró, expert en la poètica pasoliana, qui impartirà la conferència Pasolini, poeta de les cendres. Lluró farà una aproximació a l’obra poètica de Pasolini, i a la poesia que trobem en altres manifestacions artístiques de l’escriptor i director de cinema i en la seva pròpia vida. “La poesia no es consumeix (…). Hom pot llegir milers de cops un llibre de poemes i no consumir-lo. La consumició la pateix el llibre i l’edició, però no pas la poesia (…) que és inconsumible en el més profund, mes jo també vull que sigui el menys consumible possible exteriorment.” Nueva York. Pier Paolo Pasolini (Errata naturae editores, 2011).

Summary: ‘Pasolini, poeta de les cendres’, una xerrada de Josep Maria Lluró a l’Espai VilaWeb


La cursa presidencial nord-americana no s’atura. Avui les primàries dels partits demòcrata i republicà continuen per cinc estats de la costa nord-oriental dels EUA: Connecticut, Delaware, Maryland, Pennsilvània i Rhode Island. La majoria són territoris petits amb pocs delegats, però n’hi ha un que té una importància econòmica proporcionalment desmesurada: Delaware, amb nou-cents mil habitants, és la seu fiscal de més d’un milió d’empreses. I no són empreses qualssevol: en el primer estat que va ratificar la constitució dels EUA, el 7 de desembre de 1787, hi ha enregistrades dos terços de les cinc-centes companyies nord-americanes més importants a la borsa. Les xifres de l’anomenat ‘First State‘ són pròpies d’un paradís fiscal, com és considerat de fet Delaware per moltes organitzacions i països. Les empreses hi paguen un 0% de taxes sobre els beneficis d’inversions i de propietat intel·lectual. A més a més, el secretisme hi té un pes important: a Delaware, com al Panamà, hi ha una gran facilitat per a crear amb la màxima rapidesa empreses fictícies o filials, sovint per mitjà de testaferros o intermediaris i sense cap obligació de donar informació sobre els propietaris reals o d’exercir una activitat a l’estat. Tot plegat explica que no hi hagi pràcticament noms de ciutadans nord-americans en els ‘papers de Panamà’, perquè ja tenen el propi paradís ‘offshore’ a mig camí entre Nova York i Washington. Tot i que l’estat de Delaware ja oferia des del segle XIX moltes facilitats perquè les empreses s’hi instal·lessin, no ha estat fins aquestes últimes dècades que les autoritats locals no han modificat la legislació per a proposar serveis propis d’un paradís fiscal. Aquesta opacitat és justament en el punt de mira del president sortint, Barack Obama. A través del secretari adjunt del Tresor dels EUA, Robert Stack, la Casa Blanca impulsa un nou reglament per a obligar els accionistes de societats domiciliades als estats de Delaware, Nevada i Wyoming a revelar la seva identitat. Fa poques setmanes, Stack expressava en una entrevista a Le Monde la intenció de la mesura: ‘Volem presentar aquesta reforma ràpidament. És important que els EUA s’inscriguin en el moviment de transparència mundial. No és lícit que es creï una entitat al nostre territori sense que tinguem la possibilitat de saber qui n’és l’accionista i per a què s’utilitza.’

Summary: Delaware, el Panamà dels EUA


El responsable d’Educació de Ciutadans i portaveu del partit al parlament de les Illes, Xavier Pericay, ha dimitit de tots els càrrecs, segons que han confirmat a Europa Press fonts del partit. Deslliga la decisió del tomb a la dreta de Ciutadans, que ha decidit de no facilitar la investidura del president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez. ‘Crec que no cal pactar amb Sánchez, per la qual cosa estic en la línia majoritària del partit’, ha dit també a l’agència EFE. El fins ara responsable de l’àrea d’Educació va perdre el març passat les primàries de Ciutadans a les Illes contra l’antic secretari de l’Agrupació de Palma de Ciutadans, Marc Pérez Ribas, que s’hi va imposar per dinou punts. Pericay va comunicar la setmana passada la decisió de dimitir de tots els càrrecs al cap de la formació, Albert Rivera. ‘Des que va haver-hi les primàries a les Balears em vaig fixar un període de reflexió que tenia a veure amb el fet de si continuava en la política o no. Rivera em va demanar que continués en el Comitè Executiu’, ha assenyalat. Així i tot, ha assegurat que, encara que l’hagi afectat, no comparteix les raons per les quals l’ex-portaveu adjunt de Ciutadans en el congrés i secretari de Programes i Àrees Sectorials, Toni Roldán, va dimitir. ‘Aquest era un bon moment per a prendre la decisió. Estic content amb la manera com ho hem fet en l’educació, hem fet una tasca que ha estat reconeguda aquests anys. Ara torno als meus negocis, que és escriure’, ha subratllat Pericay, que ha mostrat una ‘satisfacció personal’ amb la feina feta.

Summary: Colp a Rivera: El primer ideòleg i fundador de Ciutadans abandona el partit


El jutjat d’instrucció número 13 de València ha desestimat les mesures cautelars sol·licitades per l’ex-president de la Generalitat, Francisco Camps, per prohibir la publicació d’informacions que el vinculin amb les diligències del cas Imelsa, instruïdes pel jutjat 18 de la ciutat. Segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia (TSJ) del País Valencià, Camps va interposar una denúncia al jutjat de guàrdia a la matinada de dilluns, denunciant un delicte de revelació de secrets que, segons ell, haurien comès la guàrdia civil, la fiscalia o el jutjat instructor, i demanava que es prohibís l’emissió d’una informació que va emetre la cadena SER aquell dia. L’emissora informava que els investigadors apuntaven a Camps com el recaptador de la caixa B del PP valencià. Unes informacions que l’ex-president va negar. El TSJ valencià afegeix que Camps va sol·licitar igualment que la prohibició de ‘qualsevol tipus de conversa, comentari o referència que impliqui o esmenti al denunciant… de qualsevol manera, encara de forma indirecta o mer comentari o conjectura’, es fes extensiva a altres mitjans de comunicació que poguessin tenir accés a dades protegides pel secret de sumari que regeix sobre el cas Imelsa o sobre aquelles diligències relacionades amb el mateix que puguin obrir-se en altres tribunals per raó de competència territorial o material. En la seva resolució, la magistrada considera que la informació que ha facilitat el jutjat instructor, a través del gabinet de comunicació del TSJ valencià sobre aquesta causa, en la qual s’investiguen adjudicacions fraudulentes en diverses administracions públiques a canvi de comissions il·legals, està emparada pel protocol de comunicació del Consell General del Poder Judicial. El jutjat va denegar així, i de conformitat amb el criteri de la fiscal, l’adopció de la mesura cautelar sol·licitada per Camps en entendre que ‘qualsevol norma limitadora de drets només pot ser interpretada restrictivament’. La magistrada afegeix que en aquest cas ‘no concorre cap raó ni motiu acreditat algun que determini ni justifiqui l’adopció de mesura cautelar’.

Summary: El jutjat rebutja la petició de Francisco Camps de prohibir informacions que el vinculin al cas Imelsa


1a perla. La moneda de Colau serà digital. Durant la campanya electoral de les eleccions municipals Ada Colau va parlar de la possibilitat de crear una moneda pròpia per a Barcelona. Doncs bé, el projecte va prenent forma i ja se sap que l’ajuntament vol que sigui una moneda digital. S’hi operarà amb targetes moneder electrònic o dispositius mòbils i serà més econòmica que la moneda convencional. Pot ser que a la primavera vinent ja s’hi pugui operar. Només es podrà fer servir als comerços barcelonins i tindrà una taxa de canvi favorable respecte de l’euro. L’ajuntament pagarà una part de les subvencions i de les nòmines als treballadors amb aquesta nova moneda i acceptarà que els ciutadans també en facin ús per pagar les taxes municipals. 2a perla. Netanyahu desconcerta parlant de Hitler. El primer ministre d’Israel, Benjamin Netanyahu, ha desfermat un escàndol enorme quan ha dit públicament que Hitler no volia exterminar els jueus. Malgrat l’opinió gairebé unànime sobre l’Holocaust, Netanyahu ha assenyalat el muftí de Jerusalem, Haj Amin al-Husseini, com a culpable d’haver inculcat a Hitler la idea de matar jueus europeus. Per acabar-ho d’adobar, ha pronunciat aquestes paraules al Congrés Sionista Mundial de Jerusalem. L’oposició política i molts jueus israelians han reaccionat amb contundència, tal com recull aquest article d’un dels diaris de referència d’Israel, Haaretz. En aquest vincle el podeu consultar traduït al català. Heus ací el vídeo de les declaracions de Netanyahu: 3a perla. Un musical per a Primo de Rivera. El polític feixista i ideòleg de la Falange Española ja té un musical. Sembla mentida, però és ben cert. Des d’ahir es pot veure al teatre Arlequín de Madrid una obra que té per protagonista José Antonio Primo de Rivera, el fill primogènit del dictador Miguel Primo de Rivera, amb el títol ‘Mi Princesa Roja’. Cliqueu ací per veure el vídeo promocional d’aquest espectacle increïble. 4a perla. La crisi Compromís-Podem porta cua i Jordi Sebastià hi diu la seva. El debat de Compromís i Podem per decidir si van junts a les eleccions espanyoles del 20-D va seguint el seu curs. Ahir l’executiva de Compromís es va reunir però no va arribar a cap acord. L’eurodiputat Jordi Sebastià explica la seva posició en un text que ha publicat al seu mur de Facebook i que ha estat molt comentat. A continuació el podeu llegir: 5a perla. La periodista hongaresa Petra Laszlo vol denunciar el refugiat a qui va fer la traveta. Petra Laszlo, la periodista hongaresa que va ser enregistrada fent la traveta a un refugiat sirià que portava el fill als braços, sembla que estudia de denunciar-lo. Segons que ha dit a un diari rus, el refugiat, Abdul Mohsen, va canviar el testimoni, perquè de primer va culpar la policia d’haver-lo fet caure a terra. ‘El meu marit vol provar la meva innocència. Per ell, ara és una qüestió d’honor’, s’ha atrevit a dir. Recordeu el fet amb el vídeo següent: Heus ací un parell de perles més que hem arreplegat per la xarxa i que us poden agradar: ‘Bonus track’ 1: L’estupor dels guàrdies civils multats per la policia d’Olot, en una seqüència de fotos ‘Bonus track’ 2: Dacsa crea la primera escola per aprendre a cuinar paelles A continuació podeu consultar ‘Les 5 perles de les 10 en dos minuts’ publicades ahir.

Summary: Les 5 perles de les 10 en dos minuts


VALÈNCIA, 25 (EUROPA PRESS) El Jutjat d’Instrucció número 2 de Paterna (València) ha desestimat el recurs interposat per l’Associació de Víctimes de la Fossa 113 de Paterna (València) contra l’arxiu de les diligències en relació a les exhumacions de la fossa comuna d’esta localitat on es van trobar, almenys, 12 cossos. Després de conéixer eixa decisió, el col·lectiu de familiars ha anunciat que esgotaran “totes les vies” judicials, tant a Espanya com en estaments internacionals, per a aconseguir “justícia i reparació” per als represaliats del franquisme. Així ho ha asseverat el president de l’associació, Santiago Vallés, que ha assegurat als mitjans de comunicació que rebre esta notícia ha causat “frustració entre les famílies” perquè tenien “moltes esperances” depositades en el recurs. “Es tracta d’un tema de Drets Humans i crims de lesa humanitat que no haurien de prescriure, per açò ens sentim perplexs i desemparats”, ha afegit. La investigació judicial va ser oberta per una denúncia d’esta agrupació en la qual s’informava de l’aparició de 12 cadàvers amb signes de violència en la fossa 113 del cementeri de la localitat valenciana. El passat mes de juny, el jutjat va assenyalar que “no existix raó per a continuar amb la investigació” perquè “s’ha acreditat que les restes corresponen a cadàvers de represaliats en la Guerra Civil i la dictadura, de fa aproximadament 70 anys, i per tant, “ha transcorregut un temps que supera amb escreix el de prescripció”, que és de 20 anys segons l’article 131 del Codi Penal. Ara, en una interlocutòrida datada el 12 de juliol en el qual es rebutja el recurs interposat pels familiars, la magistrada recorda eixos arguments i recalca que “per al rescabalament de la memòria històrica, legítima i merescuda devolució a les famílies de les restes dels seus afins (…) existixen mecanismes arreplegats en la llei (…) que no inclouen la instrucció d’un procediment penal” que exigix “un delicte que investigar i un imputat la responsabilitat penal del qual no s’haja extingit per prescripció o defunció”. Davant esta resolució de la jutgessa, l’associació s’ha mostrat disposada a portar el cas “a totes les instàncies judicials que siguen necessàries”. Hui han presentat un nou recurs davant l’Audiència Provincial i han assegurat que, si torna a ser desestimat, acudiran “al Constitucional, a Estrasburg, a l’ONU o on faça falta” però, segons afirmen, preferixen esgotar les vies judicials a Espanya perquè consideren que l’Estat “té un deute històric amb totes les víctimes en ser responsable civil subsidiari”. Segons ha explicat el representant de les famílies, esta decisió suposa que les tasques d’identificació dels cossos no podran concloure’s per falta de mitjans econòmics, ja que l’associació no podrà comptar “amb el finançament de cap administració”. “Tenim la Llei de Memòria Històrica, però sense dotació econòmica les lleis no arriben molt lluny”, ha subratllat. A més de “poder enterrar dignament els familiars”, l’associació reclama a la Justícia que es declaren nuls els juís que van condemnar a mort els afusellats trobats en la fossa i que s’aplique “justícia i reparació per a les víctimes”. “Seguim amb este procés, no solament per nosaltres, també per tantes altres famílies que pròximament iniciaran exhumacions com la nostra”, ha asseverat Vallés. “LES MATEIXES ESPERANCES” D’esta manera, el president ha assegurat que mantenen “les mateixes esperances que al principi” i que expliquen “amb el suport” de les institucions. “Les conselleries de Justícia i Hisenda, el president de la Generalitat i les Corts ens han mostrat el seu suport i ens han convidat al debat de la Llei de Memòria Democràtica”, ha afegit. Santiago Vallés també ha retret a la magistrada del cas que “donara la cara i s’implicara quan va vindre a la fossa i que ara done l’esquena”. Per la seua banda, la jutgessa especifica en la resolució que “l’única finalitat” d’esta personificació va ser assegurar que en el lloc “no es trobaven restes recents de cossos que no corresponguen al context històric pel qual s’ha autoritzat l’exhumació”. FOSSES 91 I 92 D’altra banda, el Grup per a la recuperació de la memòria històrica ha informat que este dimecres començarà l’excavació en les fosses 91 i 92 del Cementeri de Paterna. “A partir de demà es veurà la sort dels desapareguts de Benifaió i altres poblacions que no estaven on deien els documents i el Registre; la família sempre va dir que ells recordaven haver anat a un altre emplaçament que coincidix amb eixes fosses”, avança el col·lectiu. Des del grup afigen que “hi ha casos en què, àdhuc estant les restes en el Cementeri de Paterna, no es coneix el seu parador exacte; es veuen moltes tombes anònimes assenyalades tan sols per un túmul de terra. Este és un d’ells i evidència que en moltes ocasions el que hi ha davall les sepultures no correspon amb el que hi ha en superfície; no hagueren de ser les famílies les que carregaren sobre si una tasca que correspondria a l’Estat”.

Summary: Familiars de víctimes de la Fossa 113 esgotaran “totes les vies” judicials per a aconseguir “justícia i reparació”


L’escriptor Joan Garí (Borriana, 1965) té una obra extensa i variada pel que fa als gèneres conreats: ha escrit novel·les (‘La balena blanca’, ‘El balneari), dietaris (‘Les hores fecundes’, ‘Senyals de fum’), poesia (‘Poema d’amor en dos temps’ i ‘Física de límits’), narrativa de viatges (‘Història d’Amèrica’ i ‘Viatge pel meu país’). I ara ha publicat un nou llibre, ‘La memòria del sabor’, editat per 3i4 i il·lustrat amb fotografies de Ramon Usó. Garí suma així un nou gènere a la seva trajectòria. El volum tracta de la cuina de la seva mare i en reprodueix una quarantena de receptes sobre les quals evoca la memòria dels sabors d’aquesta cuina, que és una pàtria, el gust d’una cuina tradicional pròpia de la Plana de Castelló, del paisatge de l’horta, de la cuina tan antiga de la picada valencianocatalana. Per això Joan Garí assegura que la literatura gastronòmica és un gènere literari, que ‘tota la literatura gastronòmica és elegíaca’, perquè ‘l’elegia o més exactament la nostàlgia és precisament un sentiment que, ben administrat, proporciona notoris rèdits literaris’, assegura. I també diu: ‘El sabor és una genealogia, si tens la sort d’haver viscut en una família on la cuina casolana és important. Perquè aquesta cuina t’ha educat en un sabor que després et portarà a una memòria olfactiva, d’uns plats concrets. És el fons profund d’una memòria que ens conforma, que és indestriable de nosaltres mateixos.’ I així Garí cita Proust (és tot un proustià) i el seu famós passatge de la magdalena, i cita Josep Pla, un altre referent important del llibre, ‘perquè en pàgines i pàgines de les obres de Pla hi trobem referències als plats i productes de la nostra cuina que són una delícia’. I encara dos noms més hi apareixen de referents: Martí Domínguez, l’avi de l’actual escriptor i director de la revista Mètode, ‘autor d’un llibre molt bonic i exhaustiu, tot i que una mica rudimentari, “Els nostres menjars”, i Llorenç Millo amb la seva “Gastronomia valenciana”.’ Garí tampoc s’oblida Jaume Fàbrega: ’És un monstre de la història de la gastronomia i ens ha ajudat molt a entendre que valencians, catalans i balears compartim una mateixa cuina. Ell diu que són cuines que tenen una mateixa gramàtica i posa exemples com la picada, que només es troba aquí i enlloc més del món. A més, tenim alguns dels receptaris més antics d’Europa! Trobar elements d’unió és interessant i necessari.’ I amb aquests referents, de construcció d’una cuina i una literatura gastronòmica, Joan Garí es passeja a ‘La memòria del sabor’ pels arrossos (a la cubana, la paella, a banda, l’arròs al forn, amb coliflor, arròs en perolet…), les olles (de cardets, de col, de carabassa…), el bollit coent, l’estofat, les coques salades i dolces, i postres com la tortada, els rotllets, cocotets, rosegons i panellets, etcètera. L’escriptor Joan Garí, autor de ‘La memòria del sabor’. L’autor ens ha explicat que feia molts anys que volia escriure un llibre sobre la seva cuina materna, perquè sospitava que el que havia menjat a casa era una cosa meravellosa. ‘Jo sempre li dic a ma mare: «Tu has fet tota la vida dieta mediterrània i no ho sabies!». I no volia que es perdés aquesta cuina tradicional, perquè és un tresor de ma mare. En aquest sentit, el llibre és un homenatge als meus pares i a la seva generació, que tot i patir la postguerra i la fam i el malviure, van saber mantenir aquesta cuina tradicional, rica, de pocs recursos. I, per altra banda, és un llibre amb el qual he volgut llegar als meus fills unes receptes, uns records, unes anècdotes lligades a aquests plats, i uns sabors que si no fixem es podrien acabar perdent. És doncs, també, un llibre familiar, d’homenatge i de llegat.’ Joan Garí reivindica una cuina versàtil tot i la limitació de productes amb la qual és feta. I també reivindica un paisatge, el seu, que és el de Borriana, el de la Plana, i més enllà, el de l’horta i, també és clar, el de l’horta de València, que es perd. ‘Un dels efectes positius de la crisi econòmica és que ha frenat l’especulació i ha permès frenar la destrucció del paisatge tradicional. El llibre també fa una reivindicació dels productes de la terra, una terra que és riquíssima i boníssima.’

Summary: Joan Garí: ‘La literatura gastronòmica és un gènere literari’


El col·lectiu Docents per la República ha elaborat el document ‘Per a assolir la normalitat lingüística a l’escola catalana‘, que conté vint-i-sis mesures adreçades a garantir el paper del català com a llengua comuna i prioritària de l’ensenyament als Països Catalans. Fa poc que el va publicar a les xarxes i aquest cap de setmana l’ha ampliat. El document conté una anàlisi de la situació de la llengua a tots els nivells de l’ensenyament. Parteix del dret dels ciutadans de tenir una escola en català i remarca les mancances actuals. Després d’explicar l’estat de la situació, els Docents per la República manifesten la necessitat d’un compromís per normalitzar el català en els centres d’ensenyament, proposen un gran pacte per la llengua i exposen vint-i-sis mesures concretes d’actuació. Llengua i identitat ‘La llengua catalana identifica tots els catalans i és part fonamental del patrimoni col·lectiu del país.’ Aquesta és una de les premisses amb què comença el document, que remarca la pertinença del català a tota la població, no tan sols als qui el tenen com a llengua inicial. El text evidencia l’anormalitat de la situació lingüística del país, on molts dels qui hi viuen no han fet del català la llengua pròpia, i destaca que el context actual és d’un fals bilingüisme –bilingüisme asimètric–, amb un grup lingüístic hegemònic (el del castellà) i diversos grups subordinats. ‘L’escola no pot ser apolítica’ En aquest context, els Docents per la República defineixen clarament el compromís de l’ensenyament: ‘L’escola no pot ser apolítica, ha de promoure la justícia política.’ A partir d’aquest compromís, insisteix en la necessitat de garantir el desenvolupament ple i lliure de la cultura i la llengua dels Països Catalans, fonamentat en el dret de tenir una escola catalana i en català: ‘Tot català té dret a rebre educació, dintre del domini lingüístic català, exclusivament en llengua catalana en tots els nivells del sistema educatiu.’ Després de reclamar ‘mesures adients per a la integració plena i efectiva’ dels nouvinguts, apunta a un dels aspectes més controvertits –i amagats– de l’escola avui: la presència creixent del castellà per l’arribada d’alumnes hispanòfons. El text, en aquest punt, assenyala un camí d’allò que no s’ha de fer: considerar que l’alumne que ve de fora arriba ací amb el dret de ser escolaritzat en la llengua d’origen. Això, diu, implicaria ‘el supòsit que existeix el dret genèric a no integrar-se lingüísticament’. Al final del preàmbul, el document diu que la Generalitat de Catalunya ha actuat fins ara amb poca ambició: ‘No ha arribat mai a implantar de manera efectiva, a l’escola catalana, el sistema de conjunció lingüística, sinó només de manera parcial la metodologia d’aprenentatge immersiu.’ Però, sobretot, critica les intencions actuals del Departament d’Ensenyament, amb el nou model lingüístic que es vol implantar: ‘Ara –diu el document–, en comptes de reconèixer els seus errors i indecisions, pretén fer de la necessitat virtut i promoure un nou paradigma lingüístic per a l’escola que admeti la reculada del català com a llengua vehicular i que, a més, obri la porta que aquesta reculada sigui encara més gran, amagant tal pretensió sota l’etiqueta ambigua i altisonant de “plurilingüisme”.’ Un gran pacte, objectius clars i actuació sense renúncies Abans d’entrar a desgranar les propostes, el document exposa la necessitat de fer un gran pacte per la llengua amb la participació de tots els sectors que poden contribuir a protegir-la: representants de l’educació pública, concertada i privada, l’Institut d’Estudis Catalans, empresaris, sindicats, administració, bancs, mitjans de comunicació, sector audiovisual, representants del món cultural, llibreters, autoescoles, clubs esportius, associacions de lleure, col·lectius d’immigrants, esglésies… L’objectiu d’aquest pacte ha de ser fer palesa, ‘sense eufemismes, la situació actual de discriminació, de conculcació de drets i de minorització’ dels catalanoparlants. El col·lectiu Docents per la República demana que, a partir d’aquest gran acord, es defineixin objectius mínims i irrenunciables i que el compromís no es rebaixi per ampliar el nombre i el volum dels grups: ‘Val més ser-ne menys però més decidits, que més però poc compromesos; menys i ambiciosos que pocs i contemporitzadors amb l’status quo que ens condemna a la residualització.’ Alhora, en l’aspecte estratègic, proposa que les iniciatives no arribin a convertir-se en llei, per a esquivar l’acció repressiva de ‘la militància nacionalista dels tribunals espanyols’. L’objectiu darrer de la proposta és que el català sigui la llengua comuna, la llengua d’identificació dels residents dels Països Catalans: ‘El català ens farà un sol poble, un nou poble, i garantirà que no acabem reduïts a una província d’una altra nacionalitat: ens centrarà. Ens atorgarà presència al món; farà que siguem un nosaltres. Nosaltres, els catalans.’ Les vint-i-sis mesures Tot seguit, el col·lectiu presenta vint-i-sis mesures concretes per a afermar el paper de la llengua catalana a tots els nivells de l’ensenyament. Us els presentem bo i resumits: 1. Els criteris d’avaluació de l’ensenyament han de garantir que els estudiants, al final del sistema obligatori, es poden servir del català amb competència suficient en la vida quotidiana. 2. La normativa d’avaluació i promoció dels estudiants no ha de servir per a disfressar els resultats reals, actualment molt insuficients, també en matèria lingüística. La permissivitat actual degrada l’ensenyament, de manera que entre l’alumnat es difon la idea que no cal esforç. 3. Cal garantir una bona competència lingüística entre mestres i professors, especialment en el d’educació infantil i educació primària. 4. Els mestres han de ser conscients del seu paper de model, tant de competència lingüística com d’actitud i ús de la llengua. 5. La competència lingüística i la formació sociolingüística han de ser continguts centrals en els estudis de postgrau dels professors d’ensenyament secundari. 6. Els professors de català han de rebre formació contínua en didàctica d’ensenyament a no catalanoparlants inicials i en sociolingüística. 7. Els docents actuals han de rebre també formació per millorar la competència lingüística i els coneixements sociolingüístics. 8. També la resta de la comunitat escolar (monitors d’esport, monitors de menjador, vetlladors, personal d’administració i serveis) ha de fer un ús sistemàtic i assertiu de la llengua i promoure l’ús del català entre els estudiants. 9. Els estudiants han d’acabar l’ESO amb prou coneixements de sociolingüística i havent treballat les actituds lingüístiques (psicolingüística) de manera explícita. 10. Cal atendre especialment els usos lingüístics en els processos de transició de primària a secundària, de secundària obligatòria a postobligatòria i d’aquesta a la universitat, perquè els moments de canvi i renovació de les relacions socials són especialment propicis als canvis lingüístics. 11. La retolació i la comunicació general amb les famílies i entre centres de tot el domini lingüístic han de ser en català. 12. Per augmentar l’existència de materials didàctics en català, l’administració ha de dedicar esforços i recursos al doblatge i subtitulació de documentaris, films, curtmetratges, serials, presentacions de diapositives, vídeos breus… 13. S’ha de garantir que siguin en català tots els mitjans i recursos informàtics que ofereix el centre: la configuració dels navegadors dels ordinadors, les aplicacions informàtiques i dels sistemes operatius, el reconeixement dels assistents de veu, els materials didàctics en línia, els textos divulgatius… 14. Per als estudis superiors, cal traduir al català manuals, textos de referència i novetats editorials científiques (tant monografies com articles). 15. S’ha d’engrandir l’oferta de canals de televisió adreçats al públic infantil i juvenil en català, a més de la de plataformes com HBO, Netflix i similars. 16. Cal subscriure tots els centres educatius als webs FIlminCAT i seriesencatalà.tv i divulgar-ne l’existència entre els professors. Podria valorar-se la possibilitat de regalar a tots els joves catalans a partir de setze anys, una subscripció de tres anys a aquestes pàgines web. 17. Cal disposar d’una plataforma en línia de franc i de fàcil accés amb el contingut de la Filmoteca de Catalunya. 18. Cal conscienciar la població que el jovent té competència lingüística per a entendre el català i garantir, doncs, que el català sigui la llengua amb què els catalanoparlants s’adrecin al jovent en les situacions comunicatives privades i públiques de la vida quotidiana. 19. Cal desenvolupar programes d’intercanvi centrats en la llengua i el coneixement del territori entre instituts dels diferents territoris del domini lingüístic català 20. Als centres on se segueixen programes educatius basats en projectes o d’ensenyament cooperatiu, cal vetllar que la llengua de relació entre els estudiants a l’aula sigui el català. 21. Cada centre hauria d’organitzar programes de parelles lingüístiques per socialitzar en aquesta llengua l’alumnat nouvingut i per adquirir l’hàbit d’usar el català com a llengua d’interacció. 22. Cal animar els estudiants a configurar en llengua catalana els sistemes dels seus dispositius electrònics i les aplicacions que tinguin costum d’usar. 23. Els estudis universitaris, en totes les especialitats, s’han de poder seguir exclusivament en català en qualsevol universitat pública del domini lingüístic. 24. Cada centre hauria de constituir una comissió de normalització lingüística (CNL), assessorada per l’administració, per estudiar la situació sociolingüística del centre i de l’entorn, identificar-ne els punts febles i determinar mesures per a corregir aquests dèficits. 25. Als programes de ràdio i televisió, cal evitar pràctiques diglòssiques com la de la convergència lingüística cap al castellà o el recurs al castellà com a procediment per a aconseguir un efecte còmic. 26. Cal una campanya institucional per fer créixer la presència del català en el món laboral i dels negocis i en la retolació.

Summary: Crit d’alerta dels docents: vint-i-sis mesures per a normalitzar el català a l’ensenyament


El Saló de Sessions de l’Ajuntament de Palma ha acollit l’acte d’homenatge a Aina Moll organitzat de forma conjunta per l’ajuntament i la família. Durant la cerimònia s’ha recordat la figura de la filòloga i la seva aportació imprescindible a favor de la cultura, la llengua catalana i la normalització lingüística, a les quals va dedicar la seva vida professional i acadèmica en una valuosa tasca. A l’acte hi han participat el filòleg Isidor Marí, la biògrafa d’Aina Moll, Pilar Arnau, que han destacat la importància del seu llegat. La cantant Maria del Mar Bonet també hi ha assistit i ha interpretat tres cançons en record seu, entre les quals El Pi de Formentor. El batlle de Palma, Antoni Noguera, ha assenyalat l’impuls a una escola inclusiva i el seu exemple magistral. També hi ha participat el president del Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat i la consellera del govern Fanny Tur. A l’acte hi era la família d’Aina Moll. Directora general de Normalització Lingüística de la Generalitat de Catalunya, i assessora lingüística del govern balear, Aina Moll va ser membre destacat de la nissaga Moll. Va col·laborar amb el seu pare, Francesc de Borja Moll, en els darrers volums del Diccionari Català-Valencià-Balear, i va ser autora de diverses publicacions. Per la seva trajectòria, va ser mereixedora de nombrosos guardons. Medalla d’Or de l’Ajuntament de Palma, per la seva trajectòria professional i acadèmica i per la seva tasca en favor de la normalització lingüística l’any 2012, també va rebre el premi Ramon Llull del govern de les Illes Balears, la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i era Doctora honoris causa per la Universitat Oberta de Catalunya. A Palma, una escola pública duu el seu nom.

Summary: Palma ret homenatge a Aina Moll


El cap de llista per Alacant de Compromís al congrés espanyol, Ignasi Candela, ha assenyalat en un acte amb jubilats a Muro d’Alcoi que la formació presentarà una iniciativa al congrés espanyol ‘perquè cap pensió estiga per davall del llindar de la pobresa’. Segons Candela, ‘és inexplicable que a molts pensionistes no els arribe la pensió per a passar el mes’, per la qual cosa ‘és imprescindible que en el Pacte de Toledo ens posem d’acord per a garantir la suficiència de totes les pensions’. Així mateix, el cap de llista ha recordat l’esforç que està fent la Generalitat en aquesta matèria, ja que enguany entrarà en vigor la segona fase de la Renda Valenciana d’Inclusió, impulsada per la Conselleria que dirigeix Mónica Oltra, que ‘complementarà la pensió no contributiva mínima fins al 70% del Salari Mínim Interprofessional, la qual cosa suposaria que en l’actualitat arribaren als 630 euros’. Candela ha incidit en la importància de ‘garantir un finançament just’ al País Valencià, la qual cosa ‘ens dotaria d’uns millors serveis socials i prestacions’. ‘S’han fet moltes coses, però queden moltes altres coses per fer i per a açò és imprescindible que l’estat ens done un tracte just’, ha afirmat Candela. Per la seva banda, la cap de llista per Alacant a les Corts Valencianes, Aitana Mas, ha reivindicat ‘els esforços del govern de les persones impulsat per Compromís i per Mónica Oltra’, cap a les persones majors, ‘amb l’eliminació del repagament farmacèutic, l’augment del 74% de les persones depenent ateses o la reducció d’un 72% del temps de les llistes d’espera en dependència’. Candela també ha cridat les forces polítiques a ‘garantir un desenvolupament econòmic suficient per a la província’, ja que ‘ser pensionista a Alacant suposa cobrar un 15% menys de pensió’; una situació que s’agreuja en el cas de les dones, ‘que de mitjana reben 400 euros menys de pensió que els homes’. ‘El pròxim 28 d’abril, els pensionistes han d’eixir a votar massivament en defensa del sistema públic de pensions que les tres dretes volen dilapidar’, ha conclòs Candela.

Summary: Compromís promet una iniciativa per a pujar les pensions


Ingredients: Per a la pasta brisa: 200 g farina 100 g mantega 1 ou 1 cullerada sopera de llet una mica de sal Pel farciment: 5 porros tallats molt petits 4 ous oli, mantega 18 cuetes de llagostí (també es pot fer amb 200 g de pernil dolç) 100 g formatge ratllat 1 ampolleta de nata sal i pebre Elaboració: Per fer la pasta brisa, s’agafa la farina i es col·loca en forma de volcà. Al mig s’hi posa l’ou sencer, la sal, la mantega i la cullerada de llet. Es va pastant a sobre del marbre amb les mans. Amb el corró s’ha d’estirar. Es col·loca en un motlle rodó baixet, untat amb mantega. (Si teniu poc temps, també podeu comprar al supermercat la pasta brisa feta.) En una paella, amb una mica d’oli i una mica de mantega, se sofregeixen els porros, a foc baix, uns vint minuts. Quan són cuits, es barregen amb els ous batuts, la crema de llet, una mica de sal i una mica de pebre. El farcit es posa dins del motlle de pasta brisa i per sobre s’hi tira el formatge ratllat. Ho enfornem a 180 graus, de 18 a 20 minuts. Cinc minuts abans hi afegim les cuetes de llagostí (també poden ser cues de gamba), que haurem passat per la paella amb una mica d’oli. La quiche sencera.

Summary: La cuina de la Neus: Quiche Lorraine


Fa mig any i escaig es va produir una revolució pacifica als carrers de la República d’Armènia, amb protestes massives i continuades, que van comportar la fi d’un govern cada cop més despòtic i un sistema cada cop més corrupte. El líder de la revolució, Nikol Paixinian, cap d’un petit partit, es va situar com a primer ministre d’Armènia. Però, amb una majoria parlamentària en contra, que no li ha permès dur a terme grans canvis legislatius. La situació ha canviat aquest diumenge, amb unes eleccions netes i justes després de molt de temps – amb 505 observadors internacionals – i amb la victòria aclaparadora de la seva candidatura, amb un 70,43% dels vots, que han capgirat la representació del parlament. De la mobilització popular a la legitimitat de les urnes L’abril de 2018, Armènia va viure dotze dies de protestes antigovernamentals anomenades ‘Rebutja Serj‘ (Մերժիր Սերժին) – en referència a Serj Sargsian, primer ministre fins a aquell moment – amb centenars de detinguts i unes mobilitzacions mai vistes des del procés d’independència ara fa trenta anys. Finalment, el 23 d’abril, dimitia Serj Sargsian, quan dos-cents soldats es van posar al capdavant de les protestes, en una situació on el govern només tenia dues opcions: augmentar la repressió – amb la possibilitat que hi hagués morts– o cedir. El diputat opositor, Nikol Paixinian, es va situar al capdavant del país, deixant clar que volia portar el país a unes eleccions anticipades per assegurar que el parlament fos el resultat de la voluntat popular. Pels nous comicis es va voler modificar la llei electoral, amb un sistema que fos més representatiu, però la reforma va ser tombada pels partits de l’oposició. Com a protesta, Paixinian va avançar les eleccions, que en principi estaven previstes pel mes de març, i va dimitir, fet que només era un formalisme, ja que seguia com a primer ministre interí. Una revolució incompleta En el temps que el nou govern ha estat al capdavant del país s’ha dut a terme una campanya per posar fi al sistema oligàrquic, amb una lluita contra l’economia submergida, que ha comportat la detenció dels principals polítics corruptes, alts càrrecs corruptes, inclòs de l’exèrcit, entre altres. En aquest període s’ha creat un Servei Especial d’Investigacions a l’Oficina del Fiscal General, que ha recaptat prop de 40 milions d’euros en obligacions fiscals no pagades fins al moment. Cal remarcar especialment la detenció de dos personatges clau, Manvel Grigoryan, antic general i membre del partit que havia governat la darrera dècada, per possessió d’armes il·legals, i Robert Kocharyan, ex-primer ministre, acusat pels crims en les protestes antigovernamentals del 2008. Però, gran part dels revolucionaris ha quedat incompleta. Amb aquesta nova majoria parlamentària s’espera que es diguin les grans reformes legislatives, que portin a una revolució econòmica, tant tecnològica com ecològica, i que a més comporti a l’eliminació de monopolis econòmics artificials. En política interna, més enllà de l’econòmica, hi ha el repte d’establir una igualtat real davant la llei, la defensa del dret a l’autodeterminació, en clara referència al cas de l’Alt Karabaj i posar les bases perquè el procés democratitzador sigui irreversible. Cal remarcar què, per la consolidació definitiva de la revolució i les seves reformes, paradoxalment, la hipermajoria que s’ha donat a Paixinian podria ser el principalment perill per consolidar Armènia com una autèntica democràcia. La candidatura guanyadora ha assolit el 71% dels vots i la segona formació, Armènia Pròspera, només un 8,3%. La capacitat del país per configurar un nou sistema partidista després de les eleccions, serà important per evitar que les reformes polítiques no estiguin vinculades a un únic partit i a un únic líder, que puguin tornar a posar en perill democràcia en un futur.

Summary: La revolució armènia venç a les urnes


A les deu del matí, com cada dimarts abans d’un ple, la mesa del Parlament de Catalunya s’ha reunit per ordenar la sessió que començarà demà i que es preveu que serà ben calenta. Com era d’esperar, la majoria formada per diputats de Junts pel Sí, amb Carme Forcadell al capdavant, ha desestimat la petició de dos dels grups de l’oposició amb representació a la mesa, Ciutadans i PSC, que volien que s’admetessin a tràmit les lleis de desconnexió (la del referèndum i la de transitorietat). En sortint de la reunió, el vice-president segon de la cambra, José María Espejo-Saavedra (Ciutadans), ha dit que els independentistes feien un ús partidista de la mesa del parlament. Segons ell, la demanda d’admissió a tràmit de les lleis es fa perquè els diputats tinguin temps per al debat. Amb tot, Espejo-Saavedra no explica que, quan es van voler tramitar aquestes lleis per la via de la ponència conjunta, el seu partit i la resta de formacions unionistes s’hi van oposar rotundament. Amb aquesta operació, l’oposició unionista ha volgut impedir el debat parlamentari i la tramitació de lleis en un primer moment per les vies habituals, però quan la majoria parlamentària no ha tingut més opció que fer-ho amb una fórmula reglamentària poc recurrent, l’acusa d’impedir el debat i de vulnerar els drets dels diputats. El cas és que ara tothom té molt clar que l’admissió a tràmit de les lleis (pas imprescindible per a poder-ne incorporar l’aprovació a l’ordre del dia del ple) s’haurà de fer demà en una reunió de mesa abans de començar la sessió parlamentària. Acabada la reunió d’avui, la presidenta Carme Forcadell no ha volgut concretar si es faria aquesta reunió ni a quina hora tenien previst de convocar-la. Forcadell ha explicat que no hi havia cap novetat respecte dels dies anteriors ni de les reunions prèvies en què tampoc no s’havia admès a tràmit el paquet legislatiu de desconnexió d’Espanya. Ciutadans i PSC han proposat que es demanés un dictamen del Consell de Garanties Estatutàries i han perdut la votació una vegada més. Ara el rellotge ja marca el compte enrere amb un tic-tac que fa perdre els nervis a més d’un, mentre el Tribunal Constitucional espanyol es reuneix a Madrid esperant qualsevol mínim moviment per actuar.

Summary: Es repeteix el xoc amb Ciutadans i PSC a la mesa del parlament, hores abans del ple decisiu


El negociador en cap de la Unió Europea en la qüestió del Brexit, Michel Barnier, vol que les negociacions es duguin a terme exclusivament en francès. Tot i que encara no s’ha pres cap decisió, aquesta proposta significaria canviar la pràctica habitual de parlar anglès quan es tracta de temes multinacionals. Segons informa Reuters, alguns polítics britànics consideren la decisió com ‘un acte de guerra’. Els diplomàtics del país a Brussel·les parlen bé el francès, però no és el cas dels representants de Westminster. Tanmateix, els col·laboradors de Barnier, ex-ministre d’Afers Exteriors de França, consideren ‘normal’ que vulgui interactuar en la seva llengua materna. Abans de la proposta, Barnier ja era un home impopular a la Gran Bretanya per les seves intervencions a la City com a comissari europeu. De totes maneres, ha rebut el suport d’Angela Merkel que ha defensat que cadascú es pugui expressar en la seva llengua, i que no és sorprenent que Barnier ho vulgui fer en francès, tal com ella ho fa en alemany. La llengua de les negociacions es decidirà en el moment en el qual el govern britànic activi l’article 50 del Tractat de la Unió Europea per abandonar el club dels vint-i-vuit.

Summary: Europa vol negociar el Brexit en francès


La vice-presidenta del govern valencià, Mónica Oltra, s’ha pronunciat sobre la polèmica del festival Rototom, que avui ha decidit de rectificar i no suspendre el cap de setmana vinent l’actuació prevista del músic de religió jueva Matisyahu per no haver-se pronunciat contra la guerra i a favor de l’existència d’un estat palestí. Oltra ha afirmat que no es podia practicar un ‘apartheid’ a ningú per ‘les seues creences, religió o opinions polítiques’, sempre que fossin ‘dins d’àmbits democràtics’. Oltra també ha reconegut que en el cas de Matisyahu hi havia hagut ‘discriminació’. Segons la vice-presidenta, quan es contracta un artista per a actuar, ‘no se li fa un tercer grau per a preguntar-li les seues opinions polítiques’, perquè ‘dubte que a uns altres cantants se’ls faça la mateixa pregunta’. L’organització del festival ha emès un comunicat per a explicar que rectificava. ‘El Rototom refusa l’antisemitisme i qualsevol mena de discriminació religiosa, respectem la comunitat jueva i demanem públicament disculpes per això que ha passat’, hi deia. També ha demanat disculpes al cantant i l’ha tornat a convidar per a l’actuació, prevista per al 22 d’agost. ‘El Rototom reconeix l’equivocació, fruit del boicot i de la campanya de pressions, amenaces i coaccions promogudes per BDS País Valencià perquè consideraven que podien alterar greument el funcionament normal del festival, la qual cosa va impedir de gestionar la situació amb lucidesa’, afegeixen. Aquesta setmana el cantant nord-americà ha publicat un escrit al perfil personal de Facebook explicant els fets des del seu punt de vista. Ací us el reproduïm traduït al català: «Els organitzadors del festival es van posar en contacte amb mi perquè rebien la pressió del moviment BDS. Volien que escrivís una carta, o fes un vídeo, declarant la meua posició sobre el sionisme i el conflicte palestí-israelià per a tranquil·litzar la gent de BDS. Estic a favor de la pau i la compassió per totes les persones. La meua música parla per si mateixa, i no hi barrege política. La música té el poder de transcendir l’intel·lecte, les idees i la política, i pot unir la gent durant aquest procés. El festival va continuar insistint que jo aclarís el meu punt de vista personal, en una clara pressió per correspondre l’agenda política de BDS. Sincerament, va ser horrible i ofensiu que mirassen de coaccionar les meues declaracions polítiques. Per què cap dels altres artistes que hi actuaran no han hagut de fer declaracions polítiques? Cap artista mereix de ser posat en una situació d’aquesta mena senzillament perquè s’expressa artísticament. Sense importar la raça, credo, país i antecedents culturals la meua meta és tocar música per a tothom. Això volem els músics. – Beneït Amor, Mati»

Summary: Mónica Oltra, sobre la polèmica al Rototom: ‘No es pot practicar un “apartheid” a ningú per la seua religió’