‘He aixecat molta expectació. Però hi ha una dita catalana molt bonica: “Roda el món i torna al Born”. Dilluns, en un acte de Societat Civil Catalana a Barcelona, la Barcelona que el va veure néixer l’estiu del 1962, Valls no va voler aclarir si finalment acceptaria l’oferta d’encapçalar Ciutadans a l’Ajuntament de Barcelona. De moment es fa pregar, però declaracions com aquesta indiquen per on pot anar la cosa. El binomi Ciutadans-Valls ha causat un fort impacte mediàtic. Molts es demanen per què un ex-primer ministre francès vol esquinçar-se les vestidures i pugnar per una batllia, lluny d’on ha viscut tota la vida. La resposta és que la carrera política de Valls és en plena decadència, sense possibilitat d’assumir un càrrec de responsabilitat a l’Elisi, i Barcelona el podria redimir. ‘Manuel Valls és una deixalla, un residu, de la política francesa. Ja no serveix’, explica a VilaWeb Martí Anglada, periodista i ex-delegat de la Generalitat a l’estat francès. No es mossega la llengua per a referir-se a l’home de moda en els rumors polítics. És cert, tot i que Valls havia travat una carrera política reeixida. Va entrar de ben jove al Partit Socialista i, juntament amb Emmanuel Macron, fou un dels deixebles avantatjats de Michel Rocard, representant il·lustre de l’ala més dretana del partit. Aquesta faceta més conservadora ja l’acompanyà sempre més. De polèmica en polèmica De la batllia d’Évry va passar a l’Assemblea Nacional francesa. I d’ací va fer el salt al Ministeri d’Interior, on va actuar amb mà de ferro en les qüestions referides a la immigració. L’incident més polèmic va ser a final del 2013, quan va ordenar de desmantellar un campament de gitanos romanesos i búlgars. El motiu? Segons Valls, aquells campaments portaven ‘mendicitat i delinqüència’ i la solució era expulsar-los. Això va aixecar crítiques dures dins el partit. Però no se’n va penedir, i una setmana més tard es vantava d’haver expulsat cinc mil gitanos. També és ben recordat per haver permès la deportació d’una nena de quinze anys d’origen kossovès mentre era en una excursió escolar. Les crítiques no van créixer tan solament dins el seu partit, sinó al carrer. Molts electors no entenien aquella bel·ligerància contra els immigrants, i menys des de l’anomenada socialdemocràcia. ‘Va aplicar polítiques de dreta des del PS. Va vorejar la Carta Europea dels Drets Humans’, comenta Anglada. De fet, des d’Europa van estirar-li les orelles: ‘Hi ha regles europees, signades també per França, de lliure circulació de ciutadans europeus. I no són gitanos, són persones’, li va etzibar Viviane Reding, vice-presidenta de la Comissió Europea i Comissària Europea de Justícia, Drets Fonamentals i Ciutadania. Manuel Valls, llavors primer ministre, François Holande, president, i Emmanuel Macron, ministre d’Economia, el 2015 A cop de decret Però l’ascens de Valls no es va aturar i el 2014 va ser nomenat primer ministre. Allí és on va començar el seu declivi. Hollande ja era a la corda fluixa i el PS, com els seus equivalents arreu d’Europa, era sotmès a una greu crisi ideològica. ‘L’onada se’l va endur i va començar a caure en picat. Macron també hi era, en aquest PS, però va desembarcar-ne a temps. No tots acaben essent deixalles’, recorda Anglada. Però la culpa no era pas tota dels agents externs. Valls serà recordat a la política francesa per haver fet un ús indiscriminat de l’article 49.3, que permetia d’aprovar lleis sense haver-les de sotmetre a votació a l’Assemblea. I no perquè no tingués majoria, sinó perquè a les files socialistes massa diputats es giraven d’esquena envers la deriva liberal que pilotava Valls. A cop de decret és com va haver d’aprovar per decret la polèmica reforma laboral i la llei de liberalització de l’economia, coneguda com a ‘llei Macron’, que llavors era ministre d’Economia. Valls volia que l’Elisi fos la parada següent i, amb motiu de la retirada d’Hollande, que ja no pensava presentar-se a les eleccions del 2017, va abocar-se a les primàries del PS. La presidència hauria estat el colofó d’una carrera política de manual, gairebé perfecta, però havia decebut massa pel camí i Benoît Hamon el va escombrar. Valls semblava desorientat i va barallar-se amb els seus. Va trencar una llei sagrada anunciant que votaria un altre partit, la República en Marxa (LREM), el partit del president francès actual, Emmanuel Macron. Cercant una nova vida política, va deixar el PS, on havia militat des de jove, i va voler unir-se al partit de moda. ‘Però a la República en Marxa no el van voler i es va presentar com a independent. El partit de Macron va tenir la gentilesa de no posar-li cap opositor’, explica Anglada. Va sortir elegit, però amb moltes dificultats. La seva rival electoral, Farida Amrani, que només havia perdut per 139 vots, el va acusar de frau electoral i el recompte es va haver de repetir en el Consell constitucional. Valls va conservar l’escó, però l’oposició va mantenir que hi havia hagut ‘ombres’ en el procés. Català sí, però no en públic L’Assemblea Nacional francesa havia de ser la seva retirada política, però Valls sembla que ara pot cercar un reciclatge a Barcelona. És la ciutat on va néixer i on passava les vacances d’estiu. Al barri d’Horta, hi té la família del pare, el pintor Xavier Valls, que a mitjan segle passat va decidir d’establir-se a França en cerca del reconeixement que li negava la seva terra. El seu pare, igual que el seu avi Magí, van tenir un sentiment catalanista que en Manuel no ha semblat tenir mai. Fins i tot demostrava una certa recança a fer públic que sap parlar català. En aquesta visita a Perpinyà com a ministre d’Interior francès, una periodista li va fer una pregunta en català, i Valls li va respondre en francès: ‘Em poseu en un compromís, un ministre francès ha de respondre en català?’ A continuació va respondre, ara sí, en català, però amb una frase molt breu i amb el to baix, aparentment amb l’esperança que el seu coneixement de la llengua no arribés a la capital. Sempre ha fet gala de ser culer, l’únic pòsit que sembla haver-li deixat la ciutat de Barcelona, però no pas de ser català –de fet, a divuit anys va triar la ciutadania francesa–. Fins al punt que aquests darrers temps s’ha convertit en una de les cares visibles de Societat Civil Catalana i en un ariet de l’antiindependentisme. No va censurar la repressió policíaca del primer d’octubre –‘Les imatges van commoure, però no va haver-hi morts’– i va aplaudir l’aplicació del 155, fet que li va recriminar la seva germana i tot. El mes passat Valls va encapçalar la manifestació organitzada per SCC de la mà d’un altre antiindependentista de primera fila, Mario Vargas Llosa. Ara Valls fa un pas endavant i tot indica que reprendrà la seva vida política a Barcelona. Però no sembla que ho faci per la seva estima a la ciutat, ni per a millorar-ne el model, sinó per a tenir un rol protagonista en el serial del procés: ‘M’interessaria continuar el debat independentista i per això estudiaré l’oferta.’

Summary: Manuel Valls intenta reciclar-se a Barcelona després d’haver fracassat a França


Google ha començat a cobrar a les agències governamentals dels Estats Units que li demanen accés a les dades dels seus usuaris per a portar a terme investigacions policials, amb unes tarifes que oscil·len entre els 40 i 223 euros en funció de la sol·licitud. Anteriorment, aquests processos es feien gratuïtament, però a causa del nombre creixent de sol·licituds, segons ha publicat ‘The New York Times’, Google ha presentat unes tarifes, que pot cobrar segons la legislació dels Estats Units. Aquesta mesura està en vigor d’ençà del 13 de gener, segons consta en el document, en el qual Google explica que es reserva el dret a cobrar preus diferents segons el cas. La companyia de Mountain View (Califòrnia) cobrarà a les agències dels Estats Units 45 dòlars per petició, mentre que per respondre una ordre judicial demanaran 150 dòlars, que en aquest cas Google proporciona un registre amb informació de l’usuari. Les sol·licituds més cares són les ordres d’escorcoll, que costen 245 dòlars amb informació de l’usuari i l’historial de la seva activitat, mentre que altres tràmits, com les peticions d’escoltes policíaques, valen 60 dòlars. Segons l’últim informe de transparència de dades de Google, la primera meitat del 2019 la companyia nord-americana va rebre més de 75.000 sol·licituds governamentals per accedir a les dades de 165.000 comptes arreu del món.

Summary: Google comença a cobrar al govern dels EUA per l’accés a les dades d’usuaris


La regidora de Ciutat Vella, Gala Pin, ens rep al seu despatx del Raval de Barcelona. Han passat més de tres anys d’ençà que va assumir el càrrec i és un bon moment per a fer balanç, amb unes eleccions municipals, previsiblement molt renyides, a la vista. El seu mandat no ha estat gens fàcil, i no se n’amaga. És sincera i accessible, amb pocs filtres, una actitud escassa en els polítics d’avui i que, per tant, s’agraeix. Reivindica amb orgull la feina feta i l’aire nou que ella i el seu equip han portat a l’ajuntament, però també es mostra frustrada i a voltes indignada per la lentitud de l’administració (‘tres segons de l’administració pública són sis mesos a la vida real’) i per no haver tingut més eines (o competències) per a aturar, per exemple, ‘l’emergència d’habitatge brutal que patim’ o per lluitar millor contra els narcopisos o contra la massificació turística. ‘Ens calen noves lleis, tant catalanes com estatals, que permetin de ser molt més durs i ràpids per a actuar contra els pisos buits que no es fan servir.’ Activista veïnal de fa molts anys, diu sentir-se privilegiada de poder treballar per a la ciutat ara des de l’ajuntament, però també admet, potser amb la perspectiva que donen aquests tres anys de feina, un cert desengany amb la política dels despatxos: ‘A la política institucional, massa sovint costa de trobar-hi la qualitat humana’. De fet, explica, honesta, que darrerament rumia sobre la seva continuïtat com a regidora, superades les eleccions: ‘No he vingut a la política institucional per quedar-m’hi a viure; vull reflexionar si la meva aportació a la ciutat és més eficaç des d’aquí o des d’un altre lloc’. —S‘acaba el mandat. Considereu que heu assolit els objectius que us havíeu fixat? —Més enllà d’aquest districte, ha estat un mandat intens i complicat, amb eleccions espanyoles, catalanes, referèndums, un article 155, una declaració d’independència que ha acabat com ha acabat… I no oblidem que vam tenir un atemptat a la Rambla i, en l’àmbit emocional, aquest va ser un dels moments més difícils del mandat. Aquesta intensitat també impacta en la política municipal, ja sigui perquè en època electoral tots els partits fan campanya o bé perquè senzillament les administracions són interdependents. Ara, jo crec que malgrat aquesta intensitat sí que s’han assolit molts objectius o, si més no, s’han posat en marxa. —De seguida entrarem a fons en qüestions concretes, però abans de continuar, ara que podeu fer balanç, com us heu sentit passant de ser activista veïnal a regidora? És com esperàveu? —Poder treballar per a la ciutat des de la política institucional és un privilegi. No és que la feina hagi estat més difícil que no em pensava, però sí més complexa. Per exemple: dos dies després d’haver guanyat les eleccions, un home em va parar a la Barceloneta i em va dir: ‘Què, quan s’acaben els apartaments turístics?’ Ell pensava realment que des del moment que guanyéssim les eleccions els apartaments turístics desapareixerien. Però no és així: hi ha un procediment, uns protocols i una política pública que ha de seguir un camí i que és lenta. —Lenta, sí, perquè de pisos turístics n‘hi continua havent… —Jo crec que s’ha reduït molt la pressió dels apartaments turístics. No podem dir que s’ha eradicat, perquè seria mentir-nos. I sí, tot és més complex i més lent que no em pensava. Tres segons de l’administració pública són sis mesos a la vida real. I això fa que sigui molt complicat explicar i comunicar que, malgrat tot, avancem i que els processos avancen. Per exemple, hi ha veïns que ens pregunten si realment treballem perquè es facin les obres del Borsí, al Gòtic, l’espai que havia de ser el museu de Woody Allen i que finalment serà un espai sociocomunitari per als veïns. És clar que hi treballem, encara que no es vegi. Hi ha una sèrie de procediments invisibles que no es veuen. Passa igual amb les associacions de cànnabis, els apartaments turístics, els narcopisos… —Com a activista éreu a moltes manifestacions veïnals. Ara, en canvi, els veïns han fet manifestacions en contra vostre precisament per alguns d’aquests conflictes que acabeu d’esmentar… Sentiu impotència? —La ciutat és conflicte i el conflicte s’ha de poder manifestar. La qüestió és quina gestió fem d’aquest conflicte. Però no pots esperar que no hi hagi conflicte. De fet, si no es manifestés el conflicte, voldria dir que tenim una ciutat morta i volem una ciutat viva que faci aflorar tots els conflictes d’interessos. Jo he fet molt d’esforç per a compartir les complexitats, donant per descomptat que el ciutadà és intel·ligent i que entén la complexitat. No sento impotència, sento complexitat. I jo no demanaré a ningú que no es manifesti contra mi. Una altra cosa és que a vegades hi ha conflictes que responen a interessos partidistes més que no pas ciutadans. I això sí que em molesta. Però jo sempre dic que fem política per transformar la realitat. I l’eina per a fer-ho a vegades és l’associació de veïns, unes altres vegades és fer una manifestació i ara faig servir una eina que és un partit polític. Això no vol dir que la resta d’eines no siguin vàlides, al contrari. Però per transformar la realitat, com més complexa sigui la diagnosi, més caldrà afinar les accions. I sí que és cert que, des de l’administració, aquesta fotografia de complexitat s’amplia. —Noto un cert desengany amb la política? —Reitero que treballar per a la ciutat on visc és un privilegi, però sí, hi ha una part de desengany que té a veure amb la política institucional, que pot ser molt decebedora. —Per exemple, a què us referiu? —Personalment no duc bé que les relacions socials siguin tan mediatitzades. Em refereixo que les relacions que polítics d’altres partits o determinats actors de la ciutat estableixen amb tu a vegades responen a interessos que, d’entrada, no sé llegir. En privat es diu una cosa i en públic una altra. Aquestes coses passen i em deceben. Spinoza diu que a qui donis passions alegres et tornarà passions alegres i a qui donis passions tristes et tornarà passions tristes. En la política institucional, Spinoza es trenca i donis què donis, molt sovint reps passions tristes. A tot arreu on he estat, la cosa que més m’ha enganxat és la qualitat humana de la gent. A la política institucional, massa sovint costa de trobar-hi qualitat humana. —Voleu repetir com a regidora de Ciutat Vella? —Jo vull que aquest govern continuï, és clar. Pel que fa a mi, ‘rumio si continuar. —Què voleu dir, que arribat el cas no continuaríeu? —’Hi rumio, perquè no he arribat a la política institucional per quedar-m’hi a viure. I perquè vull fer balanç de la feina feta i reflexionar si la meva aportació a la ciutat és més eficaç des d’aquí o des d’un altre lloc. Crec que és bo fer aquesta reflexió i no caure en cap inèrcia. —Caram. Per tant, voleu dir que deixareu la política institucional per treballar per a la ciutat des d‘un altre àmbit, com l‘activisme? —Dic que em trobo en plena reflexió sobre la manera com puc continuar treballant per a la ciutat. I abans que m’ho pregunteu, encara no he arribat a cap conclusió. —Entesos. De manera breu, quin considereu que és el principal èxit d‘aquest mandat? —A la ciutat, m’ha fet molt feliç haver aconseguit d’obrir el metro a la Marina. És una reivindicació històrica que hem assolit. —I al districte de Ciutat Vella? —Una gran victòria és el pla d’usos. Jo hi havia fet moltes reivindicacions i aportacions des dels moviments veïnals i la decepció era gran perquè sempre hi acabaven incidint més els poders fàctics que no pas els veïns. El pla d’usos que tenim ara inclou moltes de les aportacions dels veïns. A banda, hi ha moltes altres petites victòries importants, com el Teatre Arnau, el Borsí del Gòtic i el Segle XX de la Barceloneta. —I la principal derrota? —Us en diré dues. La primera, que alhora és també una victòria: la multiconsulta. Que no es pogués fer va ser molt dur. I la segona, la qüestió de l’habitatge. Malgrat que hem aconseguit posar-lo a l’agenda, el problema continua, continuen expulsant-se veïns, i no hem aconseguit que hi hagi el canvi legislatiu que esperàvem a l’estat, perquè el PSOE ha tret del decret la possibilitat que els ajuntaments poguessin regular els preus del lloguer. —Amb quins obstacles heu topat? —Una de les coses que he après de la funció pública és que hi ha intrínseca la burocràcia, que és com el colesterol, n’hi ha de bona i n’hi ha de dolenta. És important que n’hi hagi, perquè serveix per a assegurar que no es cometen arbitrarietats i perquè tracta tothom igual, però hi ha una burocràcia, que en’ podríem dir dolenta, que implica epopeies absurdes per a aconseguir petites coses. Un exemple: en la primera audiència pública, la comunitat bangla ens va demanar un monument recordatori a la gent que el febrer de 1954 va ser massacrada per haver defensat la seva llengua. Els vam dir que sí. Això va ser en la primera audiència pública. La placa commemorativa encara s’ha de posar. Ja està tot previst, però fixeu-vos el temps que ha hagut de passar. Un altre obstacle, per a mi, ha estat tenir una Generalitat inactiva durant molt de temps a causa del 155, especialment en qüestions de seguretat. I també, no ens enganyem, el fet de ser un govern en minoria. El dia té vint-i-quatre hores i, tot i que crec que hem fet molt, no es pot arribar a tot. —Parlant de victòries i derrotes, a Barcelona, cada any, es desnonen més de dues mil famílies, moltes de les quals a Ciutat Vella. Teniu la sensació d‘haver complert en aquest àmbit? —Crec que hem fet tot allò que era a les nostres mans i que hem fet més que qualsevol altre govern. Abans del nostre govern, l’ajuntament pràcticament no hi intervenia. Ara, en canvi, tenim una unitat antidesnonaments, que només a Ciutat Vella ha pogut aturar més de dos mil desnonaments en aquest mandat. S’ha fet una inversió molt gran per a activar la construcció de més de quatre mil pisos socials. A Ciutat Vella hem invertit 24 milions d’euros en la compra d’habitatges perquè no tenim solars per créixer. Ara, és cert, és un drama i tenim una emergència residencial brutal que no s’ha resolt. Com deia, l’habitatge és una derrota frustrant. Resoldre-ho requereix un canvi de legislació que sancioni l’especulació, cosa que l’ajuntament no pot fer. Nosaltres hem pressionat tant com hem pogut perquè això canviï. Que ningú no dubti que és una qüestió central per a nosaltres, perquè no tan sols té la derivada de la gent que es queda sense casa, sinó el fet de buidar la ciutat de veïns. La ciutat són els seus veïns, la gent que hi viu i hi treballa. Si buidem el centre de veïns, deixa de ser ciutat. —Durant el vostre mandat s‘ha multiplicat el fenomen dels narcopisos. Des de l‘òptica dels veïns, la fotografia és molt dura i paradoxal: centenars de famílies desnonades mentre creixen les ocupacions de narcopisos i els narcotraficants amb prou feines són desallotjats… —No puc justificar aquesta contradicció, estic del tot d’acord amb els veïns. Cal recordar que, fa un any, al congrés espanyol es va aprovar la llei que permet de fer els desnonaments exprés quan hi ha impagament de l’habitatge, cosa que és l’origen de molts desnonaments a Ciutat Vella. I cal recordar que cap llei no limita que es puguin apujar els preus del lloguer tant com es vulgui, cosa que genera els anomenats desnonaments invisibles, en què els llogaters se’n van directament perquè no poden pagar el lloguer. En canvi, quan es detecta un narcopís, com que tenim un sistema judicial garantista pel que fa al domicili, cosa que d’entrada és bona, ca un seguit de proves perquè el jutge autoritzi la policia a entrar en un d’aquests narcopisos. —Entesos, però durant mesos el problema ha estat més que evident i els veïns s‘han cansat de denunciar-ho. Costa molt d‘entendre que s‘hagi tardat tant a actuar, tenint en compte que parlem d‘un delicte contra la salut pública i d‘un problema de seguretat als carrers de la ciutat… —Sí, però per entendre el problema, i per resoldre’l, cal anar al pas previ. Ara mateix fem el seguiment de nou-cents pisos al Raval. D’aquests, alguns són buits, uns altres ocupats i uns altres en processos diversos. Tenim comptabilitzats quatre-cents pisos buits, només al Raval, ara mateix. Per evitar que aquests pisos tinguin una ocupació delinqüencial, la millor manera és que hi hagi famílies que hi visquin. El problema és que, a causa d’una especulació que la llei no penalitza, aquests pisos no tenen cap ús, no es lloguen i ningú no hi pot anar a viure. Per tant, són susceptibles de ser ocupats amb finalitats delictives. El govern municipal no pot fer una legislació contra l’especulació. Tant de bo poguéssim, però no tenim competències per fer-ho. —Amb competències o sense, per als veïns de Ciutat Vella sou la figura més propera que representa l‘administració. No penseu que se‘ls ha de donar alguna resposta, més que no limitar-vos a dir que tenen raó però que l‘ajuntament no hi pot fer res? —Fem molta feina invisible. Per exemple, recordo haver perseguit –i ho dic literalment–el conseller d’Interior per parlar-ne’. Cada quinze dies, ens reunim amb els Mossos de Ciutat Vella, que, per cert, han fet una gran feina i a voltes s’han sentit sols, perquè no sempre han tingut la directriu política de destinar recursos a aquesta qüestió. M’he reunit amb el comissari de la regió moltes vegades, he rascat pressupost de sota les pedres per poder augmentar les hores extres de la Guàrdia Urbana com no s’havia fet mai… I, de fet, les unitats a Ciutat Vella de la Guàrdia Urbana i dels Mossos fan tant com poden, amb gran implicació professional i personal. El macrooperatiu contra els narcopisos del 29 d’octubre passat, que ha marcat un punt d’inflexió, és el resultat d’una investigació que va començar l’abril del 2018. Tant de bo hagués començat l’abril del 2017, perquè ens hauríem estalviat un any de patiments, cert. Però, com a política, puc exigir que aquesta qüestió es prioritzi i cercar recursos perquè es pugui actuar; però no puc dir als Mossos ni a la Guàrdia Urbana com han de fer una investigació o un dispositiu. Cal dir que, en molts moments, no hem tingut cap polític de referència als Mossos d’Esquadra que ho hagi prioritzat. —Caram. És una acusació seriosa… —Un exemple, perquè amb aquesta qüestió estic enfadada: la comissaria dels Mossos de Ciutat Vella ha estat sense intendent des del juny del 2017 fins al febrer del 2018. El màxim comandament era l’inspector, que va fer una feina increïble, però si la comissaria més complicada del país la tens tots aquests mesos sense un intendent, vol dir que no és una prioritat per a tu. Necessitem que la unitat d’investigació dels Mossos, que és molt bona i fa molt bona feina, pugui prioritzar aquesta qüestió. L’alcaldessa i jo mateixa hem fet moltes reunions amb aquesta demanda, també amb la fiscalia i la judicatura. Entenc els veïns, però precisament perquè els entenc, perquè és una qüestió molt seriosa i perquè tinc molt clara la meva posició ara mateix, jo no faig un tweet cada vegada que faig una trucada o una reunió sobre aquest tema. —Una queixa directa dels veïns. Ells diuen: ‘Som nosaltres els qui hem de fer de policies, però és que, a més, una vegada hem avisat els policies de debò, desapareix el sentit comú i ningú no actua‘. És a dir, avisen els Mossos i la Guàrdia Urbana i el resultat és, massa sovint, que no passa res… —No hi estic d’acord. Entenc que un veí que té un narcopís a l’escala s’enfadi quan, havent avisat una vegada o dues, no vegi cap reacció ràpida. Però no crec que aquesta sigui la norma. —Doncs la sensació dels veïns és justament la contrària… —Mireu, fa dues setmanes, al carrer Ferlandina 53, els veïns van avisar de seguida, la Guàrdia Urbana hi va anar de seguida, els Mossos hi van arribar de seguida, i es va aturar l’ocupació. I això cada vegada és més així. Segurament no s’arriba a tot arreu, potser per manca de recursos, però hem fet molta feina. I a banda, cal entendre que hi ha una part burocràtica que no sempre és immediata. Quan un veí avisa, la policia en fa la comprovació, i tingueu en compte que hi ha agents de la Guàrdia Urbana integrats a la unitat d’investigació dels Mossos de Ciutat Vella. I tot i que la majoria de denúncies són certes, també n’hi ha hagut algunes que eren falses. Per tant, cal fer una comprovació. I per fer-ho, cal reunir proves perquè el jutge autoritzi una intervenció. I per a tot això, cal presència policial uniformada i també no uniformada, perquè per reunir proves cal fer-ho en silenci i vigilant molt. És a dir, no sempre es pot actuar de pressa. —Una altra queixa dels veïns: aquesta mateixa setmana, els botiguers del Mercat de Sant Antoni han recollit vuit xeringues usades als afores del mercat. Es queixen que s‘ha fet una gran operació urbanística, però que no ha anat acompanyada de seguretat ni d‘un seguiment, ni d‘un manteniment… —El nombre de xeringues que recollim a tota la ciutat no ha crescut. Es manté. Cal treballar el problema d’origen i fer polítiques dirigides als consumidors, perquè els qui consumien als narcospisos ho feien sense cap garantia ni seguretat. Potser sí que ara hi ha més consum a l’espai públic, precisament perquè hem tancat molts narcopisos, i per això s’han ampliat els horaris de les sales de venipunció. Però la major part dels consumidors que hi havia al Raval per causa dels narcopisos ara s’han desplaçat a altres zones, com el Besòs. I si mirem les estadístiques de les xeringues que històricament hi ha hagut al voltant de Sant Antoni, tot i que no les tinc a la mà, segurament no hi ha hagut cap gran canvi. —Però no parlem de xifres, parlem de vides… —Efectivament. I per això no hem fet un enfocament només policial en aquest cas, perquè el subjecte més vulnerable ‘és el consumidor. S’han activat polítiques de cara als consumidors, com l’espai de tractament que hem obert a la sala Baluard, de venipunció, que fins ara no teníem, hem passat de catorze educadors de salut que treballen al carrer a vint-i-tres, cosa que té a veure amb l’objectiu de minimitzar les molèsties a l’espai públic, i hem augmentat els convenis amb entitats que treballen amb víctimes de les addiccions. Hem de continuar posant l’accent aquí, encara més, i continuarem actuant. —Entenc, pel que dieu, que aquest és un dels objectius, diguem-ne, pendents, de cara al següent mandat. A banda d‘aquest, quins són els objectius de futur o les tasques pendents? —Dins els objectius de futur faig un gran bloc que, encara que sembli tirar pilotes fora, inclou tot allò en què no tenim competències’: aconseguir lleis de l’habitatge que donin marge de maniobra als ajuntaments per a limitar preus i sancionar l’especulació i més eines per a la lluita contra la droga i els narcopisos, cosa que implica tant canvis legislatius com més coordinació entre cossos de policia. I en allò que sí que és competència nostra, hi hauria un bloc sobre la planificació urbana. Per exemple, fer un litoral, un port-ciutat. Ara farem la reforma del Moll de la Fusta, però ens queda molt camí per a córrer en aquest camp. Jo voldria que Ciutat Vella fos el centre històric d’una ciutat de referència a escala mundial on la vida veïnal fos possible, amb una mixtura de gent diversa, gent amb més i menys recursos. Hem de caminar cap aquí. —No penseu que ja és tard, per a aquest objectiu? —Si pensés que és massa tard, no seríem aquí. A Barcelona anem tard, però encara hi som a temps. És una lluita que val molt la pena. I, tornant als objectius, hi ha un altre paquet important que fa referència a les altres formes de fer política. És a dir, cal trencar les barreres que té la institució, que no costi tant treballar fora d’aquestes barreres, per poder fer una coproducció de polítiques públiques entre institució i veïns. Els nous mecanismes que ja hem introduït van en aquesta línia, però cal que la ciutadania pugui incidir encara molt més en l’agenda política. —Més participació? —Sí, però el concepte de participació s’ha buidat molt de contingut. Diria que cal trencar aquesta mena de sordesa que tenen els partits i la institució amb allò que passa fora, perquè la vida de la ciutat és allò que passa fora de la institució i no pas dins. —Entesos, però com a regidora de Ciutat Vella que sou, no us toca precisament de fer aquesta feina de frontissa? —Sí, efectivament. I quan dèiem que veníem a fer política d’una altra manera, no ens referíem només al què sinó també al com, i això ho hem aconseguit en alguns casos, però no en tots. Cal fer-ho més. La recuperació del Teatre Arnau, per exemple, seria un exemple d’èxit en aquest àmbit. És, de fet, una victòria, no tan sols per la recuperació d’aquest teatre històric sinó per la manera com s’ha fet, amb els veïns al costat i recollint-ne les aportacions. Penseu que el nou Arnau serà un gran projecte cultural que tindrà una pota de memòria, una pota d’arts escèniques i una pota de treball comunitari. És un projecte preciós pel seu enclavament. —Hi ha cap previsió per a la reobertura? —Depèn de l’arqueologia, cosa que fa que sigui difícil de dir. A Ciutat Vella, cada vegada que es fa un forat a terra apareixen restes arqueològiques que cal documentar i preservar. Crec que, com a molt d’hora, les obres podrien començar el 2021. Jo espero i desitjo que estigui obert com més aviat millor. —Barcelona és de les ciutats europees amb un percentatge d‘habitatge públic més baix. Si ho afegim a la fotografia que hem comentat abans, només al Raval hi ha 400 pisos buits i, alhora, centenars de sensesostre dormint al carrer, a més de narcopisos. Realment no es podia fer més des de l’ajuntament? —És absolutament trist i contradictori i els moviments veïnals fa anys que ho denuncien, perquè tenim unes lleis injustes. —Hi ha molts veïns que consideren que, pel que fa a l‘habitatge, aquest govern municipal s‘ha activat tard… —No hi estic d’acord. Ens hi vam posar des del primer dia, però els ritmes de l’administració són lents. Penseu que hem activat la construcció de més de quatre mil pisos d’ús social. Se suposa que podem multar els propietaris dels pisos que fa més de dos anys que els tenen buits. I dic se suposa perquè, per exemple, a Terrassa, que és la primera ciutat que va començar a fer-ho, ha topat amb sentències que diuen que el procés de sanció l’ha de començar la Generalitat i que l’ajuntament, si de cas, l’ha de continuar i fer-ne el seguiment. Però per fer-ho cal poder demostrar que el pis fa més de dos anys que és buit. I això, a Barcelona, no s’havia fet. Per això ara hem començat aquest cens de pisos buits i hem activat el rellotge. Esperem poder aplicar sancions si les lleis ens ho permeten. L’ajuntament sí que pot sancionar i expropiar per manca de manteniment, però és un procés molt lent i complex. —Quants casos n‘hi ha, d‘aquests? —S’ha expropiat un únic immoble per aquesta via, en aquest cas per incompliment de la funció social, que és l’edifici de Robadors 33. És un procés que va començar amb la regidora Itziar González l’any 2010 i va acabar l’any 2017. És a dir, set anys. Tot això és molt lent. Ens calen noves lleis, tant catalanes com estatals, que permetin de ser molt més durs i ràpids per a actuar contra els pisos buits que no es fan servir. I això, malauradament, no depèn del govern municipal. —Un altre dels grans desafiaments de la ciutat és la gestió turística en zones concretes, especialment a Ciutat Vella, i l‘impacte que això té en els veïns, la proliferació de pisos turístics, els lloguers… Durant aquest mandat ha estat un dels conflictes més vius i no resolts. Què s‘ha fet? I quina recepta teniu per a millorar-ho? —Crec que hem de caminar cap al decreixement turístic. Així de senzill. Hem de limitar el nombre de creuers que arriben. Ja s’ha fet el pla d’hotels perquè no n’hi hagi cap més, a Ciutat Vella. I amb el pla d’usos hem restringit molt les activitats orientades al turisme perquè l’augment d’aquestes activitats ha fet molt de mal al comerç de proximitat, i si perdem el teixit comercial de proximitat, se’n sent molt la qualitat de vida dels veïns, només cal veure la Rambla. —Decreixement turístic… Això no agradarà gens a les patronals ni a la indústria turística, que és un dels motors de la ciutat. —No crec que ningú se sorprengui d’aquesta visió. No els sorprendrà ni els espantarà, que ho digui jo. A mi em fa més mal anar a una assemblea de veïns de la Riera Baixa, que estan desesperats, i veure que no puc fer-hi res, que no pas que algú em critiqui per una proposta com aquesta. —I com s‘ha de fer, aquest decreixement turístic? Amb una taxa turística més gran? —La taxa turística és una bona eina, sí. Però no és només una qüestió de fiscalitat, el problema és més aviat de quantitat de turistes. Si passeges el juliol per segons quines zones de Ciutat Vella, t’adones que, físicament, no hi ha prou espai per a tanta gent, ni per donar servei a tanta gent. Jo crec, sobretot, que cal negociar amb el port per limitar el nombre de creuers. A més, penseu que els creueristes passen una mitjana de quatre hores i mitja a la ciutat. Fan un consum de menjar ràpid i amb prou feines compren a les botigues. Què ens aporta? Quin benefici en treu la ciutat? ”És un turisme fast food, per dir-ho d’alguna manera, i no ens aporta gaire cosa. Es parla molt del turisme de qualitat. Per mi, el turisme de qualitat és el turisme respectuós amb els drets de la gent que viu a la ciutat i amb els drets de la gent que treballa en el sector turístic. És fàcil de dir i més complicat de fer, però per què no fem que Barcelona sigui una ciutat que garanteixi que en el sector turístic tothom té unes condicions laborals dignes? Novament, no tenim competències en drets laborals, ni en ports, però hem obert l’oficina de drets laborals, orientada a això. El turisme de qualitat l’hem de fer entre tots. I per tant, és també un objectiu important continuar-hi treballant a fons. Les bones polítiques públiques són aquelles que pensen la ciutat a llarg termini. I això, històricament, s’ha fet poc, en molts àmbits, també el turístic. Ara cal mirar de canviar la direcció. Ja ho hem fet una mica. I no, no és massa tard. —Parlàveu dels hotels a Ciutat Vella. Una nova queixa dels veïns: al capdamunt del carrer Joaquim Costa es fan les obres d‘un nou hotel, sembla. No havíem quedat que no n‘hi podia haver més? —Desconec aquest cas, però quan vam fer la suspensió de llicències, aquells establiments que ja tenien llicències en tràmit o que ja tenien amb un certificat urbanístic en van quedar exempts. Caldria mirar-ho, però és molt possible que sigui un cas d’aquests. —Un altre conflicte que va amb retard: el CAP del Raval Nord, que té unes condicions deplorables. Els veïns recullen signatures però encara no hi ha cap nova ubicació per a instal·lar-lo. — Sí, és molt urgent trobar un nou espai. Al Raval hi ha molt pocs espais disponibles i l’únic que hi ha, segons la Generalitat, és la Casa de la Misericòrdia, un espai que en el mandat anterior es va cedir al Macba perquè hi fes l’ampliació. De fet, cal trobar una alternativa perquè el Macba es pugui ampliar. S’ha generat un conflicte trampós sobre què és més important. I dic trampós perquè hem de poder resoldre totes dues coses, reestructurant la ubicació de cadascuna. —Fa molts anys que s‘arrossega, aquesta lluita. Per als veïns i per als treballadors sanitaris, és molt frustrant veure que van passant governs de diferents colors i que els polítics no fan la seva feina, és a dir, que no s‘arregla res. Tan difícil és? —És cert, des del 2006 que se cerca un nou emplaçament per al CAP Raval Nord. Han passat tretze anys i ara és molt urgent. Al Raval Nord tenim 124.000 metres quadrats dedicats a equipaments culturals, cosa que és una sort, i 34.000 dedicats a equipaments de proximitat. Ara parlem d’un centre d’atenció primària, però mentrestant s’ha cedit sòl públic per a fer la biblioteca de la Blanquerna i s’ha cedit l’església del Macba. Per tant, hi ha hagut una manca de priorització. I en un barri com el Raval, amb els indicadors sociosanitaris que té, disposar d’un CAP en condicions és una necessitat òbvia. Ara el Departament de Salut ha ofert l’edifici Sert per a l’ampliació del Macba, que és una bona opció. I a l’ajuntament hem començat a treballar en altres propostes per al Macba, que oferirem ben aviat. Esperem que entre tots es pugui desblocar aviat. —Una vegada més anem tard… Sou optimista? —Sí, sempre. Si no, no seríem aquí. És veritat que és complicat, però vull pensar que el sentit comú guanyarà. —I per acabar, un altre dels grans objectius clarament pendents, que abans ja hem esmentat: la seguretat, en particular, a Ciutat Vella. O millor dit, la sensació d‘inseguretat, que no ha parat de créixer aquests darrers anys. Què s‘ha fet malament? —L’esquerra té un dèficit històric, que és no haver pensat bé la seguretat. No hem d’oblidar que els rics es poden pagar una seguretat privada, portes blindades i càmeres de vigilància. I la gent que no té recursos, no. Qui garanteix la seguretat de la gran majoria de la població és la policia. Per tant, hem de poder parlar de policia i de polítiques de seguretat sense pèls a la llengua. I això és un dèficit històric de l’esquerra que ara s’utilitza políticament contra nosaltres. —A què us referiu? Feu autocrítica? —Una mica sí que en faig, d’autocrítica, però a més, han dit de nosaltres que no volíem policia. En canvi, jo des del primer dia vaig patrullar amb la Guàrdia Urbana per conèixer la seva feina. Perquè era molt conscient de la importància d’aquest servei públic. Que hi ha coses a millorar? Segur. Que a vegades falten recursos? També. Però el problema de la seguretat és que quan es fa bé la feina, és invisible. Hem d’aconseguir comunicar millor la feina que fa la Guàrdia Urbana, que és molta, i hem d’aconseguir millor coordinació amb tots els cossos de policia per a lluitar contra la gran delinqüència, com és el cas dels narcopisos. Dient això no vull criticar la feina que fan els Mossos, que és molt bona, però la meva experiència en aquests tres anys ha coincidit, com dèiem, amb un 155, i això ha condicionat tant la interlocució política com la coordinació amb tots els cossos de policia. —Parlant de policia, l‘ex-cap de la Guàrdia Urbana Xavier Vilaró, que va protagonitzar una polèmica entre cossos de policia i va denunciar mitjans de comunicació, ha tornat al cos. Per què? —L’acord que va signar quan fou destituït indicava que podria tornar al cos assumint un càrrec corresponent al seu rang quan ell ho sol·licités, perquè no va perdre la plaça. I ara ho ha sol·licitat. —Torna com a cap d‘Inspecció Nocturna… —Sí, és un càrrec que té a veure amb el seu rang dins el cos. —Abans heu esmentat l‘ex-regidora de Ciutat Vella Itziar González. Ella fou amenaçada, fins i tot de mort, per la feina que feia en aquest districte. Heu rebut amenaces? —Vaig fer un post a Facebook el juliol del 2016 explicant una reunió molt desagradable que vaig tenir, que per a mi era la cosa més semblant en termes d’amenaces, però és diferent del cas d’Itziar González. A mi no em van amenaçar de mort. A més, hi ha una altra diferència important. El nostre equip del govern municipal, l’actual, és un equip ben cohesionat amb objectius i interessos comuns, on ningú no s’amaga. Itziar González estava sola.

Summary: Gala Pin: ‘No sé si continuaré, vull reflexionar si la meva aportació a la ciutat és més eficaç des d’aquí o des d’un altre lloc’


El portaveu de Compromís al senat espanyol, Carles Mulet, ha demanat al PSOE que aclareixi si mantindrà els peatges a la AP-7. El senador ha reaccionat a unes declaracions de Julián López, secretari general d’Infrastructures espanyol, qui deia que la Moncloa continuava estudiant la manera com cobrar peatges. Per això, Mulet ha demanat al PSOE que sigui ‘lleial i transparent’, perquè actualment ‘disfressa la realitat’ assegurant que eliminarà els peatges i alhora dient que ‘estudia de recaptar per altres vies’. A més, ha demanat que es compensin els cinquanta anys de peatges per ‘les afeccions sobre el territori i la falta de competitivitat per a les nostres empreses’.

Summary: Compromís demana al PSOE lleialtat i eliminar els peatges de la AP-7


D’ençà que el PP va reformar el codi penal el 2015, el delicte d’enaltiment de terrorisme s’ha convertit en el malson de la llibertat d’expressió a l’estat espanyol. Segons l’article 578, qualsevol manifestació que menystingui o humiliï les víctimes dels delictes de terrorisme o els seus familiars, pot ser susceptible d’entrar a la presó, ja que es preveuen penes d’un a tres anys de presó. Pablo Hasel, Cassandra Vera, Arkaitz Terrón, són alguns dels molts afectats per aquesta legislació. Però el cas de Valtònyc és especialment significatiu, ja que d’haver-se estalviat la pena de dos anys per enaltiment de terrorisme –també se’l va sentenciar a un any per calúmnies i injúries greus a la Corona i 6 mesos per amenaces–, ara sobre ell no pesaria una ordre de detenció estatal, internacional i europea. I és que el delicte d’enaltiment del terrorisme, tal com s’entén a l’estat espanyol, està a punt de caducar. Tot, a partir d’una directriu de la Unió Europea d’obligat compliment a tots els estats membre, que imposa una nova manera d’entendre aquest delicte molt allunyat de la visió del PP. Bàsicament, la UE diu que només es pot considerar enaltiment de terrorisme ‘la difusió de missatges o imatges (…) que tinguin per objectiu suport a causes terroristes’ i si aquesta conducta comporta que ‘es puguin cometre un o diversos delictes’. I afegeix, en defensa de la llibertat d’expressió, que s’ha d’analitzar cas concret: ‘S’han de tenir en compte les circumstàncies específiques del cas, de l’autor i del destinatari del missatge, així com el context en què s’hagi comès l’acte’. La directiva va entrar en vigor l’any passat i però els països no estan obligats a afegir-la en el seu codi penal, és a dir, en la seva llei orgànica, fins al setembre del 2018. Tanmateix, el Tribunal Suprem ja ha incorporat aquesta directiva en les seves decisions. Ho va fer per primer cop el febrer passat, quan va ratificar l’absolució de l’Audiència espanyola a Terrón, a qui la fiscalia demanava dos anys de presó per uns piulets sobre Irene Villa o Carrero Blanco. Un mes més tard, el mateix Suprem també absoldria Cassandra vera per uns piulets sobre Irene Villa. Entremig d’aquests dos casos, el Suprem va haver de decidir sobre si ratificava la sentència a Valtònyc. I així va ser, sense considerar la directiva europea. Tampoc ho va fer el TC, tot i que en el recurs, l’advocat del cantant no feia cap cita a aquesta directiva europea que haurà de ser incorporada al codi penal a partir del setembre. Un delicte contra la llibertat d’expressió Amnistia Internacional ja havia alertat que el delicte d’enaltiment del terrorisme fa perillar la llibertat d’expressió. En el raport anual ‘La situació dels Drets Humans al Món‘, deia: ‘Persisteix l’ús del delicte d”enaltiment del terrorisme’ per a processar persones que exerceixen de manera pacífica el seu dret de llibertat d’expressió.’ I recordava el cas dels titellaires que van passar cinc dies a la presó per haver ensenyat una pancarta que deia ‘Gora Alka-ETA’ en una obra de teatre. Amnistia també critica la diligència de la justícia en aquests afers, en contrast amb la manca de voluntat per esclarir casos com ara els de tortures. ETA va renunciar a la lluita armada el 2011, el mateix any que el PP va recuperar el poder amb majoria absoluta i Mariano Rajoy va ser investit president. L’audiència va jutjar aquell any cinc casos de ‘enaltiment del terrorisme’. La xifra es va duplicar el 2012. Els anys següents es va mantenir per sobre de la desena: quinze casos i catorze. Però el punt d’inflexió és el 2015. El febrer del 2015, Mariano Rajoy i el líder del PSOE, Pedro Sánchez, van acordar un nou pacte ‘antiterrorista’ per fer front a ‘l’amenaça gihadista’. El pacte va ser l’avantsala de la reforma del codi penal que va entrar en vigor l’1 de juliol: la majoria parlamentària del PP va introduir una modificació per endurir el càstig al delicte d’enaltiment de terrorisme a través d’internet o les xarxes socials. A més, també es van endurir les penes, que podien arribar als tres anys de presó, de manera que podia implicar l’ingrés a presó malgrat no tenir antecedents. Des d’aleshores, el nombre de sentències s’ha disparat: el 2016 se’n va registrar 33, el 2017, 23 i enguany ja n’hi ha nou.

Summary: Una directiva europea impedirà que es repeteixin casos com el de Valtònyc


Antoni Castellà, dirigent de Demòcrates, ha sortit en plena recta final de la investidura advertint que el seu partit consultarà amb les bases el candidat que proposi Carles Puigdemont. El calendari s’acaba, però Castellà diu que hi ha temps. Demòcrates forma part del grup d’ERC, perquè es van presentar en coalició a les eleccions, però té dos diputats que són imprescindibles per a la majoria independentista, sobretot sabent que la CUP no votarà el candidat que es proposi. Més enllà del nom, Castellà també esmenta línies de la nova legislatura que no acaben de coincidir amb les dels seus socis de majoria: —El Tribunal Constitucional ha suspès la reforma de la llei de Presidència i, per tant, s’ha tancat definitivament la porta a la investidura de Puigdemont. —De la manera que l’ha presentada Junts per Catalunya, sí. Hi havia dues possibilitats. La primera era fer un torcebraç de desobediència per a respectar qui havia guanyat les eleccions i proposar Puigdemont, aguantar la posició i probablement anar a unes noves eleccions. Com que Puigdemont mateix ho ha descartat, la segona situació és aprovar la llei i, una vegada suspesa, proposar un pla D amb un altre candidat. Ha estat bé fer la llei, perquè ha evidenciat que l’estat no ha acceptat mai el resultat del 21 de desembre. —Demòcrates era partidari de fer un torcebraç i desobeir? —Nosaltres hauríem proclamat la independència el 3 d’octubre. L’1 d’octubre va ser un procés d’autodeterminació en el qual l’estat espanyol va fer fallida en territori català. Teníem tots els instruments per a proclamar la República el 3 d’octubre i defensar-la pacíficament, però no es va fer. —Va ser el govern que va decidir de no proclamar-la fins al dia 27 d’octubre. —Un procés d’insurrecció com el de l’1-O s’ha de mirar de guanyar durant les primeres 24 hores o s’ha d’esclafar per part de l’estat, que és el que va fer quan va treure el rei. Una vegada perduda aquesta batalla, hem de provar de rearmar-nos per tornar a un 3 d’octubre. Hi pot haver discussió dins l’independentisme de com es fa, això, però en un estat com l’espanyol, que algú m’expliqui com s’arriba a la independència sense desobediència. Ha d’acabar així. —La ponència ‘Fem República‘ que ha presentat ERC no diu això. —Jo no entraré a discutir què fa un altre partit amb el qual tenim una coalició i compartim grup parlamentari. La coalició ERC-Demòcrates se sustenta per l’objectiu d’assolir un estat independent en forma de república. Podem discutir el que calgui, però l’independentisme ha de tenir clar que no hi ha cap més mandat que no sigui el sorgit de l’1-O, per tant, el de l’estat independent. Podem discutir com arribem a fer aquest torcebraç i que s’aguanti. Perquè els que no s’aguanten només desgasten i no ens acosten pas a l’objectiu final. —Si ERC canvia d’estratègia, la relació amb Demòcrates és revisable? —La relació entre ERC i Demòcrates és revisable si s’incompleix l’acord de coalició. De moment, els principis de l’acord de coalició no han variat. —Una vegada suspesa la llei de Presidència, s’espera que el president Puigdemont anunciï un candidat a la investidura. Però Demòcrates vol demanar a les bases si els sembla bé aquest candidat. Poden fer perillar la investidura? —Sé que sorprèn, però ens hi obliguen els nostres estatuts. Quan prenem decisions d’aquesta transcendència ho consultem amb tots els nostres voluntaris. Quan tinguem el nom i el full de ruta, ho sotmetrem a consulta. Per nosaltres és molt més important el què que no el qui. El qui correspon a Junts per Catalunya, però la posició dels nostres diputats dependrà molt del què. —Doncs tot indica que hi haurà el qui, però el què el donarà a conèixer el candidat durant el debat d’investidura. —Això no seria acceptable. El candidat que proposi Puigdemont ha d’explicar el seu full de ruta abans de la investidura. No calen compareixences de premsa, però sí un acord de les forces partidàries de la República. Amb un estat agressiu davant i la repressió que hi ha, moltes coses no les hem de verbalitzar. Però com a mínim els dirigents de Demòcrates hem de saber si la proposta és satisfactòria o no. —Si els dos diputats de Demòcrates no donen suport al candidat, faran que hi hagi eleccions avançades. —La meva opinió és que anar a les eleccions tenia sentit si eren conseqüència d’un torcebraç amb l’estat fruit d’investir Puigdemont. Per tant, anàvem a unes eleccions de tot l’independentisme contra l’estat. Qualsevol altra cosa no té sentit. Si anem a eleccions perquè ens hem barallat els partits fidels a la República, serà un desastre absolut. —Però Demòcrates forma part del grup parlamentari d’ERC i els republicans ja han dit que donaran suport al nom que proposi Puigdemont. No hi ha disciplina de vot? —Només tenim disciplina de vot en les qüestions que conté l’acord de coalició i el programa electoral conjunt. Un programa electoral no té un nom, i els objectius són molt genèrics. —Quines són les condicions que posa Demòcrates per a votar el nou candidat? —L’objectiu de la legislatura hauria de ser restablir les condicions del 3 d’octubre per proclamar la independència. Per arribar-hi, primer hem de fer un govern que mantingui la lleialtat al govern legítim de la República. La recuperació de les institucions ha de ser instrumental. Hem de recuperar les institucions autonòmiques, però no pas per fer autonomisme sinó per utilitzar-les a favor de l’objectiu de la independència. També hem de mantenir el procés d’internacionalització i la mobilització ciutadana en el procés participatiu. I finalment, recuperar el control del territori, cosa que requereix afrontar les pròximes eleccions municipals en clau republicana. —Municipals en clau republicana vol dir amb llistes unitàries? —Proposem de fer primàries republicanes a tots els municipis. —Com proposa Graupera a Barcelona… —És un bon exemple. Però volem anar més enllà dels partits i que siguin obertes a tota la ciutadania, incloent-hi les entitats i els CDR. No podem afrontar les municipals com si no passés res. El problema real més gran que ens afecta és no ser un estat. —Hi ha qui diu que Graupera és de Demòcrates. —No, no. No amago res: vam col·laborar en la campanya pel sí, però la seva proposta és personal.

Summary: Toni Castellà: ‘Que algú m’expliqui com s’arriba a la independència sense desobediència’


L’embolic creat a l’estat espanyol sobre la investidura de Carles Puigdemont és antològic. El Consell d’Estat dient al govern espanyol que no té raó de presentar una petició d’impugnació contra el ple de dimarts vinent. El Tribunal Constitucional dividit sobre el recurs que igualment presenta Rajoy, empès per Sáenz de Santamaria. I els mitjans de comunicació tirant-se els plats pel cap perquè no veuen la manera de frenar la decisió de la majoria parlamentària independentista. En parlem amb un observador punxegut de la cort del règim del 78, Ramón Cotarelo, que no es mossega la llengua a l’hora d’analitzar el panorama que ha deixat l’aplicació del 155, les eleccions del 21 de desembre i la victòria independentista. Comencem la conversa amb força. Cordeu-vos el cinturó. —Què passa entre el Consell d’Estat espanyol, Sáenz de Santamaria i els mitjans espanyols? No s’acaben de posar d’acord? —Passa que continua en funcionament la llei de l’embut d’aquesta dictadura. Perquè resulta que l’informe contrari a la investidura telemàtica dels lletrats del parlament, que no és vinculant, l’hauria de fer impossible; i l’informe contrari del Consell d’Estat, que tampoc no és vinculant, al govern li és igual. És a dir, pura llei de l’embut. Això d’entrada. En segon lloc, què és el Consell d’Estat? És un berenador seu! És presidit per Romay Beccaría, que fou ministre del PP, cunyat o gendre de Fraga… És un lloc ple de carques i reaccionaris. —I aquests avisen que no hi ha base per a impugnar prèviament la investidura… —Si aquests ja diuen al govern que això que vol fer no té cap base, la cosa és més clara que l’aigua. Però el govern està acostumat que els òrgans de l’estat l’obeeixin. Literalment. El Consell d’Estat s’ha revoltat perquè no hi té res a perdre. Però confien que els del Tribunal Constitucional els donin la raó. Per què? Per la llei de l’embut. Aquests individus diuen que s’ha de fer cas a la justícia, però ells la manipulen com els ve de gust. Posen i treuen jutges, els promouen… És així o no? Jo ja no parlo de l’estat espanyol, parlo de la dictadura espanyola. —Per què? —Perquè això és una dictadura unipersonal i un caprici arbitrari d’un paio i de la senyora que té al costat, que és verí pur. La situació és ridícula. Si el Tribunal Constitucional dóna la raó a la bajanada aquesta que volen fer, reafirmarà la seva condició de consell al servei del govern. De noi dels encàrrecs del govern. Perquè ni el tribunal ni el govern ni ningú no pot impedir una investidura sense cap raó legal per a fer-ho. No hi ha cap norma que impedeixi que un president pugui ser investit telemàticament. Cap ni una. El govern no té inconvenient a continuar fent el ridícul i haver de manifestar-se com allò que és, feixista. Franquistes feixistes. —Per què volen evitar tant sí com no la investidura de Puigdemont? —Volen que la feina bruta la facin els altres. El Consell d’Estat, el Tribunal Constitucional, els del Tribunal Suprem, que encara són més servils que no els del Constitucional… Però no els quedarà cap més remei que prendre la decisió i assumir-la. I la decisió quina serà? Com ho faran per impedir la investidura telemàtica? Hauran d’envair el parlament. Hauran de suprimir-lo. Tancar-lo. —Ocupar el parlament? —Ja ho va dir Rajoy. Ja ho va dir fa quatre dies o cinc: ‘Un 155 més dur i més llarg.’ I això vol dir vetar les decisions del parlament, intervenir TV3 i el sistema educatiu. Van a curt termini, a mitjà i a llarg. Però a curt, mitjà i llarg termini de què? De la dictadura. Que ja existeix. A més, amb l’aplaudiment d’una oposició encara més servil que els mitjans de comunicació que tenen al seu servei. Quan dic oposició servil, vull dir tota. No solament el PSOE. També Podem. Que quedi clar. Amb la boca petita i fent veure que no, però ja fan costat al 155. Que és l’arma de la dictadura. L’arma de la dictadura. És això el 155. Quan aquests individus diuen que s’ha d’acatar la llei, volen dir que s’ha d’acatar la seva voluntat. A Espanya no hi ha llei. —Hi ha una llei diferent per als catalans? —Hi ha 155, que és la suspensió de la llei. I aquesta gent anomenen llei a la suspensió de la llei. I ara tenim que el rei decideix d’anar a fer el ridícul a Davos. Perquè és això el que hi fa, el ridícul. Digueu-me: quin sentit té anar a Davos a dir que Espanya és un estat de dret? El fet d’haver-ho de dir ja demostra que no ho és! Aquest paio, a més de ser un borbó, és imbècil! Però cal ser encara més imbècil per a dir a la gent que és en un estat de dret quan és vigent una norma que el suspèn. Mireu, és evident que el país no es mereix un governant com Rajoy, però és que tampoc no es mereix un rei com aquest. És que són igual d’idiotes. —Quan van convocar eleccions, realment pensaven que les podrien guanyar? —Crec que tenien l’esperança de guanyar-les perquè ells no es regeixen, segons la meva modesta opinió, per criteris normals com fem els altres. Els sondatges, les enquestes, l’opinió… No. Ells funcionen per criteris de classe. Des del seu punt de vista, les classes populars tan sols poden obeir el seu mandat. Aleshores, convoquen les eleccions per guanyar-les. No és una convocatòria, és una ordre. Quan la senyora Cospedal diu que han convocat les eleccions perquè guanyi el bloc constitucionalista, dóna una ordre. Per ells, les classes populars han d’estar a disposició dels seus capricis. —Com els referèndums de Franco. —Exacte. Naturalment. Però sense tenir tot el control de la situació com tenia Franco. A aquesta colla se li escapen escletxes i intersticis. No els queda més remei que admetre que la gent pot votar en contra de la voluntat dels qui manen. —I què passarà aquesta setmana? —Ells tenen la pilota a la teulada. De moment, la cosa que han muntat és l’habitual circ fanfarró dels espanyols. ‘Ocuparem totes les fronteres per terra, mar i aire’, diu aquest ruc beneit que fa de ministre de l’Interior. Aquesta gent es va superant a cada canvi. El ministre del ram anterior ja era un psicòpata. Però aquest ja és indescriptible. Que escorcollaran els maleters dels cotxes! Però, a veure, senyor: la seva intenció, quina és? La dictadura es caracteritza per la indefinició, la inseguretat i la incertesa sobre què pot passar. I, en aquest moment, això també afecta els jutges. Algú pot dir-me quins drets polítics té restringits el senyor Junqueras i quins no? Quina és la situació jurídica dels presos en relació amb els seus drets? No ho sabem. Perquè depèn del caprici d’un jutge que, segons com es llevi i què mengi per esmorzar aquell dia, prendrà una decisió o una altra. —Parleu de l’arbitrarietat i la incertesa jurídica? —Exactament. En el cas de la investidura passa això mateix. Poden explicar quin és el seu objectiu? Tan sols poden haver-hi dues raons per a aquest desplegament per terra, mar i aire, que diu aquest ximple. Una: impedir l’entrada de Puigdemont a la frontera. I dues: detenir-lo. La primera no és practicable. Què vol dir que vostè no deixa entrar un ciutadà espanyol en territori espanyol? D’acord amb quina llei? —Hi ha una ordre de detenció vigent a l’estat espanyol contra Puigdemont. —Ah! Aleshores, es fa aquest desplegament per detenir-lo? I si és això, no li sembla que pot enviar una parella de guàrdies civils al parlament, detenir-lo allà i ens estalviem aquest desplegament? L’objectiu no pot ser impedir-li l’entrada a Espanya, que no hi tenim dret. Sigui qui sigui el ministre, per molt que hi hagi una ordre de detenció, ningú no pot negar l’entrada al territori espanyol a un espanyol! És que això seria el súmmum. ‘Vostè no entra al seu país perquè a mi no em dóna la gana!’ No fotem! I si l’objectiu és complir una ordre judicial de detenció, n’hi ha prou presentant-se al parlament. Si Puigdemont torna, anirà al parlament, oi? —Deuen pensar que al parlament tindran dificultats per a detenir-lo… —I com que ells pensen que al parlament hi haurà massa gent, ens hem de gastar uns altres setanta milions per a aquest desplegament? Que no ho veieu, que són uns cretins? Que no ho veieu, que són completament idiotes? Bé, a més de ser uns franquistes, és clar! Què passarà? No ho sabem. Dependrà de fins on estarà disposada a fer ús de la violència, aquesta trepa. Com se’n poden sortir? Ocupant el parlament. Tancant-lo. Emportant-se la gent a la presó un cop més. Naturalment! Fent servir la força bruta. Com qualsevol dictadura. Això és una dictadura. Què més cal per veure-ho? —Puigdemont ha de tornar o s’ha de quedar a Brussel·les? —Si hi ha el més mínim indici que Puigdemont pot ser detingut, que es quedi allà. Perquè volen això. El volen passejar dalt d’un ase cobert de quitrà. Són així. Són bàrbars. Volen fer un escarment. Volen acollonir la gent. Volen espantar els dos milions i escaig. Volen humiliar Puigdemont. La seva política és la humiliació. És insult, humiliació. ‘Que covard…’ Sempre és així. Tots aquests gossos de la premsa que borden a les ordres del govern, tots fan igual. —Testosterona? —És clar. Testosterona, abús… Perquè la testosterona, quan et pots endur una bufetada, és més escassa. Oi? La testosterona és gran quan són sis animals pegant una velleta. Però –ha ha!– no sempre és així, oi? Què es pot fer? Si hi ha cap risc que Puigdemont sigui detingut, jo no aniria al parlament. Faria la investidura telemàtica. És clar. Hi té tot el dret del món. —I després la suspèn el Tribunal Constitucional i no es pot formar govern ni governar… —Que suspèn què? —La investidura. —Entesos. D’acord. Aleshores, amb la suspensió del Tribunal Constitucional ens reunim i decidim què fem. Però primer, que ho facin. Primer vull veure els fonaments jurídics de la suspensió. Perquè ja he vist els fonaments jurídics de les interlocutòries del Llanera, o Llerana, o com es digui aquest senyor. Que són de fer riure. Són com Roberto Alcázar y Pedrín. Ara vull veure els del Constitucional. I quan passi, si és que passa, si és que passa… Perquè, sobre quina base legal suspendrà la investidura? Sobre quin suport legal? Quin precepte invocarà? El caprici del govern? —Una interpretació esbiaixada del reglament del parlament? —Del reglament del parlament, no se’n deriva que estigui prohibida la investidura telemàtica. Per poder castigar un fet, ha d’estar taxativament prohibit, amic! Per poder suspendre o prohibir res, has de tenir una norma o una llei que taxativament ho prohibeixi. Una cosa que no és prohibida és permesa. —Parleu del principi d’una democràcia liberal… —Sí. És un fonament essencial de les democràcies liberals. És clar. Vull veure què diu el Tribunal Constitucional per prohibir. I una vegada ho veiem, actuarem en conseqüència. Ja ho veurem. —A la majoria independentista hi ha veus que diuen que la prioritat és recuperar la institució i governar des del primer minut. Què en penseu? —Que aquesta és la prioritat? Per descomptat. Però això què vol dir, que com que és la prioritat acceptem la prohibició preventiva i donem per fet que cal investir un tercer? Si és això, s’estarà fent la cosa que vol el govern espanyol. I no. No! Estic d’acord que cal recuperar les institucions i la República ha de començar a funcionar. Hi estic d’acord. Però ha de començar a funcionar com cal. Amb el seu govern legítim i el seu president legítim. I si no és així, hi ha d’haver una causa de força major que ho expliqui. No pot ser que la causa sigui la meva por de la possibilitat d’aquesta causa. No, no… Força’ls a suspendre-ho. No em diguis que com que ho acabaran suspenent, acceptem per endavant la suspensió. No. Això no és intel·ligent. Què es vol evitar? Un endarreriment d’uns dies? Això no és res! No s’ha d’acceptar cap prohibició que no estigui formulada expressament per escrit. Per poder recórrer-la. Si s’accepta la imposició sense que hi hagi un paper escrit que es pugui recórrer, després no podré fer res. —S’haurà cedit al xantatge… —És clar. —Creieu que som en una situació d’empat? —Jo no veig un empat. L’independentisme guanyarà sempre que mantinguem la unitat. Mireu, no hem de parlar només del govern, cal parlar del bloc del 155, que dóna suport a la política de repressió i d’ocupació militar, perquè la Guàrdia Civil és un cos militar. Aquest bloc és format pel PP, el PSOE i Ciutadans, que són tres quartes parts del congrés espanyol i que no arriba –ha, ha, ha!– ni a la majoria simple del Parlament de Catalunya. Aquesta és la seva debilitat. I el punt fort de l’independentisme és la unitat. És això que ells ataquen sistemàticament. Si llegiu El País, és estrany el dia que no anuncia un xoc terrible entre el PDECat i ERC. I no sé què… i no sé quants… Miren d’atacar el punt fort de l’independentisme, que és la unitat. Mentre hi hagi unitat, guanyem. —Amb tot, comptem més de cent dies de presó de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, uns quants menys de Junqueras i Forn… això no sembla que pugui acabar bé. —A veure, és que no està bé. El problema ja no és com acabarà. És que no està bé ja d’entrada. Aquesta és una mesura arbitrària coneguda tota la història d’aquest país desgraciat com la ‘justícia de Peralvillo’. Que és la justícia espanyola: primer s’executa el reu i després s’instrueix la causa. Això fan. Han segrestat pseudolegalment uns ciutadans. Perquè encara no pesa cap acusació contra ells. Encara és pitjor: s’inventen els delictes. Això no pot acabar bé? No, no… És que no està bé ara. Qualsevol manera d’acabar-ho, potser serà millor. L’única cosa que es pot fer de manera sensata és aixecar les acusacions. I retirar totes les accions repressives. També aquests embargaments del patrimoni de Mas i els ex-consellers. Que d’això, se’n parla menys que de la presó i l’exili, però que és tan vergonyós o més encara. —Més que la presó? —Sí. Perquè amb la presó es castiga el suposat acusat, mentre que amb l’embargament del patrimoni castigues el suposat acusat, la seva família i la seva descendència. Això s’ha de retirar immediatament. I si hi hagués una oposició decent a Espanya, si el PSOE no fos un partit venut literalment al franquisme, començaria a propiciar una petició de retiment de comptes a la judicatura. És clar que sí. Aquí hi ha un presumpte delicte de prevaricació de diversos jutges per obediència a les consignes polítiques del govern. —Centreu tota la crítica al bloc monàrquic. Què li falta, a l’independentisme, per poder culminar el seu projecte? —Res. Que deixin d’obstaculitzar-lo d’aquesta manera injusta, tirànica i dictatorial. No li falta res. L’independentisme va guanyar netament unes eleccions. Té una majoria absoluta al parlament. El parlament ha de ser sobirà. I en conseqüència, no li falta res. Tan sols mantenir la simpatia del parlament. No sé si és cert, però he llegit que Puigdemont, que és un home bo, ofereix la possibilitat d’un nou referèndum. Molt bé. Sí. És raonable. Entesos… En el cas que fos acceptat i controlat internacionalment, i totes les parts es comprometessin amb el seu caràcter vinculant, fantàstic. Però no es tracta de si falta res a l’independentisme. Ja ha fet allò que havia de fer per aconseguir el seu propòsit. Ara tan sols cal assegurar el suport i que no disminueixin els votants independentistes. Això és tot. —Per exemple, a escala internacional no s’ha aconseguit d’obrir cap escletxa a la Unió Europea… —Em permeteu una observació? Perquè aquesta és una queixa que es fa sovint. Que Europa no es mou… Que no alcen la veu a favor nostre… Una queixa molt amarga. D’acord. Ara imagineu que no fóssim en aquesta Europa que no es mou. Què hauria passat? Doncs que ja haurien bombardat Barcelona. No trobeu? —Possiblement… —Doncs no cal que Europa es mogui. N’hi ha prou que hi sigui. Amb això ja hem guanyat que no puguin cometre les atrocitats i barbaritats que estan disposats a cometre. Cal matisar aquest argument sobre el paper d’Europa. Paciència, ciutadà, paciència! De moment, hem aconseguit que no ens hagin cascat. I això ho hem d’agrair als europeus. Perquè si fos per aquesta trepa, l’A por ellos s’hauria convertit en una cosa molt pitjor. La qüestió internacional es va fent bé. La internacionalització que ha aconseguit Puigdemont ha estat bestial. Bestial! Ha deixat el govern espanyol amb el cul a l’aire. El seu lideratge s’ha enfortit molt. Té una potència mediàtica i propagandística tremenda. Ha legitimat la causa catalana. Ha posat Catalunya al mapa als ulls del món sencer. Què voleu demanar als mandataris europeus? Si Europea és un club d’estats! I una cosa és allò que diuen en públic, però en privat diuen una cosa ben diferent. —Així, la República i el seu reconeixement són una qüestió de temps sense necessitat de fer nous fulls de ruta? —Tot és qüestió de temps a la vida. Fins i tot que siguem aquí nosaltres dos tan gratament. És clar. No cal inventar cap més full de ruta. Cal continuar pel camí que hem seguit. La iniciativa política la marca l’independentisme. Sempre ha estat així. Aquesta és la clau. Aquella trepa no té cap iniciativa política. No tenen res de res. No tenien ni idea de què passava a Catalunya. I continuen sense entendre-ho. Ja veurem quina forma prendrà ara la iniciativa política independentista. Però coneixent Puigdemont com el coneixem, se’n pot esperar qualsevol cosa. Perquè és un home amb una quantitat sorprenent de recursos. Dit d’una altra manera, si no fos per Puigdemont, no hi hauria hagut 1 d’octubre. Cal confiar-hi. —I si l’estat espanyol reacciona amb un nou 155, caldrà respondre de manera diferent? —Per descomptat. Però no m’atreveixo a dir quina ha de ser. Això és una decisió de la gent. Però la gent que es va encarar a deu mil antiavalots armats fins a les dents disposats a atonyinar fins a la seva mare, la gent que va plantar cara a la barbàrie l’1 d’octubre i que després va fer la vaga del dia 3 i que es va presentar a Brussel·les el 7 de desembre, aquesta gent té molt de valor. I tot allò que faci aquesta gent, d’acord amb les institucions, les entitats i tot el moviment, segur que estarà ben fet. Si algú tenia l’esperança que tot això es desinflés, ja l’ha perduda. Aquí no es desinfla res.

Summary: Ramón Cotarelo: ‘Per impedir la investidura hauran d’envair el parlament i tancar-lo’


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha denegat la conferència de premsa que el candidat de Junts per Catalunya a la batllia de Barcelona, Quim Forn, havia de fer amb l’Agència Catalana de Notícies (ACN) demà a les dotze del migdia. La JEC ha argumentat que, a aquella hora, la sala de videoconferència està ocupada. JxCat ha decidit que el substitueixi la número dos, Elsa Artadi. També ha denegat la participació d’Oriol Junqueras a l’acte d’inici de campanya d’ERC a Girona demà a les set de la tarda. En aquest cas, la denegació es fa perquè, segons la JEC, l’hora resulta incompatible amb el règim general d’horari del centre penitenciari de Soto del Real. La JEC sí que ha autoritzat Junqueras a fer entrevistes per videoconferència amb diversos mitjans de comunicació.

Summary: La Junta Electoral espanyola denega la conferència de premsa de Forn a l’ACN i la participació de Junqueras en un acte a Girona


El president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín han sembrat nerviosisme entre la burocràcia espanyola, que fa temps que intenta que el cas català no cristal·litzi com un afer europeu. La seva entrada a Estrasburg s’immergeix en les reformes que han sacsat la Comissió Europea des que caducà el mandat de Jean-Claude Juncker. Els canvis que ha hagut d’emprendre la seva successora, Ursula Von der Leyen, obren una escletxa per a la posició de l’independentisme català. D’una banda, perquè el pinyol d’influència espanyola s’havia fermat molt a l’entorn de la figura de Juncker, i ara s’ha hagut de redistribuir. D’una altra, perquè els plans de Von der Leyen han bandejat Espanya, per efecte col·lateral, a un segon pla, encara que la premsa espanyola ho presenti a l’inrevés. Juncker plega, els seus satèl·lits espanyols es disgreguen L’arribada de l’alemanya Ursula Von der Leyen al capdavant de la Comissió ha espolsat l’entorn de Jean-Claude Juncker. Al voltant del luxemburguès hi oscil·laven dos noms de pes. El primer, la valenciana del PP Clara Martínez Alberola, la seva cap de gabinet: un gat vell de la burocràcia europea, el funcionari espanyol que fa més temps que hi treballa. Els qui la coneixen diuen que té Brussel·les apamat, com si fos casa seva, i que presenta un perfil transversal amb molta intuïció política. Alberola ha treballat braç a braç amb el govern espanyol quan li ho han demanat. És amiga de tota la vida de l’ex-conseller valencià i diputat europeu del PP Esteban González Pons (van néixer el mateix dia i al mateix hospital), i per al seu càrrec d’assessora de l’ex-president de la comissió José Manuel Durão Barroso la va avalar Ignacia de Loyola de Palacio, ex-ministra amb José María Aznar. El govern de Mariano Rajoy la va homenatjar amb la concessió de la gran creu de l’Orde d’Isabel la Catòlica. Jean-Claude Juncker El segon nom, molt més temut pels eurodiputats i amb molt més de renom, era l’alemany Martin Selmayr. Va precedir Alberola dirigint l’equip de Juncker i, més tard, va cedir-li el lloc per convertir-se en secretari general de la Unió Europea en una carambola tan tèrbola que va acabar essent un dels escàndols més seriosos per a la Comissió. Selmayr es va presentar per ser secretari general adjunt quan encara faltava temps perquè s’exhaurís la legislatura de qui era llavors secretari general, Alexander Italianer. Només tenia una rival, que participava en la maniobra: Clara Martínez Alberola. La valenciana va retirar-se al darrer moment i quan feia minuts que Selmayr havia adquirit el dret de cobrir la futura vacant Juncker va anunciar que Italianer es jubilava, d’improvís i sense haver-ne avisat els comissaris. D’aquesta manera, Selmayr va deixar lliure el càrrec de cap de gabinet de Juncker, i Alberola el va rellevar. Així tots dos remenaven les cireres a l’equip d’un Jean-Claude Juncker de tarannà sovint absent i displicent que no els cedia protagonisme, però sí poder. Tanmateix, ara la força dels íntims del ja ex-president de la comissió s’ha gairebé esfumat. A començament de mes, la nova presidenta, Ursula Von der Leyen, va encarregar a Alberola que fos la mà dreta de Michel Barnier per a capitanejar les negociacions post-Brexit amb el govern britànic, i alhora va enviar Selmayr a fer de representant de la Unió Europea a Àustria. D’ara endavant, doncs, recauen sobre tots dos tasques molt més delimitades i concretes, i l’extensió de la seva capacitat d’influència contra els interessos de l’independentisme català, que Selmayr també combatia fèrriament per proximitat amb Alberola, ha esdevingut gairebé inoperativa. El tercer braç, el portaveu Margaritis Schinas, vinculat al PP espanyol La mà dreta de Martin Selmayr era el grec Margaritis Schinas, que ha deixat de ser director general de Comunicació de la Comissió, i per tant el rostre públic de les conferències de premsa setmanals. En el seu antic rol, Schinas controlava les portes d’entrada i de sortida de tot allò de què s’informava a la Comissió i des de la Comissió. Primer, perquè era potestat seva ‘informar els membres de la Comissió sobre l’opinió pública interna dels estats membres’, i això li concedia un paper de tallafocs que, tingués l’abast que tingués, ara ja no hi és. I si hi fos, no tindria pas un camí gaire planer: amb el pas per Alemanya del president Puigdemont quan Von der Leyen era ministra de Defensa del govern de Merkel, i amb la condició d’eurodiputats tant d’ell com de Toni Comín, l’afer català és damunt la taula. I, en segon lloc, Schinas parlava en boca de Juncker i del seu equip. Tenint-ne la confiança absoluta, les opinions de Schinas eren les de la Comissió, el seu to era el de la Comissió i l’hostilitat de les paraules que triava era l’hostilitat de la Comissió. La posició oficial de la Comissió Europea sobre Catalunya era ben clara: ‘És un afer intern d’Espanya.’ Però tot allò que la podia adornar, que té un gran valor en un cas com aquest, era a les mans de Margaritis Schinas. I la seva posició personal sobre el conflicte català no és ni neutral, ni innocent ni distant. És casat amb Mercedes Alvargonzález, la cap de gabinet de Manfred Weber (a qui, sigui dit de passada, Von der Leyen va trepitjar per arribar a la Comissió). Tots dos són alts funcionaris de la Unió Europea, professionals forjats en el vernís elitista de l’alta burocràcia continental. Ella és asturiana i cosina de Rodrigo Rato. De fet, fou un germà seu qui presentà l’aval de tres milions d’euros amb què l’ex-vice-president d’Aznar va esquivar la presó. És molt clar que, tal com Albarela, Alvargonzález, militant del Partit Popular, i el seu marit estaven ben enllaçats amb el govern espanyol i l’oligarquia de l’estat. Però el seu matrimoni és només una part menor del lligam amb el Partit Popular espanyol. Schinas és un buròcrata europeu de pura raça, ja des que estudià al Col·legi Europeu de Bruges. Va treballar durant catorze anys a la comissió de Transport, d’on van ser comissaris, successivament, l’ex-ministre de la UCD Marcelino Oreja i els ex-ministres d’Aznar Abel Matutes i Ignacia de Loyola de Palacio. N’és un fidel aliat, altra vegada, Esteban González Pons, que va ser l’únic a defensar-lo durant les controvertides sessions per a escollir-lo nou comissari per a la Promoció de l’Estil de Vida Europeu, càrrec que ocupa de fa ben poc. El poder aigualit del comissari Borrell L’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol Josep Borrell és el nom parany, el miratge enmig de la reestructuració de la Comissió que fa que sembli que Espanya hi ha millorat la presència, el prestigi i el marge d’intervenció. Res més lluny de la realitat. La presidenta Von der Leyen ha canviat de dalt a baix l’organigrama de la comissió per concentrar el poder real en un equip petit i ben avingut de tres vice-presidents amb funcions executives, i cinc que només són simbòlics i amb atribucions de coordinació, perquè hi ha supeditat els comissariats. Aquests canvis han arraconat les vice-presidències de Margaritis Schinas i de Josep Borrell. En el cas del segon, la relegació és encara més fonda: Federica Mogherini, la seva antecessora, era vice-presidenta principal, i encara abans, amb Cathy Ashton, el lloc que ara ocupa Borrell de vice-president purament coordinador era el tercer càrrec de la Unió Europea, darrere dels presidents de la Comissió i del Consell (que ara són Von der Leyen i Charles Michel). A més, l’objectiu de Michel d’ençà que el van investir ha estat d’enfortir la seva presència diplomàtica, i Borrell tem que això el debiliti. Més. A Brussel·les va sorprendre la quantitat de nomenats per a comissaris que eren esquitxats per escàndols de corrupció. La francesa Sylvie Goulard, la romanesa Rovana Plumb, el polonès Janusz Wojciechowski i Josep Borrell són investigats o encausats per delictes econòmics. Alguns experts han suggerit que Von der Leyen va triar els noms expressament, per a escudar-se de les investigacions per malversació de fons i mala gestió amb què els jutges alemanys sotgen de fa mesos el seu mandat com a ministra de Defensa alemanya. Això posa clarament en dubte que el nomenament de Borrell sigui polític i, molt més encara, que darrere hi hagi una maniobra per a fer feina contra Puigdemont, Comín i Junqueras. En certa manera, doncs, un Borrell amb el càrrec desnerit i quasi buidat és l’única cosa que queda d’una legislatura en què el tàndem d’Albarela i Schinas, condicionant directament Selmayr i el president Juncker, i amb el suport de la presidència d’Antonio Tajani al parlament, no va parar de posar bastons a les rodes a l’independentisme català. Tanmateix, la presència d’Espanya no s’ha pas esvaït del tot a la Unió Europea, ni a l’escenari ni entre bastidors. Rere la importància creixent de l’eurodiputat González Pons, Luis Romero Requena continua movent fils com a director general dels Serveis Jurídics de la comissió, igual com farà Jaume Duch, condecorat pel rei d’Espanya i per Societat Civil Catalana, que dirigeix la comunicació de l’eurocambra.

Summary: S’afebleix la influència espanyola en llocs clau de la Comissió


El portaveu de l’autodenominat Estat Islàmic, Abu Mohammad al Adnani, ha mort a causa dels combats a la ciutat siriana d’Alep, segons que han informat fonts militars a l’agència de notícies Amaq, vinculada al grup. ‘Abu Mohammad al Adnani, portaveu d’Estat Islàmic, ha estat martiritzat mentre supervisava les operacions per a repel·lir la campanya militar a Alep’, diu la notícia difosa per Amaq. Estat Islàmic ha publicat un panegíric, datat el 29 d’agost, en què ha descrit Al Adnani com un ‘màrtir’ que ha mort ‘després d’un llarg viatge de sacrificis i defensa davant de l’apostasia’. Les forces iraquianes van anunciar al gener que Al Adnani havia resultat ferit en un atac aeri fet per la coalició internacional que encapçalava els Estats Units a la província d’Al-Anbar, que l’havia obligat a traslladar-se a Mossul. Després li van perdre la pista. Encara no se sap quin grup armat ha matat Al Adnani, perquè Alep és un dels escenaris principals de la guerra siriana.

Summary: Mor a Síria el portaveu d’Estat Islàmic


L’avançament de les eleccions valencianes ha estat tota una sacsejada política. I la veritat és que el fet d’haver-les deslligades de les municipals i haver-les fet coincidir amb les espanyoles en pot afectar el resultat. No obstant això, no sembla que hagi de ser cap revulsiu en la consolidació de cap majoria, perquè els comicis destacaran igualment per la incertesa de si els socis del Botànic podran continuar governant o bé si el bloc de PP, Cs i Vox configurarà una nova majoria. La pugna per a ser el primer El president Puig ha desvinculat les eleccions valencianes de les municipals, però en cap cas per tenir una dinàmica pròpia, perquè coincidiran amb les espanyoles. El nou calendari beneficia majoritàriament el PSPV en detriment de Compromís. Tots dos partits pugnen per encapçalar l’esquerra i, en cas de ser prou forts, assolir la presidència de la Generalitat. En gran part, la campanya electoral serà diluïda per la de les espanyoles, en què el PSOE tindrà un paper protagonista, perquè es pot convertir en un plebiscit entre ells i la dreta (PP, Cs i Vox). En una campanya enfocada d’aquesta manera pels mitjans, és molt probable que, qui voti el PSOE en l’àmbit espanyol, també el voti en el valencià. També afavoreix el PSPV el fet que, si les eleccions valencianes fossin quan eren previstes, un mal resultat del PSOE podria desmobilitzar l’electoral o fer-lo canviar de vot. En canvi, la coincidència amb les municipals podria haver estat més positiva per a Compromís, que té la batllia de ciutats com ara València, Sagunt (Camp de Morvedre), Alzira (Ribera Alta), Sueca (Ribera Baixa) o Bétera (Camp de Túria). En aquest escenari és probable que, qui votés el batlle d’un partit, votés també aquest partit a les valencianes. Per tant, el nou calendari és avantatjós per als socialistes a l’hora d’esdevenir primera força. Així i tot, en cap cas no beneficia el bloc del Botànic en conjunt i es manté, doncs, la incertesa sobre cap a on es decantarà la majoria. Una majoria encara incerta Fins fa pocs mesos les enquestes mostraven una còmoda majoria d’esquerres, fins i tot una majoria absoluta de PSPV i Compromís en solitari. Però l’escenari ha canviat i és molt incert. Es posa en dubte la reedició de l’Acord del Botànic i el Pacte de la Nau. Els canvis poden conseqüència de tres factors que s’han produït darrerament. Percentatge de vot dels partits segons les diferents enquestes publicades. El primer és una caiguda del suport del PSPV respecte de fa uns quants mesos, estretament vinculat a la gestió de Pedro Sánchez després del revulsiu de la moció de censura. Encara que ara mateix s’estima un lleuger avantatge sobre Compromís, és molt ajustat. Un altre factor és el creixement de Vox. La base electoral de la dreta s’ha ampliat, amb vots provinents de l’abstenció i una petita part de l’esquerra. Tanmateix, tot i això cal afegir que és molt difícil de mesurar-ne el suport mitjançant enquestes. Finalment, Podem, dins una crisi d’escala estatal. Va ser clau amb 13 diputats i un 11,5% dels vots, però les darreres enquestes mostraven que havia perdut la meitat del suport. El pacte amb EUPV, que el 2015 va acabar fora de les Corts amb un 4,38% dels vots, pot fer-ne baixar una mica el suport, però també assegurar que no es perd cap vot. Pot ser fonamental per a mantenir la majoria d’esquerres. És per tots aquests factors que les dues darreres enquestes mostren que les esquerres assolirien entre 46 i 48 escons (d’una majoria de 50), mentre que la dreta n’obtindria entre 51 i 54. És un lleuger avantatge, cert, però que no té present la coalició Podem-EUPV. Només un mes i mig abans de les eleccions, doncs, l’escenari és totalment obert.

Summary: La majoria d’esquerres perilla un mes i mig abans de les eleccions valencianes


El Sindicat d’Estudiantes dels Països Catalans (SEPC) ha convocat vaga indefinida a les universitats catalanes per al 29 d’octubre i una aturada als instituts el 30 i el 31. El SEPC ha convocat aquestes vagues en protesta per la sentència del judici contra el procés i denunciar la repressió contra el jovent. ‘No pararem fins a aconseguir les nostres demandes. Els centres seran sempre nostres!’, afirma a les xarxes socials. #VAGAINDEFINIDA | 🔴 Caminem cap a la vaga indefinida a universitats i per al 30 i 31 a secundària. 👉🏿 No aturarem fins aconseguir les nostres demandes. Els centres seran sempre nostres! ✊🏾 Tornarem als carrers, camp de batalla dels moviments populars.#EstudiantsHoAturemTot pic.twitter.com/9XeKOL2nfk — SEPC (@SEPC_nacional) October 26, 2019 ‘Vivim un moment històric, una revolta popular sense precedents, i els estudiants serem la punta de llança una vegada més’, remarca el SEPC. Aquesta setmana, els sindicats juvenils Arran i SEPC han demanat la dimissió de tot el govern de Catalunya, car, han dit, és ‘una vergonya per al poble català’, ‘reprimeix l’independentisme popular’ i les seves ‘úniques polítiques efectives han estat l’execució de desnonaments i la repressió de la incidència política’.

Summary: El SEPC convoca vaga indefinida a les universitats per al 29 d’octubre


L’elecció, dimecres, del president del Parlament de Catalunya i de la mesa formava part d’un paquet més gran que incloïa la investidura de Carles Puigdemont i la formació de govern entre Junts per Catalunya i Esquerra. Superada la primera part, arriba ara el moment més complicat. La investidura és el punt d’inflexió de tota la resta. Però més enllà de la fórmula que finalment estableixi la majoria parlamentària per a possibilitar una investidura a distància, els equips de Junts per Catalunya i ERC comencen a preparar la negociació per a definir un nou govern. Cares renovades La possibilitat de repetir el govern que va escapçar el 155 a final d’octubre ja no és damunt la taula dels partits. La repressió i la nova conjuntura obliga a renovar cares per a aquesta nova etapa. Alguns consellers ja han anunciat que no repetiran, uns altres s’ho van rumiant, i n’hi ha pocs que ara tinguin la seguretat de voler repetir. El ball de noms començarà aviat, però les fonts dels partits consultades per VilaWeb asseguren que, abans dels noms, cal parlar de l’estructura i la dimensió del govern. Quants departaments tindrà? Es farà un govern amb catorze carteres o un govern amb vuit? Hi ha partidaris d’una idea i de l’altra a cada partit. Els efectes del 50-50 El cas és que el repartiment del nou govern entre les dues famílies independentistes que l’han pactat serà sensiblement diferent de com havia estat en la legislatura de Junts pel Sí. Aleshores, els percentatges eren aproximadament del 60% per Convergència i 40% per Esquerra. Ara s’ha dibuixat un 50-50 que obligarà a remoure els departaments i les competències que tenen assignats per equilibrar la representació. Recordem que l’acord anterior va portar a fer alguns invents d’una lògica poc convencional, com ara integrar Habitatge al Departament de Governació o Transparència al d’Afers Exteriors, entre més. L’esquema, abans que els noms Per tant, els equips de cada formació han començat a treballar amb discreció per separat els esquemes de govern que volen proposar a l’altra part. És possible que abans de la investidura arribin a pactar un mapa del govern consensuat, però fonts dels partits troben poc factible haver tancat el nom dels consellers i els màxims responsables de cada departament abans de veure com reaccionarà l’estat espanyol a la votació de Puigdemont, prevista per a final de mes. De fet, si la reacció de l’estat consisteix en una suspensió cautelar de la investidura, impediria de poder dictar els decrets de nomenament del govern i la presa de possessió, que és quan caduca l’aplicació del 155, segons el text aprovat pel senat i el govern espanyols. Pocs voluntaris? Una altra dificultat per a les dues parts serà l’absència de candidats a ocupar càrrecs que seran en el punt de mira constant del govern i la justícia espanyols, amb el codi penal a la mà. Si en una situació normal, els partits tenen excedent de candidats a ocupar les conselleries, en aquesta situació excepcional els candidats bons i benvistos pels lideratges respectius són escassos. Tan sols cal observar que Joaquim Forn, Clara Ponsatí i Lluís Puig, incorporats tot just dos mesos abans del referèndum de l’1 d’octubre, són a la presó, el primer, i a l’exili, els altres dos. Acceptar la conselleria és ara mateix una mena de caramel enverinat que no tothom està disposat a desembolicar. Noves dinàmiques dels partits Més dificultats a tenir en compte aquests dies que vindran: la dinàmica entre Junts per Catalunya i el PDECat encara no té el rodatge suficient perquè res no grinyoli. I caldrà veure quin paper té aquesta relació sota la batuta de Puigdemont i amb Artur Mas aparcat. La pugna de famílies no és exclusiva del camp ex-convergent. També a Esquerra Republicana hi ha línies d’actuació diferents que poden entrar en disputa aquests dies que vindran. La sortida de Carles Mundó, amb un pes específic a la direcció del partit, i Junqueras a la presó, els equilibris queden en mans de Marta Rovira, que ha d’administrar aquest moment prou complex. El punt d’inflexió Com dèiem, el punt d’inflexió es troba en la investidura de Puigdemont. Si s’imposa el camí d’un nou cop d’estat, aquesta vegada amb l’ajuda del Tribunal Constitucional, la formació de govern serà pràcticament impossible, si més no, de manera formal i amb capacitat executiva. Si aquest punt d’inflexió pren forma d’una certa obertura de l’estat respecte del mandat popular i democràtic del 21 de desembre, el govern pot començar a caminar i les formacions majoritàries de l’independentisme hauran de concretar estructura, competències, noms i cognoms per al nou executiu. La constitució del parlament aquesta setmana ha fet córrer el compte enrere de la investidura: deu dies hàbils per al primer intent. Com a molt tardar, el 30 de gener caldrà investir Puigdemont. Si no té majoria absoluta perquè la mesa no admet el vot delegat dels diputats electes que són a l’exili de Brussel·les, dos dies més tard caldrà fer-ho amb majoria simple (més vots a favor que en contra). Aleshores, el món veurà que la ciutadania ha tornat a col·locar el president al seu lloc. I, una altra vegada, tot tornarà a canviar.

Summary: Un govern amb cares noves i un esquema diferent: així preparen la negociació JxCat i ERC


El portaveu del grup parlamentari de Més per Mallorca, Josep Ferrà, ha qualificat de ‘extraterrestre’ l’acte de la plataforma España Ciudadana, de Ciutadans, que es va fer ahir a Palma. Hi van participar, entre més, Albert Rivera, i l’ex-primer ministre francès Manuel Valls. ‘Només es varen sentir consignes nacionalistes espanyoles i excloents i no s’hi va plantejar cap proposta per a les Illes’, ha declarat Ferrà. L’acte va tenir una assistència escassa, però sobretot va cridar l’atenció pel to dels discursos que s’hi van pronunciar, com els de Rivera i Valls, molt agressius, atacant el català, i sobretot el de Manuela de la Vega, presidenta de l’Associació de Lluita contra les Malalties del Ronyó (ALCER, en les sigles en espanyol). De la Vega va dir: ‘Perquè a Espanya tots units som perfectes, porto els òrgans d’una persona catalana i n’estic súper orgullosa. Necessitem Catalunya i sobretot jo l’he necessitada.’ 🇪🇸 #ManuelaDeLaVega "En España todos unidos somos perfectos; llevo los órganos de una persona catalana y estoy súper orgullosa. Todos necesitamos a Cataluña" #MallorcaCiudadana pic.twitter.com/XexTYGVn7t — Ciudadanos (@CiudadanosCs) July 8, 2018 🇪🇸 ¡Esta mañana ha tenido lugar el III acto de #EspañaCiudadana!😄 #MallorcaCiudadana nos ha dejado muy buenos momentos. ¡Gracias a todos por venir!📽 ¡Aquí te dejamos uno con @Albert_Rivera!pic.twitter.com/hg6aXPFvT9 — España Ciudadana (@ESPCiudadana) July 8, 2018 Manuel Valls: "Los que quieren romper España son los mismos que quieren romper Europa, los populismos y los nacionalismos rompen a la libertad".#MallorcaCiudadana 🍊pic.twitter.com/JFINoQhUTz — Naranjito 🍊 (@PedroOtamendi) July 8, 2018 També va intervenir l’ex-director general de la policia espanyola i la Guàrdia Civil Joan Mesquida, qui es va demanar com podia ser que fos ‘marginada una llengua que parlen gairebé 500 milions de persones a tot el món’. 🇪🇸@joanmesquida62 estuvo con nostros ayer en #MallorcaCiudadana.👉🏻 "Quiero una España en la que cada uno pueda expresarse en la lengua que quiera. ¿Puede estar marginada una lengua que hablan casi 500 millones de personas?"📽 ¡Dentro video!pic.twitter.com/QfzRY4KOfU — España Ciudadana (@ESPCiudadana) July 9, 2018

Summary: Els millors vídeos de ‘l’acte extraterrestre’ de Ciutadans a Palma


El conseller Carles Mundó ha rebut avui una clamorora benvinguda a l’acte d’obertura de la campanya d’ERC a Vic. Mundó, que ha sortit avui de la presó d’Estremera, ha rebut una llarga ovació amb aplaudiments i crits de ‘Llibertat’. ‘Cal joc net en unes eleccions democràtiques i exigim la llibertat dels candidats que continuen tancats a la presó, els que defensen la llibertat de Catalunya’, ha dit Mundó. L’abraçada més emotiva l’ha feta a la presidenta del parlament, Carme Forcadell. El conseller @CarlesMundo entra a l’acte d’@Esquerra_ERC a Vic @elnacionalcat pic.twitter.com/RYY2XbOH6f — iu forn (@iuforn) 4 de desembre de 2017 En sortint de la presó, Mundó ha agraït el suport que havia rebut i ha expressat la seva tristor pels quatre consellers que continuen tancats. Així mateix, ha assegurat que havia promès a Oriol Junqueras que no descansarien fins que aconseguissin l’alliberament de tots. Després de 33 dies i 33 nits recuperem la llibertat. Un agraïment infinit pel suport rebut i una tristor immensa pels companys empresonats. — Carles Mundó (@CarlesMundo) December 4, 2017 Quan m’he acomiadat de l’Oriol Junqueras a la cel·la q hem compartit, li he promès que no descansarem fins aconseguir la llibertat de tots! — Carles Mundó (@CarlesMundo) December 4, 2017

Summary: Ovació extraordinària a Carles Mundó en l’acte d’inici de campanya d’ERC


El senador valencià Pedro Agramunt ha cessat de la presidència de l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa. Segons ell, ho ha fet per motius personals. No obstant això, Agramunt estava en el punt de mira per la seva presumpta implicació en un cas de corrupció per uns suborns del govern d’Azerbaidjan a eurodiputats. El cas de corrupció, anomenat ‘la diplomàcia del caviar’, ha posat fi a la seva presidència. L’abril, la mesa de l’organisme ja va retirar-li la confiança, i el juny un centenar de parlamentaris van demanar-li la dimissió, petició a la qual va sumar-se el seu propi grup, el PP Europeu. A més, va ser reprovat per uns informes favorables a l’Azerbaidjan, on viatjava assíduament. La seva visita a Síria per a entrevistar-se amb el dictador Baixar al-Assad, desautoritzada pel ministeri d’Exteriors espanyol i l’ambaixador davant el Consell d’Europa, va fer que fins i tot el seu partit li girés l’esquena. Precisament ahir, quan es va saber que abandonava el càrrec, Agramunt encara va enviar un peculiar argumentari contra el referèndum i la Generalitat. L’argumentari, al qual ha tingut accés VilaWeb, el signa com a cap de la delegació espanyola a l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa, i ja no com a president, però ha estat repartit a tots els membres de l’organisme. El document conté una barreja de falsedats i d’explicacions en la línia defensada pel govern espanyol i el Partit Popular. Entre les falsedats, destaca especialment l’afirmació que els partidaris de la independència van perdre les eleccions del 2015 perquè, segons diu, els partits que es van presentar com a contraris a la independència van aconseguir més del 50% dels vots –quan en realitat van aconseguir-ne el 39,09%. El text, que fa referència a la repressió espanyola durant la campanya però passa per alt de manera deliberada les càrregues del dia del referèndum, tot i estar signat el dia 4, acaba dient que ‘la llibertat naix de la democràcia però es manté viva per la llei’. Una afirmació que molts membres del Consell d’Europa trobaran sens dubte curiosa, ja que prové del president que ha estat forçat a dimitir per violar la llei i els procediments de la cambra. Aquest és el document que Pedro Agramunt ha repartit a tots els membres del Consell d’Europa:

Summary: Agramunt plega del Consell d’Europa per corrupció però ho fa atacant el referèndum perquè ‘no compleix la llei’


A un any de les eleccions municipals i autonòmiques, les forces que integren el govern valencià no amaguen una certa satisfacció per la crisi del PP després de la sentència del cas Gürtel i, sobretot, per l’empresonament de l’ex-president Eduardo Zaplana. Ara com ara, tant el PSPV com Compromís veuen reforçades les expectatives electorals contra una marca, la del PP, molt tocada. Fins i tot ho reconeix la presidenta popular valenciana, Isabel Bonig. Els tímids intents dels populars de defensar-se, ja sigui assenyalant la connexió de Zaplana amb Ciutadans, apuntant al presumpte finançament irregular del PSPV i Bloc o bé recordant en privat que uns quants càrrecs socialistes van ser condemnats els anys noranta pel cas Filesa, són arguments insuficients i massa febles per a aturar la polèmica generada. L’altre partit beneficiat arran de la crisi és Ciutadans, qui es pot presentar a l’electorat popular com un partit que defensa plantejaments semblants però net de corrupció. Si les coses no canvien gaire, qui té les de guanyar són els partits del govern, que si no hi ha sorpreses, podran reeditar la coalició que els va dur al Palau de la Generalitat.

Summary: L’empresonament de Zaplana i el cas Gürtel reforcen el govern valencià


Avui s’han complert vint-i-sis anys de l’assassinat de l’activista antifeixista Guillem Agulló. Diverses organitzacions han convocat una concentració de record davant la casa de la vila de Burjassot (l’Horta Nord), el seu poble natal. La convocatòria ha estat un èxit, s’ha reivindicat la memòria de Guillem Agulló i s’ha denunciat la impunitat del seu assassinat. Cada any es rememora la memòria d’Agulló, assassinat la matinada de l’11 d’abril del 1993 a Montanejos (Alt Millars) a mans d’un grup espanyolista ultra. MÉS INFORMACIÓ ‘A ells no els han mort un fill; i nosaltres hem perdut la por’: entrevista a la família de Guillem Agulló La impunitat de l’assassí de Guillem Agulló 🔴 Ara mateix! Ens trobem a #Burjassot a la concentració en memòria de Guillem Agulló, 26 anys després del seu assassinat.Ni oblit, ni perdó! pic.twitter.com/F4WcpcTHlI — SEPC València 🎗 (@sepc_valencia) April 11, 2019 Acte a Burjassot al 26 aniversari de l'assassinat de #GuillemAgulló Estaràs per sempre com a referent en la construcció del #PaísValencià pic.twitter.com/vnvERZnoNM — Decidim (@DaDPV) April 11, 2019 👥 Un any més a #Burjassot recordant a Guillem Agulló. No t'oblidem, la lluita continua!✊ #AmbGuillem pic.twitter.com/jMF0O5MEyO — Arran 🃏 (@Arran_jovent) April 11, 2019

Summary: Guillem Agulló, recordat en una concentració davant la casa de la vila de Burjassot