Ha estat la darrera candidata d’afegir-se a les eleccions més mediàtiques que hi ha hagut aquests darrers anys a l’Ajuntament de Barcelona. Elsa Artadi (Barcelona, 1976) ha canviat la Conselleria de Presidència de la Generalitat per mirar d’assaltar l’altra banda de la plaça de Sant Jaume. Diu que ve per quedar-se, encara que sigui a l’oposició: ‘El meu compromís és amb Barcelona.’ Malgrat les enquestes, Artadi es mostra segura amb les sensacions d’aquesta última setmana i es veu amb disposició de fer el sorpasso. Li demanem per Ernest Maragall, rival i únic candidat amb qui diu que pactaria; i per la gestió d’Ada Colau, el problema de l’habitatge i la seguretat. —Desgraneu les declaracions que vau fer sobre Maragall. En quins termes va voler boicotar Puigdemont? —Al conseller Maragall no li agradava que Puigdemont fes servir la delegació catalana a Brussel·les de la Generalitat de Catalunya. Un fet sorprenent, perquè no havia passat mai que un conseller no volgués que un president utilitzés la delegació. I ja està. —I per quins canals li ho feia saber? —Pels seus canals i per mitjà de persones com jo mateixa. Jo entenc que a la gent no li agradi sentir això, però és el que és. —La vostra prioritat és pactar amb Maragall? —La meva prioritat és guanyar les eleccions i la meva prioritat és que Joaquim Forn sigui batlle de Barcelona. I per tant, la meva prioritat, el 15 de juny, quan en Quim pugui venir un altre cop a Barcelona, quan després de gairebé sis-cents dies de ser un pres polític pugui tornar a l’Ajuntament de Barcelona, entri com a regidor però en surti com a batlle. —I si necessiteu pactar, Maragall és la vostra prioritat? —Evidentment, la nostra prioritat és ERC, que ha estat el nostre soci des del 2012. Respon a una voluntat que hi hagi, com a mínim, unitat estratègica i unitat de govern, ja que no hi pot ser a les llistes electorals. Entenem que el camí continuï per aquí, no entendríem que anés per un altre lloc. —Si Maragall acaba pactant amb Colau, això afectarà la unitat del govern de la Generalitat? —Depèn. A nosaltres ens inquieta que la prioritat del senyor Maragall sigui pactar amb qui volia fer president del senat el senyor Miquel Iceta. És sorprenent que la seva prioritat impliqui governar amb els comuns i Iniciativa, i no pas amb qui vota com ell al Parlament de Catalunya. Hi ha un punt de sorpresa en el fet que ERC pugui anar fent un gir. Entenem que no, però quan fan declaracions en aquest sentit, ens sorprèn. —Quin gir intuïu que fan? —Canviar de soci prioritari. I no entenem cap a on aniria aquest gir. —Heu estat molt crítica amb Maragall per la seva edat. Creieu que cal un relleu? —No, no, aquí hi ha una confusió. La qüestió de l’edat la va treure ell, segurament perquè no està orgullós del seu llegat polític. L’edat és una característica, com ser un home o una dona, com venir d’una tradició socialista i fer més de cinquanta anys que estàs en política, però aquest tema no el vaig treure jo. —Però vaig llegir unes declaracions vostres on li recordàveu que feia política des del 1965, quan els vostres pares no estaven ni casats. —Sí, però això ho vaig dir perquè un periodista em va dir: ‘Vinc d’entrevistar el senyor Maragall i s’ha queixat que vostès fan servir l’edat’. Jo li vaig dir que ho revisés, que no em trobaria cap declaració parlant-ne. No ho havia fet. L’edat és una característica com una altra. A la meva llista ve en Xavier Trias i em sembla un gran actiu. Hi ha gent de més de setanta anys que té molt a aportar a la ciutat de Barcelona. —Els dards que us llanceu darrerament poden trencar la unitat independentista? —És que no fer llistes unitàries afecta la unitat. No anar junts a les conteses electorals afecta la unitat. No continuar treballant, precisament, per teixir complicitats afecta la unitat. Jo ho he defensat sempre. Hi ha molts motius per a anar junts a les eleccions. Un, perquè t’assegures la victòria a la immensa majoria dels ajuntaments de Catalunya, per no dir gairebé tots. Un altre, perquè treballar junts per un projecte comú ajuda a la unitat. Hem estat uns grans defensors de la unitat, per això hi ha molta gent a la nostra candidatura que ve d’altres espais polítics, perquè creuen en la unitat. —Per què Barcelona és tan important en clau independentista? —Perquè és la capital del país, la nostra capital no és Madrid, perquè allà només hi tenim presos i repressió. Barcelona és la nostra capital i la batllessa de Barcelona és una de les persones més influents, si exerceix aquest lideratge, a escala internacional. Per nosaltres, en una situació de gran repressió, que el batlle de la nostra capital sigui un pres polític també té un missatge molt potent a l’hora de no silenciar aquesta repressió i aquestes barbaritats que fa el govern espanyol. Per tant, el 26 de maig té dos missatges claríssims. El president Puigdemont, al Parlament Europeu; i Quim Forn, batlle de Barcelona. I aquests són dos missatges potentíssims que Europa no pot fer veure que no sent, perquè són dels missatges més potents a curt termini. —Però a la pràctica, de què serveix? —Estar al costat de les institucions, del poble, del president de la Generalitat i del parlament. Ho vam veure l’1-O. Aquell dia teníem una batllessa que s’omplia la boca de drets i de llibertats però que en realitat no va fer res. L’única cosa que va fer la senyora Colau va ser posar en perill l’1-O. —Els col·legis van obrir. —Sí, però els col·legis van obrir gràcies a la Generalitat. Perquè l’única cosa que va fer la senyora Colau va ser anar a fer-se una fotografia a la tarda. Però ella no va moure ni un dit. I va ser gràcies al fet que uns altres van entomar la responsabilitat, a la Generalitat, però també a veïns de la ciutat de Barcelona, que es va poder fer el referèndum. No pas gràcies a la batllessa. El batlle de Barcelona té moltes portes obertes, fins i tot, en molts casos, més que el president de la Generalitat. Amb el reconeixement internacional de la ciutat de Barcelona arribes a molts llocs. Un reconeixement i unes eines que fins ara no s’han fet servir. —Sou l’última d’afegir-vos a la cursa per Barcelona. Com es gesta la vostra candidatura? És Puigdemont qui us fa l’encàrrec? —No, és en Quim Forn, als Lledoners. Als consellers Rull, Turull, Forn i Jordi Sànchez jo els visitava, com a mínim, un cop per setmana i treballàvem qüestions polítiques. A mitjan desembre, en una reunió de treball, en Quim em va demanar si ens podíem apartar de la sala on érem. Em va dir que calia portar el canvi a Barcelona, que la ciutat era prioritària per Junts per Catalunya i que ell volia fer el pas, i el volia fer amb mi. Per mi va ser una sorpresa. Em vaig sentir honorada, però no sabia què dir. Li vaig dir que m’ho volia pensar i continuar-ne parlant quan tornés la setmana següent. Ens vam reincorporar a la reunió amb els altres tres presos polítics, i la primera cosa que em va dir en Josep Rull va ser: ‘La política municipal és la millor que hi ha.’ En Jordi Sànchez em va dir que tots tres pensaven que havia d’anar a Barcelona. Va ser un moment molt bonic, de molta complicitat. Dins la duresa i el dramatisme de tenir els companys i els amics a la presó, hem viscut moments de molta intimitat. I aquest va ser un dels bonics. —Puigdemont hi té cap paper, en la decisió final? —Va ser la primera persona amb qui vaig parlar. De seguida em va dir que era una molt bona idea. Aleshores també en vaig parlar amb el president Quim Torra, perquè la decisió tenia la derivada del govern, i vam tenir diverses reunions amb tots dos. Vam estudiar-ho molt. Això no és un projecte personal ni personalista, per tant, havíem de posar d’acord totes les derivades. Em van ajudar molt a prendre la decisió i l’únic condicionant que vaig posar va ser que, si feia el pas, era per fer-lo de manera permanent. Que si preníem conjuntament aquesta decisió, havia de ser coherent. —De manera que descarteu d’entrar en una llista per a les eleccions catalanes? —Sí, sí, el meu compromís és amb Barcelona. —Jordi Graupera diu que la decisió de presentar-vos, presa en tres setmanes, no us pot haver donat temps per a reflexionar seriosament sobre què necessita aquesta ciutat. Què li dieu? —Jo no sé per què ell ha de pressuposar amb quin bagatge venim cadascú. Jo treballo a la Generalitat des del 2011, sóc de Barcelona i sempre m’he descrit com a barcelonina a tot el món. Els àmbits que són fonamentals, com l’activitat econòmica, el sector comercial, la seguretat, el turisme i les polítiques d’habitatge, són competències compartides amb la Generalitat de Catalunya d’ençà que hi treballo. No pots entendre el comerç de Catalunya si no entens el comerç de Barcelona, no pots entendre les polítiques socials, les necessitats, l’escola bressol, com adaptem la formació al segle XXI, sense pensar en clau de capitalitat. No pots entendre la societat del coneixement en un angle sense entendre l’altre. Tot va molt lligat. Fa molt temps que treballo per un país millor i per una ciutat millor. —Us torno a treure Graupera. Diu que li vau encarregar un discurs de suspensió de la DUI abans del referèndum de l’1-O. És veritat? —El setembre, quan ell diu que va passar això, no hi havia hagut cap declaració perquè encara no hi havia hagut referèndum. Per tant, ningú no pensava a suspendre una declaració que no s’havia fet d’un referèndum que, en aquell moment, no teníem la certesa que es pogués fer. Es treballava per fer-lo. A més, el senyor Graupera va aparèixer pel Palau de la Generalitat un dia i no va venir convidat ni pel president Puigdemont ni per mi mateixa. Per tant, qui el va convidar en aquell moment ja explicarà quin encàrrec li va fer. —No li heu fet cap encàrrec, doncs. —Jo no li vaig fer cap encàrrec perquè no el va convidar el president Puigdemont, ni tampoc jo mateixa, que llavors treballava pel president. I una altra reflexió: anem veient com, al cap d’un any i mig, hi ha molta gent que es dóna importància, gent que no va tenir res a veure amb aquell moment. Perquè les persones que van tenir a veure amb aquell moment ara són jutjades al Suprem, ara són a l’exili i moltes són perseguides pel jutjat número 13. Per tant, crec que la repressió també ha posat cadascú al seu lloc. —Us sentiu còmoda a primera fila, de líder? —Jo he fet molts papers, vinc de baix i sé com es treballa. He tocat aspectes més tècnics, aspectes més polítics i em sembla que he estat rellevant en tot això. I sempre procuro ser mot honesta. Unes vegades agradarà més i unes altres agradarà menys. Ara m’ha tocat ser al capdavant, però hi sóc perquè qui encapçala la meva llista electoral és a la presó. Tots anem un pas més enllà que no si fóssim en circumstàncies normals. —Abans dels fets de l’octubre de l’any passat, havíeu pensat mai de ser en primera línia política? —Jo ja feia política i sí que m’ho havia proposat algun dia, però no tan de pressa. Els fets ho han accelerat tot i també ens ha posat a molta gent en la tessitura de si continuàvem fent passos endavant o no, que també és legítim. Alguns de nosaltres, davant el moment, davant la necessitat de continuar lluitant, davant la necessitat de no espantar-nos, davant la necessitat de persistir, hem dit que continuàvem endavant. I molta gent ho ha fet. L’anomalia no sóc jo. Recordo amb molta emoció quan vam fer la llista del 21-D. —Per què? —Penseu que quan nosaltres preparàvem la llista de les eleccions, feia una setmana que acabaven d’entrar a la presó, que havien marxat a l’exili. Vam començar a trucar a gent, alguns que jo no coneixia personalment. Ho feia de part del president Puigdemont perquè ens havíem de repartir la feina. I en aquell moment tan complicat i de xoc emocional, trucar a la gent i que la immensa majoria et digués que sí, que endavant, emocionava. O gent que et trucava directament oferint-se a anar a la llista. Ho feien pel país. És una de les grans lliçons que hauria d’aprendre l’estat espanyol, que no és una qüestió d’amenaçar-nos, que no és una qüestió de fer veure que el problema no existeix, perquè nosaltres continuem allà i més forts que mai, malgrat tot. —Què imagineu el dia 26? —La sensació que tenim és de remuntada, ara mateix. Tenim la mateixa sensació que vam tenir el 21-D. També tenim l’evidència que els vots ens donen llibertat. Hem vist com en Jami Matamala ha tornat a casa després d’un any i tres mesos a l’exili, de no poder trepitjar casa seva. Ha tornat perquè la gent de Girona l’ha votat i per a l’estat espanyol ha passat de ser un encobridor a ser senador. I en aquesta onada també volem veure en Quim Forn, no tan sols com a regidor, sinó reclamant la vara de batlle. —Si diumenge a les municipals es confirmen els mals resultats que va tenir Junts per Catalunya el 28-A, fareu cap autocrítica? —Bé, Junts per Catalunya encara es va endreçant. És una formació política molt jove que només existia al parlament. Quan es van convocar les eleccions espanyoles vam haver de reaccionar molt de pressa i construir una llista ràpidament i van obtenir un bon resultat. Som molt nous i molt transversals i encara hem d’acabar d’ajustar algunes coses. —El preu mitjà del lloguer és de 954 euros (quart trimestre del 2018). L’any 2013 era de 631. Què proposeu per a reduir-lo a curt termini? —No tan sols s’ha d’evitar que apugi més el preu, s’ha d’aspirar a tenir un parc d’habitatges on el preu del lloguer estigui un 25% per sota, perquè si no, els joves no podran emancipar-se. La classe mitjana i treballadora no té problemes únicament per a mantenir l’habitatge sinó també per accedir-hi. En els governs socialistes que es van fer, amb ICV al capdavant de la regidoria d’Habitatge, en els governs en què hi havia Ernest Maragall com a regidor, es van fer milers d’habitatges socials, però avui no hi són enlloc perquè es van vendre i es van liberalitzar en el mercat privat. La Marina del Prat Vermell o la Sagrera poden donar-te més de 10.000 habitatges assequibles que en aquest mandat s’haurien d’haver mobilitzat, però no s’ha fet la feina que tocava. —Totes les formacions esmenteu que cal un parc d’habitatge públic del 15%, tal com reclama la Unió Europea, però per a fer això cal un gran pacte municipal. Si no, van canviant els partits del govern i cadascú fa la política municipal que vol. —Tota la raó. Però nosaltres ho diem a cada debat. Quan vaig plegar de ser consellera, al cap de vint-i-quatre hores feia un debat d’habitatge en què molts candidats van decidir que no hi anaven. I aquest pacte el vam oferir des del primer dia, perquè les polítiques d’habitatge han de ser polítiques d’estat, com ho és l’ensenyament i la salut. I aquí ha de passar igual, un pacte que sobrepassi els partits i els mandats. I que sigui a tota l’àrea metropolitana. Necessitem un pacte social per l’habitatge a Barcelona perquè, si no, no hi haurà mesures estables. —El govern limitarà els preus del lloguer amb un decret llei aprovat dimarts. En sou partidària? —Segons com es faci. Perquè hi ha maneres que no han funcionat, com ha passat a Berlín i París. Dir a la gent que amb un decret tot això se solucionarà és fals i es poden generar falses expectatives. Tu no pots obligar ningú a posar un pis de lloguer i tampoc no li pots dir a quin preu ho ha de fer. Perquè immediatament el traurà del mercat de lloguer i el posarà al mercat de compravenda. Hi ha un índex de referència de preu de lloguer que va fer Meritxell Borràs que es pot fer servir per lligar-lo amb incentius o amb ajuts, tu pots fer que hi hagi promocions d’habitatge que vagin exclusivament a lloguer. Les coses s’han de fer bé; si no, ens passarà com aquests darrers quatre anys, que a la gent li han dit que era qüestió de voluntat política i hem acabat veient 12.000 desnonaments en un mandat. La senyora Colau deia a la gent que no patís, que a Barcelona hi havia 80.000 pisos buits i que, l’endemà, tothom que tenia una necessitat tindria un pis. I això ha estat mentida. O quan deia que construiria 8.000 habitatges, i n’ha construït 800. És que això genera molta frustració, no pots jugar amb els sentiments de la gent que realment té un problema. —Sobre seguretat, especialment a Ciutat Vella, Colau diu que no s’han mobilitzat tots els mossos que s’han demanat. Què hi dieu? —D’ençà que jo vaig entrar a treballar a la Generalitat el 2011, s’ha denunciat cada setmana que falten mossos. Cada setmana. La senyora Colau, que ha estat a l’ajuntament els darrers quatre anys, no n’ha parlat fins ara. I no n’havia parlat perquè, com bé reconeixia la seva regidora de Ciutat Vella, Gala Pin, han trigat tres anys a entendre que la policia era imprescindible a Barcelona. És una frase explícita. I com a conseqüència d’això, no han fet cap mena de previsió amb la Guàrdia Urbana. És que les promocions de Guàrdia Urbana que s’han fet en aquest mandat no cobreixen ni les jubilacions previstes. Fa igual com amb totes les altres qüestions: centrifugar responsabilitats. —Llavors, quina és la solució? —És evident que calen més agents de la Guàrdia Urbana, perquè actualment hi ha mil agents menys que abans dels Jocs Olímpics. S’han de fer les promocions que toquen i cal tenir un regidor de Seguretat, com ho era en Joaquim Forn en el mandat d’en Xavier Trias. Ara no tenim regidor de Seguretat i tenim una batllessa de la inseguretat. S’ha de donar suport polític, s’ha de tornar a patrullar a peu, s’ha de tornar a baixar al metro, s’han de tornar a fer patrulles mixtes, s’han de tornar a coordinar els dos cossos, s’han de fer millores tecnològiques, s’ha de prioritzar la incorporació de les dones, que està per sota del 15%, s’han de reformar els equipaments… —En turisme, com a proposta estrella, voleu duplicar la taxa turística per destinar-la a habitatge. Però, us agrada el model turístic que hi ha ara mateix a la ciutat? —És que no hi ha model turístic. S’han fet dues coses malament. La primera, atiar la turismofòbia, i la segona, abandonar la promoció turística. Com que va arribar un moment que hi havia molts turistes, es va deixar de fer promoció, pensant que així s’evaporarien. I el resultat és que, com que no s’ha fet promoció liderada des del sector públic, s’ha hagut de fer des del sector privat, que legítimament ha de poder-ne fer. El resultat és que, si abans teníem un equilibri entre el turisme de negocis i ocis, ara el de negocis s’ha enfonsat. Només és del 30%. —Creieu que calen més turistes a Barcelona? —No, jo no dic que en calguin més. Jo dic que de la composició del turisme, el missatge turístic i la imatge de la ciutat, n’hem de ser propietaris nosaltres i no el sector privat. I que decidim quin turisme volem. Durant molts anys, Barcelona va fer un esforç per a situar-se entre les grans capitals turístiques del món. Això ja s’ha fet. Ara podem decidir cap on enfoquem el turisme i no deixar-lo. —I què fem amb els treballadors del sector del turisme que, molt sovint, estan molt mal remunerats? —Una cosa és si vols més turisme o no, que jo defenso que no, però sí que hem d’anar cap a un creixement de la despesa turística i de la diversificació. Però el turisme és estructural a la ciutat perquè hi ha 150.000 persones que treballen al sector i els beneficis no arriben a tothom. S’han de repartir d’una manera millor. I en particular, hem tingut molts aspectes que tenen a veure amb l’ocupació en el sector turístic: falta formació i falten millors condicions laborals. I s’han d’aplicar, evidentment, perquè és un sector de futur i si volem la millor ocupació possible, hem de donar millors condicions. Abans d’acabar, us proposem que respongueu aquest qüestionari: —Quin és el vostre defecte principal? —Que sóc una ‘control freak’. Sóc molt obsessiva a controlar les meves responsabilitats i les dels altres també. —Quins dons naturals us agradaria de tenir? —M’agradaria poder canviar d’una tasca a una altra amb més facilitat. —Quantes hores dormiu al dia? —Idealment, vuit. En campanya, cinc. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —M’agrada molt el nom d’Arnau. —Quin és el vostre artista preferit? —M’agrada molt la Joan Baez. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Elizabeth Bennet, de la novel·la Orgull i prejudici, de Jane Austen. —Quin personatge històric valoreu més? —Madame Curie. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —L’art com a teràpia. —Quin és el vostre lema? —En fila índia. Les coses s’han de resoldre una darrera una altra. —Quines feines heu fet fora de la política? —He estat professora d’universitat, recercadora, consultora de diferents instituts de Barcelona i organismes internacionals, he traduït llibres… He fet cosetes. —L’escola on portaríeu els fills seria pública o privada? —No tinc fills, però seria l’escola que tingués el millor projecte educatiu, que clarament pot ser una escola concertada o pública, que fan molt bona feina. —En quina llengua parleu als pares? —A la meva mare en castellà. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —Fa temps. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Que no he volgut tenir fills per no perjudicar la carrera política. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Xavier Trias. Sense dubte. —La cosa que ha fet més bé l’actual batllessa? —Ser la primera batllessa que hi ha hagut a la ciutat de Barcelona. —La que ha fet més malament? —Tota la resta. —Quant cobrareu si sou batllessa? —No ho sé, no m’ho he plantejat. He tingut la sort que no m’ho he hagut de plantejar mai en cap feina. —I si sou regidora? —El que marqui la llei. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —Nova York. —Qui us ha fet políticament? —El president Puigdemont. —Qui creieu que faria millor la vostra feina entre la resta de candidats? —No ho sé. Ens presentem perquè creiem que tenim el millor equip. —Qui creieu que la faria pitjor? —Tota la resta.

Summary: Elsa Artadi: ‘L’única cosa que va fer la senyora Colau per l’1-O va ser posar-lo en perill’


El responsable d’Orange Market, Álvaro Pérez, ‘El Bigotis’, ha declarat que l’ex-president del Consell Francisco Camps era la persona que va ordenar a Ricardo Costa, ex-secretari general del PP valencià, que la trama Gürtel facturés els actes de campanya de 2007 i 2008 del PP a altres empresaris. ‘Quan vaig dir a Ricardo Costa que era una barbaritat fer això, va trucar a la persona a qui consultava sempre tot i li va dir que hi havia problemes importants. La persona que li va dir això és Francisco Camps’, ha declarat. Tant el líder de la trama Gürtel, Francisco Correa, com el número dos, Pablo Crespo, han dit que va ser Costa qui els va indicar que si ‘volien cobrar’ havien de facturar els esdeveniments a ‘determinats empresaris’ sense concretar qui havia pres aquesta decisió. El PP va pagar en negre Pablo Crespo, un dels gestors de la trama Gürtel, ha reconegut aquest matí que el PP valencià va pagar amb diner negre els esdeveniments i actes electorals de les campanyes municipals i valencianes del 2007 i de les espanyoles del 2008 que van contractar amb l’empresa Orange Market. Crespo –que s’enfronta a 22 anys de presó– ha declarat el que ja va confessar el líder de la trama corrupta, Francisco Correa. A preguntes de la fiscal Myriam Segura, ha explicat que certs empresaris van pagar feines fetes per Orange Market al PP amb diner negre. ‘Una part de les feines al PP es van pagar amb diners que no es van declarar i que va anar a parar en la seva integritat, o en la pràctica totalitat, a la caixa B del senyor Correa’, ha declarat. A més, ha indicat que les feines fetes per al PP eren pagades pels empresaris: ‘Perquè el PP ens va dir que els ho havíem de facturar a ells.’

Summary: ‘El Bigotis’ assenyala Camps com la persona que va ordenar els pagaments en negre


Continua creixent la tensió entre Israel i Iran després de la retirada dels EUA del pacte nuclear. Aquesta matinada, l’exèrcit iranià ha disparat una vintena de míssils contra els Alts del Golan, territori sirià ocupat per Israel d’ençà de la Guerra dels Sis Dies (1967). L’atac ha estat la resposta de Teheran al bombardament que va patir una base pròxima de Damasc poques hores després d’esberlar-se el pacte nuclear. Hi van morir una quinzena de soldats, entre els quals nou eren iranians. La resposta iraniana, tanmateix, no ha estat immediata. Durant el dia d’ahir l’ambient polític a la República Islàmica es va escalfar de manera progressiva. El gran aiatol·là Alí Khamenei va acusar Trump d’haver comès ‘un error molt greu’ i va expressar la seva desconfiança amb la resta de potències occidentals. L’esfondrament del pacte nuclear, que la UE, però especialment França, malden per salvar, ha donat ales als sectors més radicals del règim. Així es va veure al parlament iranià, on diputats conservadors va pujar a l’estrada i van cremar una bandera nord-americana. Finalment, Teheran ha decidit actuar i respondre a l’agressió israeliana. Síria ataca Israel com 20 mísseis pic.twitter.com/om2nq8X9YB — GABRIEL PINHEIRO (@GABRlELPlNHElRO) 9 de maig de 2018 Les Forces de Defensa d’Israel (IDF) han confirmat que passada la mitjanit una vintena de projectils llançats per les Forces Quds —les forces especials de la Guàrdia Revolucionària de l’Iran— han impactat als Alts del Golan. ‘No tenim constància de víctimes’, han comunicat el portaveu de les IDF, Jonathan Conricus, que ha afegit: ‘Les IDF consideren aquest com un atac sever. Això no s’ha acabat.’ I l’amenaça s’ha acomplert unes hores més tard, les forces aèries d’Israel han bombardat desenes de posicions iranianes arreu de Síria. L’exèrcit israelià ha notificat amb antelació a Rússia, però també a Baixar al-Assad, a qui ha recomanat de no immiscir-s’hi. El portaveu de les IDF ha penjat a Twitter un mapa dels objectius bombardats, que almenys han matat a vint-i-tres soldats: The IDF has struck dozens of Iranian military targets in Syria in response to the Iranian rocket attack against Israel. Quds force is behind attack and has played the initial price. IDF remains ready for various scenarios but does not seek to escalate the situation. pic.twitter.com/4rC8gHK2LG — Jonathan Conricus (@LTCJonathan) May 10, 2018 Malgrat l’advertència de les IDF, l’agència estatal siriana ha informat que les bateries antiaèries del règim ha respost durant la matinada a ‘una nova onada de míssils israelians. Els ha tombat un a un’. Tanmateix, ha matisat que els projectils han impactat en radars, posicions de defensa aèria, així com magatzems de munició. Un míssil sobre la ciutat siriana de Daraa Després de l’atac, el govern israelià ha assegurat que no permetrà una presència militar estable de l’Iran a Síria. Teheran ha ofert suport el règim d’ençà del començament de la guerra el 2011. El ministre de Defensa, Avigdor Liberman, ha afirmat que l’atac ha servit per a ‘destruir totes les posicions militars’ iranianes. Israel fa temps que fa incursions a Síria, segons les IDF per a protegir els seus interessos, però cal remuntar-se als anys setanta, quan ambdós països estaven enfrontats de manera directa pels Alts del Golan, per a trobar referències a un atac tan gran. Les IDF han volgut deixar clar que els bombardaments d’aquesta matinada són preventius i que en cap cas volen iniciar una guerra. Tanmateix, és la primera vegada que Israel I Iran s’ataquen directament. Fins ara sempre ho havien fet a través de tercers, com ara al Líban.

Summary: La topada entre l’Iran i Israel fa créixer la tensió al Llevant després de la decisió de Trump


El govern espanyol té assignats 372 milions d’euros de fons europeus per a acollir refugiats entre el 2014 i el 2020. Aquests diners arriben en el fons d’asil, migració i integració (FAMI) de la Unió Europea. El primer any d’aplicació d’aquest fons va ser el 2015, i l’estat espanyol va despendre 26 milions d’euros dels 55 que tenia programats per a aquell any. Aquests diners són pensats efectivament per a finançar el pla d’acolliment de refugiats que gestiona de manera centralitzada el govern espanyol. Però no tots els recursos es destinen a pagar la manutenció i els serveis que s’ofereixen als sol·licitants d’asil, que reben l’atenció d’alguna de les entitats col·laboradores del programa; gairebé la meitat d’aquells diners es van dedicar a pagar expulsions i a finançar centres d’internament d’estrangers (CIE). Això consta en el document del Ministeri de Treball i Seguretat Social espanyol sobre les actuacions que va fer el govern de Rajoy amb aquest fons el 2015 (encara no hi ha dades públiques del 2016). Dels 26 milions que se’n van gastar, 4,9 van anar a parar a operacions d’expulsió i 1,8 milions a pagar els serveis d’escorta en aquests vols. I una altra part important, 4,5 milions d’euros, es van emprar per a reformar els CIE. En el programa espanyol d’aplicació dels fons FAMI s’especifica que un dels objectius del govern espanyol és el ‘retorn’, que inclou ‘programes de retorn forçós’. L’objectiu d’aquests programes, tal com consta en el document, és ‘augmentar la capacitat dels Centres d’Internament d’Estrangers (CIE), construint-ne tres, i millorar i adaptar les infrastructures existents, reforçant els serveis assistencials’. Aquests tres nous CIE eren prevists a Algesires, Màlaga i Madrid, però només el primer s’ha posat en funcionament. La inversió en CIE amb aquests fons europeus era de 4,5 milions i, en canvi, la que es destina a centres d’estança temporal d’immigrants (CETI) era de menys de la meitat, 1,6 milions. A l’estat espanyol hi ha hagut denúncies ben recents sobre l’estat deplorable en què es troben aquests centres, especialment els de Ceuta i de Melilla, que són dos dels que reben més gent. Retorn o expulsió? Un altre objectiu del programa espanyol del fons per a l’acollid de refugiats és el d’establir mesures de retorn. Hi ha la part d’allò que s’anomena retorn voluntari, amb l’acompanyament corresponent, que el 2015 va rebre mig milió d’euros de finançament d’aquest fons. Però el programa també preveu les ‘operacions d’expulsió realitzades a Espanya i de manera conjunta amb més estats membres’, que van de la mà dels ‘serveis d’escorta en els vols de retorn forçós per a la millora de la seguretat en els dispositius de retorn’. Una de les prioritats financeres que estableix el programa en aquest àmbit és justament les anomenades ‘operacions nacionals i conjuntes d’expulsió’ i el servei de seguretat en els vols d’expulsió. L’anomenat ‘retorn forçós’, és a dir, les expulsions, s’enduia el 2015 fins a 4.933.513 euros. Són més diners que no els 4.839.276 euros que es van destinar dins d’aquest mateix programa als centres d’acollida de refugiats, objecte principal de finançament dels FAMI. Aquest fons FAMI europeu ja preveu que un dels àmbits d’actuació sigui el del ‘retorn’. Ho especifica el reglament d’ús i aplicació d’aquest fons que va aprovar el Parlament Europeu: ‘Cal dur a terme expulsions per a salvaguardar la integritat de la política d’immigració i asil de la Unió i els sistemes d’immigració i asil dels estats membres. Per tant, la possibilitat de l’expulsió és un requisit previ necessari per a garantir que no es trobi menyscabada aquesta política i per aplicar el principi de legalitat, que és, al seu torn, essencial per a la creació d’un espai de llibertat, seguretat i justícia. El fons, doncs, hauria de donar suport a les accions dels estats membres destinades a facilitar les expulsions d’acord amb les disposicions establertes en el dret de la Unió que siguin aplicables i respectant plenament els drets fonamentals i la dignitat de les persones retornades.’ Per tant, no és que l’estat espanyol faci un ús fraudulent dels diners que li són assignats, tenint en compte el reglament europeu. Cada estat decideix com administra aquests recursos i si en destina més a la part anomenada ‘retorn’ o bé a alguna de les altres tres línies d’acció previstes: l’asil, la integració i migració legal i la solidaritat.

Summary: El govern espanyol destina fons europeus per a refugiats a les expulsions i als CIE


Joaquim Forn ha entrat a l’Ajuntament de Barcelona per a fer els tràmits previs al ple de constitució del consistori, com ara formalitzar la declaració de béns i activitats. Els Mossos l’han portat des de la presó de Brians 2 i després de cinquanta minuts, ha sortit de l’edifici Novíssima per a tornar ser traslladat al centre penitenciari. Demà tornarà al consistori per a assistir al ple de constitució i prendre l’acta de regidor. Entrada de Joaquim Forn a l’Ajuntament de #Barcelona pic.twitter.com/R6l6MDvtpz — Marc Texidó Valls (@marctexido) June 14, 2019 🔴 #ÚLTIMAHORA | Joaquim Forn ja ha entrat a l'Ajuntament de Barcelona https://t.co/ttMdbmDLjN pic.twitter.com/bHQIpUhKWG — btv notícies (@btvnoticies) June 14, 2019 Forn va arribar ahir a la presó de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat), quan passaven pocs instants de la 13h. La Guàrdia Civil el va traslladar des de la presó de Soto del Real (Madrid) en un cotxe del cos, escortat per un segon vehicle de la Guàrdia Civil. Fonts del Ministeri de l’Interior van detallar a l’ACN que el trajecte va començar a primera hora del matí i el viatge va ser amb una ‘conducció especial i directa’ fins a Brians 2, centre de trànsit entre els Serveis Penitenciaris de la Generalitat i Institucions Penitenciàries del govern espanyol. Segons el permís del Suprem, Forn haurà de tornar a Soto del Real diumenge, acabat el ple municipal. Els Serveis Penitenciaris de la Generalitat, al·legant que el judici contra el procés és vist per a sentència, van demanar al tribunal si el cap de llista de JxCat es podia quedar als Lledoners, però el Suprem ho va refusar. L’Assemblea Nacional Catalana, Junts per Catalunya i les ADIC han preparat per demà una concentració a la plaça de Sant Jaume de Barcelona per ‘acompanyar’ Forn al ple de constitució. ‘Reivindicarem la seva llibertat i tornarem a deixar clar que aquest judici ha estat una farsa’, expliquen a la convocatòria que va començar ahir a circular per les xarxes socials. La concentració serà a les 16.00 hores de la tarda, una hora abans que comenci el ple constitutiu on, a més, s’escollirà el batlle de Barcelona.

Summary: Forn entra a l’Ajuntament de Barcelona per a fer els tràmits de regidor


El candidat del PP al congrés espanyol, Mariano Rajoy, s’ha mostrat molt contundent amb la situació política a Catalunya després que aquesta setmana ha fracassat l’aprovació del pressupost de la Generalitat per la manca de suport parlamentari de la CUP. Rajoy considera que la CUP està formada per ‘extremistes’, ‘radicals’ i ‘gent que no és seriosa’. ‘Per descomptat, això de Catalunya realment fa pena’, ha dit. En una entrevista en els informatius de Telecinco, Rajoy ha culpat tant el president Puigdemont com la CUP del fracàs del pressupost: ‘Quan hom acaba recolzant-se en extremistes i radicals passen aquestes coses.’ ‘Portem tres o quatre anys repetint les eleccions –a Catalunya– per al final no tenir pressupost, i som a meitat de l’any 2016, i ara diu el senyor Puigdemont que no sabia com eren aquests senyors’, ha dit en referència a la CUP. ‘Doncs aquests senyors són uns radicals i uns extremistes’, ha insistit, ‘i això de fer-se el simpàtic amb aquesta gent i amb qualsevol extremista mai porta a res de bo per al país i per a la gent’. El candidat del PP ha continuat carregant contra la formació anticapitalista i els ha retret no ser capaços de complir ni els seus propis acords. ‘Quan un pacta una cosa, la compleix i és seriós, però aquesta gent no és gent seriosa’. A més, Rajoy ha pintat la CUP com una formació arcaica que pretén ‘liquidar la legalitat’ espanyola. ‘El que la CUP vol que es faci és un disbarat’, i abandonar la Unió Europea i l’OTAN. ‘Alguns dirigents catalans que eren gent moderada s’han equivocat i han portat Catalunya a un camí molt dolent’, ha dit Rajoy.

Summary: Rajoy: ‘Això de Catalunya realment fa pena’


Centenars de citricultors i representants de diferents associacions i cooperatives agrícoles, sindicats i partits polítics s’han manifestat pels carrers del centre de València en defensa del futur del sector citrícola. En una marxa convocada per la Plataforma per la Dignitat del Llaurador, la quarta protesta d’aquest col·lectiu celebrada amb el lema ‘Per la defensa de la nostra citricultura‘, els manifestants han portat pancartes en les quals han reclamat una política agrària i uns preus dignes. La protesta s’ha desenvolupat en un clima distès i reivindicatiu, amb molts dels participants vestits amb armilles de color taronja i cridant lemes com ‘Prou o ‘Demanem el que és nostre’, exigint protecció a la Unió Europea. En acabat, s’ha llegit un manifest en forma de decàleg amb les reivindicacions que seran traslladades als partits polítics amb l’objectiu que les incorporin en els seus programes electorals. La Plataforma per la Dignitat del Llaurador ha iniciat una campanya de recollida de signatures davant la poca sensibilitat per part de les administracions i donada la greu situació de la citricultura al País Valencià. Els productors han tingut ja 250 milions d’euros de pèrdues directes, segons la plataforma. Aquesta campanya demana, entre més, una revisió i renegociació de tots els acords signats entre la Unió Europea i països tercers en relació a la importació de cítrics i ‘garantir la salut dels consumidors europeus informant de les substàncies prohibides per la Unió Europea amb les quals estan tractats els cítrics importats de tercers països’. Les signatures reunides es faran arribar després de les eleccions a les diferents administracions amb competències en el sector.

Summary: Els citricultors tornen a sortir al carrer en defensa del futur del sector


Podem va ser la segona força més votada en les darreres eleccions espanyoles a les Illes Balears, el 2016, amb més de 117.000 vots, només superada pel PP, que en va aconseguir 162.000. En aquells comicis va formar coalició amb els ecosobiranistes de Més per Mallorca. Una experiència que ara no es reeditarà al congrés espanyol (en canvi, al senat, Podem i Veus Progressistes hi aniran junts) tot i que el partit de Pablo Iglesias els ho havia tornat a oferir. Antònia Jover substitueix el jutge Juan Pedro Yllanes com a cap de llista al congrés espanyol, mentre que Yllanes serà el candidat al parlament en les eleccions del maig vinent. Jover afronta uns comicis marcats per les enquestes desfavorables al seu partit en benefici del PSOE. Parla del referèndum pactat al Principat i analitza també el cas Villarejo: ‘No és un atac a Podem. És un atac a la democràcia’, diu. —Com valoreu la situació política a l’estat espanyol? —Abans de la convocatòria electoral hi havia un govern del PSOE sostingut per Podem que va aconseguir fer fora Mariano Rajoy. Es van fer alguns avenços socials, es va augmentar el salari mínim interprofessional i s’havia aconseguit el pressupost més social de tota la història. Les eleccions anticipades no són un acte de valentia per part del PSOE. Ho han fet per partidisme, sense tenir present l’interès general. —Donareu suport a una investidura de Pedro Sánchez? —No hi haurà cap govern que no sigui de consens i nosaltres aspiram a governar. L’escenari és molt obert. En funció dels resultats, ho decidirem. Sabem que serà necessari un govern de coalició i nosaltres volem un front de forces progressistes. —Les enquestes diuen que Podem i PSOE, sols, no seran prou. —No és clar res, ara mateix. Nosaltres estam convençuts que tindrem uns resultats molt bons. —Quines condicions posareu per a investir Pedro Sánchez? —Fins que no es jugui el partit no sabrem quin resultat hi haurà. Nosaltres aspiram a governar. —Amb una vice-presidència per a Pablo Iglesias, per exemple, n’hi hauria prou? —Tornam a allà mateix. Acabat el partit, decidirem què farem. —Ho demano perquè dieu que aspireu a governar —Nosaltres aspiram a governar perquè és l’única manera de poder millorar la vida de la gent. Però primer hem d’esperar que les urnes parlin. I les urnes poden donar moltes sorpreses. —Pedro Sánchez ja ha dit que, si cal, tornarà a aplicar el 155. Què us sembla? —Nosaltres no creiem que un 155 perpetu sigui allò que necessita Catalunya. Consideram que a Catalunya hi ha un problema polític. Ho hem dit sempre. I s’ha de resoldre amb diàleg i consens. Consideram que Catalunya necessita un altre encaix, que sigui acordat per les forces polítiques i en el qual participi tota la ciutadania. —Però el PSOE es va aixecar de la taula i va deixar de dialogar. —Això ho hauríeu de demanar al PSOE, per què es va aixecar de la taula. —Vós per què creieu que va abandonar el diàleg, el PSOE? —No ho sé. Vós per què ho creieu? No podem ser dins el cap d’aquelles persones. —La pressió de la dreta i l’extrema dreta, la pressió de l’opinió publicada a Madrid i una oportunitat política per a convocar eleccions. Tal vegada van abandonar per això? —Sí, però jo no us puc dir què fa un altre partit. Nosaltres som clars amb què proposam. —Podem continuarà negociant? —Nosaltres continuarem negociant fins que trobem una solució al problema. Amb consens dels partits polítics i la participació de la ciutadania. —La de Vox és una amenaça real? O PP, Cs i l’extrema dreta són les tres potes d’Aznar? —El trifachito  són els fills de n’Aznar. —Per què no aneu junts amb Veus Progressistes al congrés espanyol i sí al senat? —La nostra política és de coalicions. Al senat ho hem aconseguit però al congrés no ha estat possible. Vam oferir de formar coalició també al congrés. —I la relació de Podem amb els partits independentistes, quina ha de ser? —Volem ser més amb totes les forces progressistes. Creiem que tothom ha de poder expressar lliurement les seves idees, encara que no som independentistes. —La vostra proposta és un referèndum pactat, però amb qui el pactareu, a Espanya? —S’ha d’obrir una taula de diàleg, duri què duri. Si hi ha consens es farà un referèndum pactat i amb garanties. Negociar és cedir. Tothom ha de cedir. Volem parlar fins que no quedi saliva. —Quan dieu un referèndum amb garanties a què us referiu? —Que la ciutadania podrà votar amb totes les garanties i no com l’1-O. Amb totes les garanties d’un procés democràtic. —Aquestes garanties de què parleu no les va trencar el govern de Rajoy enviant els policies espanyols a pegar als ciutadans? —Ni un 155 permanent, ni cops, ni porres són la solució per a Catalunya. La solució és diàleg i més diàleg. —Quin impacte pot tenir el judici contra el procés en la campanya? —Hi ha partits molt interessats a fer de Catalunya el seu programa electoral. Nosaltres no volem utilitzar cap bandera per dividir. Fem feina per augmentar el salari mínim, les ajudes a la dependència o implementar les mesures contra les violències de gènere. —Com expliqueu que a les espanyoles del 2015 sols vau fer els mateixos resultats que el 2016 amb Més per Mallorca? —La ciutadania és lliure de votar què vulgui. Si hi va haver una part de gent que va decidir una abstenció o un canvi de vot, no ho podem criticar. De la cosa que sí que estam segurs és que el 28-A tornarem a ser la força progressista més votada a les Balears i tornarem a superar el PSIB-PSOE. —D’on provenia aquesta abstenció? Dels vostres votants o dels de Més? —Han passat tres anys. No té res a veure amb la situació actual. —Com valoreu l’actuació de les clavegueres de l’estat espanyol que ha afectat el secretari general del vostre partit? —És sota secret judicial. En tot cas, tota aquesta operació s’ha muntat amb policies corruptes amb l’objectiu d’evitar que un partit arribés al poder. Però el cas Villarejo no és un atac contra Podem. És un atac contra la democràcia. I la cosa més greu de tot és que no han sortit tots els partits polítics a demanar-ne explicacions. Això no pot tornar a passar. —En el programa electoral proposeu un sistema de finançament federal. Quina és la vostra proposta per a les Illes Balears? —Hem defensat el Règim Especial de les Illes Balears i allò que s’ha aprovat s’ha de millorar perquè, per exemple, no recull la qüestió de l’habitatge. S’han de concretar les propostes també en mobilitat, en el preu dels viatges o en energies. Volem una empresa pública d’energia. —El programa també recull un impost a la banca. Per què no l’heu impulsat a les Illes Balears si doneu suport al govern? —No hem governat. Com que no teníem força suficient hem optat per estirar el govern perquè fes lleis més socials. És com ho hem pogut fer. Volem fer una banca pública. I volem construir habitatge públic, però necessitam finançament. —Tornant al referèndum. Si les Illes Balears en reclama un, també hi donareu suport? —Ara mateix la ciutadania no en reclama cap. Quan passi, ja en parlarem. —Al Principat sí i a les Illes Balears ja en parlarem? —És que ara no existeix aquest debat. —La crisi amb Errejón u pot influir negativament o és un afer de Madrid? —En democràcia qualsevol persona pot muntar el seu projecte. Nosaltres hem fet autocrítica amb això que ha passat. Però és un afer de la Comunitat de Madrid. —Què en resta de l’esperit del 15-M? —La societat civil s’ha apoderat a partir del 15-M. Hem fet un programa electoral social. El 8-M les dones vam reclamar una societat feminista. Encara hi ha aquest esperit. —És coherent de defensar aquests postulats i que després Pablo Iglesias es compri un xalet de luxe? —Que un matrimoni jove s’hagi hipotecat trenta anys per comprar una casa no crec que sigui el problema principal de la ciutadania. Els problemes reals és que moltes persones no arriben a final de mes o que no poden pagar els rebuts… —Creieu que la gent jove treballadora pot adquirir una casa d’aquestes característiques? —Qualsevol persona que tingui una feina més o manco estable i que guanyi uns quants diners es pot hipotecar a trenta anys pagant nou-cents euros d’hipoteca, i més si són dues persones que fan feina. Això ho pot fer qualsevol matrimoni jove. Els principals problemes dels ciutadans són l’atur, no arribar a final de mes o fer front a un lloguer que no poden pagar. I de tot això, nosaltres fem propostes. —Podem ja és un partit institucional, forma part de la casta? —Insistesc que les clavegueres de l’estat han fet molta feina aquests anys. Però no crec que Podem sigui casta. Ens hem limitat els salaris per acostar-los als de la ciutadania. Hem limitat més ingressos del congrés espanyol. Casta és demanar trenta milions als bancs per fer una campanya electoral. Nosaltres no ens financem dels bancs. Ho fem amb la ciutadania. Ja tenim un milió d’euros en microcrèdits. A posta tenim les mans lliures per poder negociar amb qualsevol empresa. Podem seure amb les elèctriques i dir-los que volem rebaixar els rebuts de llum un 50%. No tenim ningú dins cap consell d’administració. —Per a qui no us conegui, qui és Antònia Jover? —És una ciutadana més que considera que els polítics han de deixar de ser professionals. Fa cinc anys que milit en aquest projecte. I ara he decidit de fer una passa més i passar de fer política al carrer a fer-ne a les institucions. —Quina és la vostra professió? —Durant trenta anys he fet feina en la indústria hotelera. Som diplomada en empresarials i m’he dedicat a la comptabilitat i el departament administratiu. —Quin marge tindreu per a defensar els interessos dels ciutadans de les Illes Balears formant part d’una força estatal? —Defensaré els interessos de tota la ciutadania, també de la ciutadania de les Illes Balears.

Summary: Antònia Jover: ‘El cas Villarejo no és un atac a Podem. És un atac a la democràcia’


L’última jornada del judici del 9-N ha començat amb l’informe de l’acusació presentat pel fiscal Emilio Sánchez Ulled, que ha avisat que, a diferència de la resta de dies, avui parlaria amb castellà donada la importància dels fets que havia d’exposar: ‘Millor que s’entengui bé i que no calgui cap traducció.’ Després serà el torn de la defensa i de l’acusació popular. I finalment, els acusats tindran dret a fer ús de l’última paraula. El fiscal ha fet una defensa de la seva argumentació mirant de lligar tots els aspectes tècnics que, segons ell, proven que es va cometre els delictes de desobediència greu i prevaricació. Però ha acabat l’informe amb un sorprenent al·legat polític. Sánchez Ulled ha començat mirant de delimitar quin és l’objecte del judici. Què és allò que es jutja: ‘Estem parlant d’una cosa senzilla en allò que són els fets, però complexa en termes jurídics. Es jutja si es van continuar fent actuacions en relació a l’organització de la consulta després de la suspensió i, per tant, si es van desobeir les instruccions del TC. El procés penal no jutja la convocatòria d’una consulta. Tampoc no és objecte d’aquest procediment que aquell dia molta gent amb les seves conviccions participessin en aquell esdeveniment. No s’està jutjant la voluntat popular.’ Per què no va actuar el fiscal de guàrdia? El fiscal d’aquest judici era el fiscal de guàrdia el cap de setmana del 9-N. I ha volgut deixat clara la seva actuació en aquell moment: ‘Hi ha una cosa que és certa. Que el dia que es van produir aquelles votacions, no es va fer res per impedir-la. No es va ordenar de requisar les urnes ni es van impedir les votacions. Això és cert.’ I n’ha explicat les raons: ‘Aquell dia, el fiscal de guàrdia i el jutge de guàrdia ens vam trobar que alguns ciutadans i organitzacions van presentar denúncies per indicar que s’estava produint un delicte. I es demanava que desmantelléssim urnes i col·legis. Ens vam plantejar què s’estava denunciant i calia analitzar si calia prendre mesures cautelars.’ Sánchez Ulled ha explicat per què no es va prendre cap mesura cautelar: ‘Allò que vèiem en aquell moment era una actuació de voluntaris i no estàvem en condicions de saber del cert si darrere hi havia actuació de la Generalitat. No podíem adoptar mesures cautelars en aquell moment. Un dels principis de les mesures cautelars és el de la proporcionalitat. No podíem impedir la votació sobre la marxa.’ I ha explicat que van decidir que ja hi hauria temps per a investigar amb totes les garanties necessàries: ‘Ja investigaríem si realment s’estava produint el delicte. L’aparença era que la votació s’estava portant sota la batuta de voluntaris. No sabíem ni podíem comprovar que darrere d’aquesta aparença hi havia l’actuació emmascarada de l’administració pública, cosa que ara sí que podem determinar.’ ‘No s’està jutjant la democràcia’ I abans de prosseguir amb la seva argumentació, Sánchez Ulled ha volgut insistir en l’objecte del judici: ‘Insisteixo: aquí no s’està jutjant la democràcia. Vull insistir-hi. Només jutgem si hi va haver desobediència d’un mandat constitucional de suspensió d’unes activitats públiques. Amb dolor i tristesa, vull expressar que es van trencar les regles del joc democràtic i de la convivència. Vivim en un sistema que garanteix qualsevol projecte polític i democràtic dins d’uns límits mínims. La suspensió cautelar del TC era per un màxim de cinc mesos. Tampoc no era cap cosa desmesurada. Es podia esperar a la resolució de la impugnació presentada.’ Xoc amb Mas A continuació, el fiscal ha volgut demostrar que els acusats sabien perfectament que desobeïen la providència del TC. Ha dit que l’ex-president Mas havia dit en la seva declaració inicial que es va trobar en la disjuntiva entre obeir el mandat del TC o el mandat del clam popular. En aquest punt, Mas ha alçat la veu per dir que allò era fals, que ell no havia dit allò amb aquelles paraules. I el jutge Jesús María Barrientos ha interromput l’informe del fiscal per demanar a Mas que no intervingués. Mas, visiblement enfadat, s’ha mostrat molest per la manipulació de les seves declaracions pel fiscal. Però aquest hi ha insistit quan ha recuperat el torn de paraula: ‘Mas va dir això. I aquestes declaracions en aquests termes són molt indicatives. Obeir el TC o el mandat del clam popular.’ Tot seguit, Sánchez Ulled ha començat a desgranar les raons, les proves i els testimonis que el porten a justificar que es va continuar actuant de forma ‘emmascarada’ per esquivar la prohibició del TC. ‘Mas va organitzar una estratègia per desobeir’ El fiscal ha assenyalat l’actuació de Mas els dies previs a la consulta: ‘Em dol dir —perquè era el president de tots nosaltres— que el president de la Generalitat va organitzar una estratègia per amagar una autoria directa sobre l’organització de la consulta desobeïnt la suspensió del TC.’ I ha recordat que ‘el mateix dia 4, quan es va suspendre la consulta pel TC, es va fer una reunió per organitzar la resposta. Per tant, el coneixement de la prohibició es va tenir des del primer moment. No es pot adduir que es tenia desconeixement de l’abast de la prohibició.’ I ha volgut contrastar la reacció del govern en les dues prohibicions del TC: ‘El setembre, amb la primera suspensió, es va parar tot. I es va comunicar públicament. Això després, amb la segona suspensió, no va passar. I aquesta actuació diferent és significativa. El novembre no es va fer res de res. I hi havia una instrucció clara de suspensió. Ha quedat palmàriament demostrat que es va prendre la decisió de mantenir l’activitat pública de manera encoberta.’ Sánchez Ulled ha dibuixat una trama per actuar d’esquena a la prohibició constitucional: ‘Es va seguir una estratègia per a esquivar una possible segona suspensió. Ha quedat demostrat que, a partir de la primera suspensió, es va preparar tot de manera emmascarada davant del risc d’una segona suspensió.’ El fiscal s’ha ajudat dels informes del CATN per explicar que aquesta voluntat d’esquivar l’acció dels tribunals de l’estat era una cosa premeditada i decidida. El fiscal també ha assenyalat l’actuació de Joana Ortega i Irene Rigau: ‘La vice-presidenta és el tronc central de l’organització de la consulta. I la senyora Rigau, com a responsable d’Ensenyament, tenia la capacitat de proveir una sèrie d’elements que eren necessaris per a poder desenvolupar la votació.’ Somriures i mirades entre testimonis i acusats Un dels arguments sorprenents del fiscal ha estat quan ha comentat les actituds viscudes durant el judici i ha demanat al tribunal que les tingués en compte: ‘Ha estat molt revelador el clima de somriures i mirades entre els testimonis i els acusats. Això ho ha de tenir en compte el jutge, perquè és per això que tenim els acusats aquí presents durant la vista.’ Heus ací el vídeo d’aquest moment: A partir d’ací, Sánchez Ulled ha desgranat tots els elements que porten, segons el seu punt de vista, a la demostració dels delictes de desobediència i prevaricació. I ha començat parlant de l’ús dels centres educatius per a fer les votacions: ‘Amb els testimonis dels dubtes dels inspectors, alguns directors d’institut i la declaració de la directora dels Serveis Territorials d’Ensenyament, quedava clar que es va evitar expressament de formalitzar cap instrucció.’ El fiscal també ha posat en dubte que se seguís el procediment marcat per la llei en la cessió dels centres educatius per a usos que no siguin acadèmics o pedagògics: ‘I això es va fer per mantenir encobert el control públic de tot el procés organitzatiu de la votació. I ha quedat clar que l’ús dels centres de la Generalitat com a propietària va ser el criteri utilitzat de principi a fi. I això implica directament la senyora Rigau.’ Segona interrupció de Mas A continuació, el fiscal també ha volgut explicitar una relació de fets i moviments de l’última setmana abans de la consulta, relativa als proveïdors i el transport de materials de votació, per demostrar que no s’havia fet res per aturar el 9-N. En aquest punt, des del banc dels acusats, Mas ha tornat a interrompre el fiscal. Ha dit que tot això que descrivia eren fets ocorreguts abans de la suspensió. El jutge ha tornat a amonestar verbalment l’ex-president Mas i li ha demanat que no tornés a interrompre i que ja podria prendre la paraula al final de la sessió. El fiscal també s’ha queixat que els acusats no haguessin respost les seves preguntes el primer dia de judici, perquè hauria començat preguntant què no havien entès de la providència del TC. Ha recordat que s’havia dit que no quedava clar l’abast de la suspensió i que a ell li hauria agradat poder aclarir amb els acusats què és el que no havien entès de l’ordre del dia 4 de novembre. Així mateix, ha recordat que l’informe pericial diu que els dies posteriors a la suspensió es van carregar fitxers a la pàgina web i a les aplicacions informàtiques. I això estava sota la responsabilitat del senyor Cañada, del Departament de Governació. També ha volgut remarcar que s’hauria pogut eliminar la web en un màxim de quaranta-vuit hores, suprimint el vincle entre el domini i els servidors on s’allotjava. I ha afegit que s’havia demostrat que els materials de votació s’havien transportat el divendres 7 de novembre, amb la consulta suspesa pel TC. Sorprenent al·legat polític del fiscal: ‘Aquest judici també és democràcia’ Després d’haver argumentat les acusacions penals i els fonaments dels delictes pels quals demana la inhabilitació i les multes als acusats, el fiscal Sánchez Ulled ha fet una sorprenent declaració política. Ha dit que no havia volgut valorar les declaracions fetes pels acusats fora de la sala perquè no és tertulià, periodista ni columnista. Però ha afegit: ‘La democràcia és el mandat democràtic i el mandat jurisdiccional. Totes dues coses.’ I encara ha dit que s’havia intentat dibuixar un panorama de dos bàndols: ‘els demòcrates i els picaplets’. ‘I ja sé a quin bàndol m’han situat a mi’, ha dit. Sánchez Ulled ha aprofundit la seva valoració política: ‘Aquest judici també és democràcia. Perquè la democràcia és moltes més coses que les que s’han dit aquí.’ I tot seguit ha defensat la independència de la fiscalia respecte del govern: ‘La constitució diu el que diu: la fiscalia no depèn del govern. No hem rebut cap instrucció des del govern. He de dir que no. Però és que, a més, jo no ho hauria consentit.’ Una ‘revelació’ de Sánchez Ulled Davant el silenci absolut de tots els presents a la sala, el fiscal ha dit: ‘Els he de revelar una cosa. Vostès saben que aquest fiscal no és membre de la fiscalia del TSJC. I que sóc el fiscal del cas per encàrrec de la fiscalia general de l’estat. Els diré què em va encomanar la fiscal Consuelo : “Vull una valoració tècnica rigorosa.” I va dir una cosa més: “En el sentit que sigui. Si cal acusar, acusar. Si cal arxivar, arxivar.” I això és el que s’ha fet.’ Aquesta explicació ha provocat una remor notable entre el públic de la sala i algun gest dels acusats que ha estat amonestat novament pel jutge. El fiscal ha continuat la seva valoració de caràcter més polític: ‘Tant democràtic serà aquest tribunal si condemna com si absol. Espero que condemni, que per això som aquí. Però ja n’hi ha prou. Aquest tribunal serà democràtic prengui la decisió que prengui. Ja vam passar anys prou foscos en aquest país. I ara hi ha un sistema de balances de poders.’ I ha acabat: ‘No hi ha democràcia sense sistema de dret. En un sistema democràtic hi ha d’haver contrapartides. No em correspon entrar en el debat polític. Aquí hem debatut una altra cosa: si es va acatar la providència del TC o si es va desobeir.’ Ací teniu totes les cròniques del seguiment del judici: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió Primera de dimecres: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona de dimecres: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera de dimecres: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta de dimecres: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau Resum dels tres primers dies: Tram final del judici al 9-N: quins són els relats de l’acusació i la defensa? Primera de dijous: L’acusació no aconsegueix fer contradir els voluntaris del 9-N Segona de dijous: Dos agents de la Guàrdia Civil generen dubtes sobre les proves informàtiques del judici al 9-N Tercera de dijous: El fiscal manté la petició d’inhabilitació per a Mas, Ortega i Rigau Primera de divendres: Sorprenent al·legat polític del fiscal del 9-N: ‘Aquest judici també és democràcia’ Segona de divendres: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’ Tercera de divendres: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’ Quarta de divendres: Artur Mas: ‘No som aquí per haver desobeït, sinó per l’èxit del 9-N’

Summary: El fiscal del 9-N fa un sorprenent al·legat polític: ‘Aquest judici també és democràcia’


Tres dels regidors de Compromís a l’Ajuntament de Torrent van decidir que no es posarien dempeus quan sonés l’himne oficial del País Valencià en l’acte d’elecció de les falleres majors. Aquest fet ha aixecat polseguera, sobretot entre la dreta valenciana. El més assenyalat, el cantant Pau Alabajos, portaveu del grup municipal de Compromís, defensa la seva posició. Diu que ho tornarà a fer si escau i que el partit respecta la llibertat personal de cadascú. —Què responeu a les crítiques de certs sectors i mitjans del País Valencià? —El meu gest és una qüestió personal que respon a unes conviccions ideològiques. Un himne que diu ‘Per a ofrenar noves glòries a Espanya’, doncs no em representa i per tant no m’alce. Alçar-se i mostrar respecte a aquest himne significa legitimar aquesta actitud d’agenollar-se que ha tingut el govern valencià des de temps immemorials. Tant el PSOE com el PP. Nosaltres hem vingut a trencar aquesta dinàmica. Com a valencià no m’alce per aquest vers. —Compromís ha donat cap indicació sobre com actuar en aquesta situació? —Compromís respecta la llibertat personal de cadascú. Jo per exemple vaig prometre el càrrec de regidor per imperatiu legal perquè la constitució espanyola tampoc em representa, ni a mi ni a la major part de regidors de Compromís. Això també ho puc dir. 'Vaig prometre el càrrec de regidor per imperatiu legal perquè la constitució espanyola tampoc em representa, ni a mi ni a la major part de regidors de Compromís.' —La dreta valenciana ha posat el crit al cel arran de la vostra actitud. Com ho interpreteu? —Això és el que ens fa més gràcia de tot. Un PP que ha fet el ridícul internacionalment amb un aeroport sense avions, que tenia un monument a un cacic que està en una presó que ell mateix va inaugurar. I no parlem de l’ex-batllessa de Torrent, María José Català, que va dir que tenia el defecte de parlar català. O Rita Barberà, representant de València durant molt temps i que va fer el ridícul a la Crida perquè no va poder fer un discurs en valencià. Això sí que és ser antivalencia. La corrupció és antivalenciana, albergar especulació immobiliària i destruir el paisatge també és antivalencià; Nóos, Brugal i Gurtel sí que són antivalencians. El fet que jo m’aixeque o no en un acte faller em sembla que no té importància. —Creieu que hi ha hagut interès a alimentar aquesta polèmica? —Sí, i més ara que la dreta ha estat desplaçada. Et posaré un exemple amb el cas de Torrent, que és molt curiós. Avui els diaris Levante i Las Provinciaspublicaven la notícia sobre l’himne amb un tractament de gairebé tres quarts de pàgina. En canvi, la notícia que crec que té més importància, que és que abans de les eleccions el PP va aprovar 1,8 milions d’euros en factures per decret d’alcaldia, sense conformitat de la intervenció municipal, ocupa poc més que un breu. Això és molt més important que un minut i mig d’himne. Tot plegat és una tàctica per a amagar els fets immorals. —Voleu reivindicar ‘La Muixeranga’ com a himne oficial del País Valencià? —Crec que ara és el pitjor moment per a començar a obrir un debat de símbols i identitat. Vivim un moment d’urgència social i hi hem de posar l’accent des del primer moment. Un govern responsable i de progrés com el que hem anat bastint crec que ha de posar atenció en les qüestions socials. Els draps, les banderes, els himnes, els noms i les nomenclatures és allò que agrada tant el PP per a amagar els vertaders debats de pes.

Summary: Pau Alabajos: ‘Un himne que diu ‘Per a ofrenar noves glòries a Espanya’, no em representa i per tant no m’alce’


No fa ni sis setmanes que l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya anunciava que abandonava el secretariat nacional del partit a causa de l’assetjament d’un company de militància. Alguns van pensar aleshores que allò era, també, una renúncia a l’activitat política. S’equivocaven. Per Boya, la lluita continua, i ella no té cap intenció d’amagar-se. Prova d’això és la seva candidatura a síndica d’Aran, a casa seva, amb un partit, Aran Amassa, que aplega totes les esquerres sobiranistes, en les eleccions del 26 de maig. ‘Volem canviar la manera de fer política de la Vall d’Aran, trencar aquest bipartidisme i eliminar el caciquisme històric que han implantat al territori els dos partits grans.’ A banda, durant la campanya de les eleccions espanyoles, Boya va donar suport explícit al Front Republicà i va participar en un dels seus actes (un gest que, com explica en aquesta entrevista, no va ser gens casual). A més, aquest dilluns Boya declararà com a testimoni al judici contra el procés, en un Tribunal Suprem que ja ha visitat abans, dues vegades, com a encausada. ‘Hi vaig molt convençuda, ferma, amb la intenció d’explicar de manera clara i concisa la veritat de tot allò que va passar.’ Segura i tenint cura de les paraules, mesurant-les, però alhora sense embuts, en aquesta entrevista, Boya parla de tot plegat: de l’Aran, de l’agressió, dels suports rebuts, de la resposta de la CUP, del Suprem, de la repressió, del Front Republicà i del futur. —Comencem per l’estricta actualitat: aquest dilluns torneu al Tribunal Suprem… —Dilluns vaig al Suprem com a testimoni. Ho ha demanat la defensa de Jordi Cuixart perquè vaig ser una de les persones que va ser amb ell i amb Jordi Sánchez el 20 setembre. I crec que, sobretot, hauré de parlar d’això, tot i que els altres advocats i l’acusació em poden fer altres preguntes. —No és pas la primera volta que aneu al Suprem… —Dilluns serà la tercera, la primera amb Manuel Marchena de jutge. Les dues anteriors hi vaig anar per declarar davant el jutge Pablo Llarena. Jo formo part del grup de la mesa del parlament que Llarena va enviar al TSJC, tot i ser jutjats en la mateixa causa. La cosa que sap més greu és que, de tots els de la mesa, Carme Forcadell s’ha quedat sola al Suprem. Trobo que és una gran injustícia, que forma part d’aquesta repressió d’estat i que és un càstig claríssim cap a ella. No únicament la presó, sinó la presó tota sola. —De fet, en la segona visita a Llarena li vau dir explícitament que no enteníeu com podia ser que Forcadell fos acusada de rebel·lió i empresonada per haver permès un debat que vós, entre més, havíeu demanat… — Sí, i segurament ho tornaré a recordar al jutge Marchena. Jo sóc una de les persones que va entrar a tràmit les lleis del referèndum i de transició i l’única cosa que va fer Carme Forcadell va ser permetre el debat. Bàsicament, perquè estava obligada a permetre el debat, segons el reglament del parlament, i d’altra banda, per què a qualsevol parlament s’ha de poder parlar de tot. —Són molts els qui van agrair les vostres declaracions davant Llarena. Sou conscient que per a molts ciutadans vau tornar una gran dignitat al poble i al Primer d’Octubre? —Considero que vaig parlar igual que ho hauria fet qualsevol ciutadà dels qui van viure el Primer d’Octubre a peu de carrer i a peu d’urna i que va rebre la violència de la policia. Vaig parlar des del sentit comú i des del cor, i des de les emocions que es van generar dins de tots plegats arran del referèndum. Res més. Em vaig limitar a explicar les coses tal com van passar. I ho tornaré a fer. —Quines sensacions teniu, pocs dies abans d’anar-hi, tenint en compte que us retrobareu amb companys del parlament ara empresonats? —Encara no hi he pensat gaire. Però es tracta d’ajudar les defenses dels presos explicant, senzillament, la veritat. Ara, segur que em vindrà al record la primera vegada que vaig anar al Suprem quan, francament, no sabia si tornaria a casa o no. Aquest record segur que apareixerà, no sé si serà durant el viatge amb l’AVE o quan entri a l’edifici. Però hi vaig molt convençuda, ferma, amb la intenció d’explicar de manera clara i concisa què va passar. I si el meu testimoni pot servir d’alguna cosa, molt millor, endavant. —Vau compartir espais i debats amb ells, com viviu aquests dies el judici i la repressió dels presos i exiliats? —L’estat espanyol ha anat a buscar els qui ha considerat caps polítics i socials. I a banda, els mitjans només donen cobertura al judici del Suprem, tot i que hi ha un miler d’encausats relacionats amb el Primer d’Octubre. I no em refereixo tan sols al TSJC, on sóc jo, sinó per exemple al jutjat 13, on pràcticament no sabem ni els noms dels encausats. Això forma part de l’estratègia de fragmentar la repressió perquè sembli que no és tan forta, però en realitat hi ha, de manera directa, gairebé mil persones que la pateixen, a més dels exiliats. Tot forma part de la mateixa repressió d’estat, per a imposar la seva raó. Ho visc amb tristesa i indignació. —Vau fundar i impulsar l’ANC a l’Aran. I justament dilluns us veureu amb els dos presidents de l’entitat, ara empresonats… —Recordo molt vivament la presentació de la territorial de l’ANC a l’Aran al cinema de Vielha, que va ser la darrera territorial que es va constituir, només faltava la de l’Aran, perquè a l’Aran a vegades anem tard però sempre acabem arribant, i va venir Carme Forcadell. Allà va començar la nostra amistat. I d’aleshores ençà, li tinc una gran estima. I evidentment, que ella i Jordi Sànchez siguin ara empresonats i jutjats al Suprem, no pels fets que van passar, perquè no són delicte, sinó per la seva condició de líders d’una de les organitzacions més grans de la societat civil, és una aberració jurídica i humana que em fereix molt. Tristament, només queda espera que la justícia internacional se n’adoni, tard o d’hora, i posi final a aquesta farsa judicial que té uns costos humans immensos i que vivim cada dia. —A les eleccions del 26 de maig, us presenteu per a ser síndica de l’Aran amb Aran Amassa, resultat de Corròp, amb candidatures a tots els terçons, aquesta vegada. —Fa quatre anys, ens vam presentar a l’Ajuntament de Les i vam obtenir dos regidors. Érem una candidatura de poble de gent d’esquerres que volia trencar el bipartidisme que hi havia a l’ajuntament. Aquests darrers anys, això ha anat creixent i ara ens presentem a tota la Vall d’Aran amb un partit nou, Aran Amassa, que no depèn de ningú de fora de l’Aran. La Vall d’Aran és un territori especial, amb una idiosincràsia pròpia, i crèiem que era important desmarcar-se dels partits grans i deixar clar que les decisions sobre la Vall d’Aran s’han de prendre des de la Vall d’Aran. Aquestes decisions no poden venir condicionades ni per Lleida, ni per Barcelona ni per Madrid, com passa ara, amb els dos grans partits que hi ha a l’Aran. Boya, durant l’acte de presentació d’Aran Amassa. —Què és Aran Amassa? —A Aran Amassa hi ha totes les ideologies d’esquerres, amb militants d’Esquerra Republicana, de la CUP, de Som Alternativa, d’Esquerra Unida i Alternativa i de Nova. Tot el sobiranisme d’esquerres treballa de manera assembleària en aquesta candidatura. Com a principal projecte polític, volem canviar la manera de fer política de la Vall d’Aran, trencar aquest bipartidisme i eliminar el caciquisme històric que han implantat al territori els dos grans partits: Unitat d’Aran i Convergència Aranesa. —És un partit que es declara obertament occitanista… —Les nostres arrels són occitanes i, per tant, cal reforçar tot lligam amb Occitània. Primer, perquè geogràficament és la sortida natural; segon, perquè econòmicament hi ha una part de la Vall d’Aran molt més vinculada amb el nord; i tercer, perquè des d’un punt de vista cultural –la llengua és només un exemple, però n’hi ha molts més– tenim un lligam molt fort amb tot Occitània que cal reforçar i explotar. L’Aran tendeix a mirar cap a Madrid i cap a Barcelona. I és temps de tornar a les arrels i de tornar a fer evident d’on venim. L’exemple més clar és la llengua: la llengua occitana es troba greument amenaçada, en perill d’extinció, la parla molt poca gent. Calen unes polítiques lingüístiques que facin que l’aranès, l’occità de l’Aran, pugui ser una llengua normal, que es vegi a tots els bars, restaurants i botigues, que esdevingui una llengua necessària per a la societat aranesa. Això pot contribuir a evitar que desaparegui. Ni el govern actual ni els governs passats no se n’han sortit, perquè les polítiques que han aprovat només les han aprovades, i no les han portades al carrer. —Si no m’equivoco, enguany es podrà demanar i fer l’examen de selectivitat en occità. Però només el d’història… —L’occità és llengua pròpia i oficial i fins l’any passat cap estudiant no s’havia atrevit a contestar en aranès. Ho va fer l’any passat una noia de Vielha, a la qual li agraeixo moltíssim la valentia. L’examen de selectivitat s’ha de poder fer i respondre en aranès, tant el d’història com el de matemàtiques com el de qualsevol matèria, tret dels exàmens de llengües estrangeres. I és obligació del govern català de fer-ho possible, perquè tenim una llei de l’occità que no s’ha desplegat i tenim una llei de l’Aran que tampoc no s’ha acabat de desplegar. Cal recordar al govern de Catalunya que encara pot fer molt més per la normalització de la llengua. —L’Aran és un territori massa sovint oblidat des del sud? —Sí i no. Aquesta és una pregunta complexa i la resposta també. Catalunya ha fet molt, moltíssim, per l’Aran. La recuperació del govern propi, la primera llei de política lingüística, la transferència de competències, etc. I això s’ha de reconèixer. Si ens fixem en els estats espanyol, francès i italià, que tenen territoris occitans, això no ha passat, ni de bon tros. És a dir, l’occità és oficial a Catalunya i no a Espanya. Dit això, també és cert que el govern català no ha estat ni prou diligent ni prou ràpid, com els aranesos voldríem. Però aquesta manera de fer del govern de la Generalitat, sovint lenta, no prou sensible i amb no prou reconeixement de l’Aran, no s’ha de traduir pas en anticatalanisme. Al contrari, si l’Aran fos en un altre lloc, segurament ja hauríem desaparegut. En definitiva, sí, som un territori oblidat, perquè som allà dalt de tot, a la punta, i a més a més som la cara nord, però els governs de l’Aran s’han acostumat a anar a Barcelona només a demanar i no pas a donar les gràcies de tant en tant. La millor manera d’aconseguir coses és a partir del diàleg i de l’intercanvi. El Primer d’Octubre, per a mi, és un exemple clar: com pots reivindicar el dret d’autodeterminació de l’Aran, com fan els dos principals partits d’aquí, i negar el dret d’autodeterminació de Catalunya? Va ser una errada insultant tant del govern aranès –de Convergència Aranesa, que no es va implicar gens en l’organització del referèndum i que no va cedir espais de votació– com d’Unitat d’Aran, que s’hi va oposar frontalment. Va quedar ben clar que Unitat d’Aran és més Partido Obrero Español que no cap partit de caràcter català o aranès. Va ser molt trist veure com, el Primer d’Octubre, les institucions i els principals partits de l’Aran negaven el dret als ciutadans. —Us imagineu essent la nova Síndica d’Aran? —Sí, per què no? Canviaria moltes coses, sobretot de la manera de fer. —Teniu opcions reals? —Ens hem presentat a tots els terçons amb la intenció d’entrar a totes les institucions. Sí que hi ha opcions reals d’entrar en alguns ajuntaments i també en alguns terçons. També cal dir que la llei electoral, pel que fa al Consell General d’Aran, beneficia clarament els dos partits grans. És molt poc plural i els partits petits ho tenen molt difícil per a tenir veu al Consell General. Però aquest bipartidisme fa que la societat aranesa estigui tan dividida que si nosaltres tinguéssim un conseller o dos ja podríem canviar radicalment el govern d’Aran i tenir la clau de la governança. I és en aquest moment que entraríem a parlar de maneres de fer política, de projectes estratègics i d’un conjunt de propostes que tenim per a la Vall d’Aran que no tenen els altres partits i que volem dur a terme. Per tant, la porta és oberta i a mi m’encantaria participar en tot aquest procés. —Si sou síndica, quina és la primera cosa que fareu? —Una auditoria al Consell General d’Aran, perquè es reben recursos que no s’inverteixen correctament. S’ha de revisar l’eficiència econòmica de la institució. En segon lloc, hi ha un seguit d’espais i de serveis que s’han privatitzat i caldria començar-ne ràpidament el procés de recuperació. Alguns exemples: la recollida de brossa s’ha privatitzat a tota la Vall d’Aran i és ineficient, amb uns horaris dels quals tothom es queixa; les centrals hidroelèctriques d’Endesa tenen la concessió caducada o a punt de caducar, i això fa que una empresa internacional s’enriqueixi a costa de la nostra aigua, tot i que en podríem ser nosaltres, els aranesos, els beneficiaris. Finalment, com a tercera cosa que canviaria de dalt a baix, cal instaurar una manera de fer que sigui participativa i radicalment democràtica. Per decidir si volem l’ós a la Vall d’Aran o no el volem, cal fer un debat de país, informat, amb la pagesia al centre i sense por de les urnes ni de les paperetes. La consulta ciutadana ha de ser una eina de país perquè la Vall d’Aran sigui molt més democràtica. —És una tornada a casa? Us quedareu a l’Aran? —A l’Aran s’hi està molt bé! I hi ha molta feina a fer. Però continuo molt vinculada a Barcelona. I en el futur, bé, ja ho veurem, tot és possible. Ara tenim un objectiu, que són aquestes eleccions. —Vau abandonar el secretariat de la CUP fa unes quantes setmanes per l’assetjament d’un company. La resposta del partit va ser la que us esperàveu? —Vaig demanar de no coincidir en un espai informal amb el meu agressor i la resposta de la CUP va ser un formalisme en lloc d’una resposta sensible. Aleshores, em vaig veure personalment, emocionalment i èticament obligada a presentar la dimissió i seguir el camí del qual ens hem dotat totes les dones de la CUP, que és un protocol contra les agressions. Alhora, vaig considerar que no podia anar-me’n sense dir res i que calia explicar-ne la causa. Perquè crec que és obligació de tota cara pública intentar contribuir a canviar les coses. I quan acabi tot aquest procés faré públic el resultat i aportaré la meva valoració, perquè crec que és important donar visibilitat a allò que va passar i també a aquestes eines col·lectives de gestió d’agressions. Perquè s’acabin les agressions, que d’altra banda poden passar dins de la CUP i dins de qualsevol organització. —Hi ha militants i votants de la CUP que consideren que la resposta del partit va ser tova i que hi hagué, diguem-ho així, alguns silencis estranys i rellevants, almenys públicament. Us vau sentir amb prou suport? —No sé quins silencis són importants i quins no. Però jo he sentit el suport de molts militants de la CUP i també de molta gent de fora. De fet, no he estat capaç de gestionar l’allau de missatges de suport rebuts. —Però us sentiu satisfeta, de moment, amb la resposta oficial del partit? —Ara mateix sóc en el tràmit formal del partit per a gestionar aquest cas. Com he comentat, quan acabi el procés, en faré la valoració. —Us sentiu part de la CUP, malgrat la dimissió? —Sí, sóc militant de la CUP aquí al Pirineu i, a banda, sempre he militat a la Vall d’Aran i ara la meva organització és Aran Amassa. Però continuo essent militant de la CUP, igual com sóc sòcia d’Òmnium, de l’ANC i d’altres organitzacions. —Són molts els qui van pensar aleshores que abandonàveu la política… —No sé si no ho vaig deixar prou clar, però jo només vaig deixar el secretariat i per un motiu molt concret, però sempre he fet política i de política se’n pot fer des de molts llocs i contextos. Ara sóc a l’Aran, però la política més important és la que fem al carrer, als petits espais de moviments socials que tenim als nostres pobles i ciutats. La política nacional no tindria sentit si un munt de gent no s’impliqués als municipis i, de fet, per a mi, el gran valor de la CUP són les candidatures municipals que es presenten el 26 de maig. L’essència de la CUP és el municipalisme. I és allà on hi ha tot allò positiu que intentem implantar a les institucions amb la nostra manera de fer i que sovint a escala nacional, al parlament, corre el risc de contaminar-se perquè els rols de poder, els egos i els lideratges sempre ho poden embrutar tot. Per això cal reivindicar aquesta essència més genuïna de la CUP, que és la local. —Vau donar suport explícit al Front Republicà a les eleccions espanyoles. No vau pensar a formar part de la candidatura o, fins i tot, encapçalar-la? —Vaig considerar que en aquell moment no estava preparada emocionalment per assumir-ho. Em vaig limitar a participar en un acte del Front Republicà. I he de confessar que ho vaig fer per l’Albano, perquè quan vaig fer públic el comunicat de dimissió, un dels missatges que més em va emocionar va ser el seu. Em va dir: ‘La quantitat de cigarretes que hem compartit al pati del parlament i les vegades que ens hem creuat en aquell passadís que compartíem, com pot ser que no m’adonés del que passava? Ho sento.’ I recordo perfectament que vaig pensar: ostres, realment, el feminisme, des del punt de vista dels homes, és exactament això. Aleshores vaig participar en aquell acte, per ell, per l’Albano, i també perquè crec que no cal deixar cap espai polític orfe en cap escomesa electoral, perquè si no, altres partits l’ocupen i hi perdem tots. Mireia Boya va participar en la campanya del Front Republicà. —La CUP debat ara un certa refundació, amb el propòsit d’esdevenir un espai més ampli. Quin ha de ser el futur de la CUP? —És evident que si entenem la unitat popular com una cosa àmplia, ha d’anar més enllà de la CUP. I a més a més, som en una situació d’excepcionalitat democràtica i històrica que fa saltar per l’aire tots els espais polítics. Crec que és imprescindible que la CUP es replantegi el seu funcionament. Però no hauria de ser només una qüestió estètica, sinó que realment s’hauria de fer una defensa d’una unitat popular molt més àmplia des dels municipis, cosa que ja passa en algunes candidatures que es presenten aquest 26 de maig. La unitat popular no és solament la CUP, sinó que també inclou altres organitzacions, moviments socials, etc. I hauríem de ser capaços de treballar de manera conjunta en positiu, sumant i fent aportacions. —En aquest mateix debat intern de la CUP, també s’hi suggereix que els candidats elegits puguin repetir més d’una legislatura, cosa que ara no és possible… —En l’àmbit parlamentari, el límit ara són quatre anys i això limita moltíssim, perquè tot just aprens com funciona la institució i ja cal anar-te’n. Penso que cal trobar l’equilibri entre conservar aquesta idea assembleària de la unitat popular, integrant-hi altres organitzacions, donant-los organitzativament la possibilitat d’opinar i de decidir, i alhora pensar si és important que aquests lideratges públics reconeguts continuïn per evitar que es pugui perdre el capital polític que representen. —Pel que dieu, podem tornar a veure Mireia Boya o David Fernández, per posar dos exemples, al parlament? —Bé, no ho sé. Aquest debat s’hauria de fer a l’assemblea nacional, que és prevista aquest estiu. Més que no recuperar lideratges, és important la qüestió organitzativa: com es prenen les decisions, quin és el rol del secretariat, del consell polític, de les territorials, etc. I en tot cas, caldria preguntar a cadascú si en té ganes, perquè la política parlamentària és dura, emocionalment costa d’aguantar-la, sobretot si lluitem per no convertir-nos en professionals de la política que acaben pensant més en el partit que no en la gent del carrer. Si perds aquest lligam, corres el risc de convertir-te en un partit clàssic. —Quins èxits i recances us resten, del pas pel parlament? —D’èxits, sempre en dic tres: el primer, l’anul·lació dels judicis franquistes; el segon, la llei del canvi climàtic, que és referent, tot i que cal dir que el govern actual no l’aplica; i el tercer, el referèndum d’autodeterminació que vam aconseguir fer. I la recança, potser, no haver sabut fer que aquella declaració d’independència fos immediatament després del referèndum, com era previst en la llei de transició, és a dir, que fos el 4 d’octubre. No calia haver entrat en aquell període de diàleg amb l’estat sabent que era impossible i que va fer que el 27 d’octubre hi hagués una declaració més política i simbòlica que no pas real. No haver liderat el carrer per fer que aquella declaració d’independència fos ferma i fos efectiva és una de les autocrítiques que em faig. I no tinc la resposta de com s’hauria d’haver fet. Simplement, sé que no ho vam fer prou bé i no ho vam aconseguir. Per tant, la lluita continua. En tots els fronts.

Summary: Mireia Boya: ‘La lluita continua’


Oriol Junqueras finalment no serà dilluns al ple del Parlament Europeu a Estrasburg. L’eurodiputat i president d’ERC continuarà empresonat per decisió del Tribunal Suprem espanyol, que li ha aplicat la inhabilitació suspesa amb la sentència condemnatòria del 14 d’octubre. El mateix tribunal va deixar-la en suspens perquè tenia dubtes i esperava la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Manuel Marchena i els altres sis magistrats del tribunal del procés han fet una interpretació particular de la sentència del Tribunal de Luxemburg, amb una resolució que ha alçat la indignació entre l’independentisme i també entre els eurodiputats. La sentència de Luxemburg reconeixia la condició d’eurodiputat i la immunitat de Junqueras d’ençà de la proclamació del resultat de les eleccions europees, el 13 de juny, i la sessió constitutiva de l’eurocambra, el 2 de juliol. Immediatament, el Parlament Europeu va reconèixer-li aquesta condició, quan feia mig any que el Suprem havia formulat la qüestió pre-judicial a Luxemburg. Però el Suprem no va esperar-se a rebre una resposta per a condemnar Junqueras i els altres presos polítics a cent anys de presó. Marchena va arribar a enviar una carta a Luxemburg comprometent-se a acatar la sentència, però malgrat tot el Suprem ha decidit que la situació de Junqueras no canvia. Ni llibertat ni immunitat ni suplicatori. La interlocutòria del Suprem dóna un cop de porta a Junqueras i al Tribunal de Luxemburg, i l’eurocambra acceptat la decisió argumentant que, segons la jurisprudència de Luxemburg ha de ‘prendre nota sense dilació’ de les decisions dels tribunals estatals. La defensa de Junqueras ha anunciat, poc després, que presentaria un recurs contra la decisió del Parlament Europeu al Tribunal General de la Unió Europea, que forma part del Tribunal de Luxemburg. La via interna fins a Estrasburg La defensa de Junqueras presentarà ben aviat un recurs de súplica al Suprem contra la decisió de Marchena i la sala segona. Ho va anunciar Aragonès, que també va demanar al Parlament Europeu que protegís la immunitat de Junqueras. Aragonès va assegurar que s’exhauririen totes les vies judicials per a defensar Junqueras, inclosos els tribunals europeus. Si el Suprem tomba aquest primer recurs, la defensa pot recórrer al Tribunal Constitucional espanyol per vulneració dels drets polítics de Junqueras i els seus electors. Si el Constitucional no concedeix l’empara, obrirà la via per a acudir al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Alhora, ERC confia que el cas de Junqueras s’inclogui en l’informe jurídic del Parlament Europeu sobre la recollida de les credencials dels eurodiputats, que es votarà al ple entre el 29 i el 30 de gener. Nota: Aquest article s’ha actualitzat després que el Parlament Europeu hagi acceptat la decisió del Suprem espanyol.

Summary: Quin recorregut té ara la defensa de Junqueras contra la decisió del Suprem?


La direcció de Catalunya en Comú ha convocat a última hora els militants a assistir a la manifestació de la vaga general, a les cinc de la tarda als Jardinets de Gràcia. Després d’haver descartat d’encapçalar les mobilitzacions contra la sentència, els comuns s’han adherit finalment a la manifestació. Han enviat un correu electrònic als militants en què fan una crida a concentrar-se davant la seu de Catalunya en Comú al carrer de la Marina a les 16.30 i, des d’allà, dirigir-se cap a la manifestació.

Summary: Catalunya en Comú convoca a última hora la militància a assistir a la manifestació


La cantant nord-americana i defensora dels drets humans Joan Baez ha visitat Carme Forcadell a la presó de Mas d’Enric. A banda d’expressar la solidaritat amb l’expresidenta del parlament, Baez també ha denunciat l’existència de presos polítics i exiliats catalans. L’artista defensora dels drets humans Joan Baez @joancbaez ha visitat la presó de Mas Enric per expressar la seva solidaritat amb la presidenta Carme Forcadell @ForcadellCarme i denunciar l’existència de presos polítics i exiliats catalans pic.twitter.com/IicGYNK2YU — Josep Lluís Alay 🎗 (@josepalay) July 26, 2019 No és la primera vegada que l’artista se solidaritza amb els presos polítics i els exiliats. Fa unes setmanes va trobar-se a la ciutat flamenca de Gent amb el president Carles Puigdemont i l’estiu del 2018 va dedicar als presos la cançó Més Lluny de Lluís Llach.

Summary: Joan Baez visita Carme Forcadell a la presó


“Dir-nos “valencians”, en definitiva, és la nostra manera de dir-nos “catalans””. Aquestes paraules es poden llegir a Nosaltres els valencians, de Joan Fuster. És llarg i conegut el debat sobre la llengua, la cultura i els vincles que relacionen el País Valencià amb Catalunya i a la inversa. Un debat que des de la transició s’ha vist representat, entre altres maneres, en les trobades (o no-trobades) entre els presidents de cadascuna de les dues regions. Si bé una cosa és certa és que les trobades presidencials han estat sobretot motivades per uns certs interessos concrets entre tots dos territoris. L’expresident del govern espanyol, José Maria Aznar, impulsava el llavors president de la Generalitat Valenciana, Eduardo Zaplana, a reunir-se amb el president català, Jordi Pujol, per millorar les relacions entre el Partit Popular i Convergència. El president català ho va aprofitar per forçar Zaplana a crear l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. I actualment, tot i que el president català, Carles Puigdemont, i el valencià Ximo Puig intenten mostrar una millor sintonia, el cert és que les trobades entre ambdós també tenen un interès molt concret: buscar una entesa pel Corredor Mediterrani. De totes maneres, el politòleg autor de El valencianisme enfront d’Espanya Amadeu Mezquida explica que “les trobades entre presidents de comunitats autònomes no són freqüents”. El centralisme de l’Estat espanyol fa que això sigui difícil i que es vegi com quelcom estrany. En tot cas assegura que, si hi ha interessos econòmics en aquestes trobades, és per la situació geopolítica de tots dos territoris. Catalunya és “la porta a Europa” dels valencians i acaba sent el seu principal client dins de la península. L’Acadèmia Valenciana de la Llengua i la cultura Els finals dels 90 i principis dels 2000, amb Jordi Pujol i Eduardo Zaplana presidint les Generalitats de totes dues comunitats, van ser uns anys en els quals va ser freqüent veure reunions entre tots dos líders. Aquestes eren forçades pel president del govern espanyol. Aznar necessitava el suport de CiU per governar i forçava a Zaplana a reunir-se amb Pujol i el president català ho utilitzava per desenvolupar l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. Eren reunions per interessos imposades des de Madrid. “Que Mariano Rajoy forci Puigdemont i Ximo Puig a trobar-se sembla impossible avui en dia”, diu Mezquida. Les decisions polítiques dels governs del Partit Popular a València han influït en altres aspectes de la cultura, com ara la indústria, d’una manera molt diferent de la que ho han fet els governs catalans. Josep Nadal, antic membre del grup d’ska valencià La Gossa Sorda i diputat al Parlament valencià per Compromís, explica que falta una indústria cultural pròpia en valencià. “Quan començàvem a tocar fa 20 anys era més fàcil anar per Catalunya que pel País Valencià. Ens contractaven a més festivals i al públic els agradàvem més”, assegura. De totes maneres, Nadal considera que això ha anat canviat durant els anys i que actualment els grups valencians són acollits de la mateixa manera a Catalunya que al País Valencià. “A València tenim matèria primera de sobres pel que fa a la cultura, només ens falta una indústria que hi confiï”, diu Nadal. També assegura que el nou govern valencià està fent “recuperar l’autoestima a la població” i culpa directament els governs anteriors del Partit Popular de la situació actual de la indústria cultural valenciana. TV3 i la societat Durant l’època de Francisco Camps com a president de la Generalitat Valenciana les reunions entre totes dues bandes van ser pràcticament inexistents. Dels 3 presidents amb qui Camps va coincidir durant el seu mandat tan sols es van trobar una vegada amb Montilla aprofitant la visita del president socialista a València per la final de la Copa del Rei que disputava el FC Barcelona. Ni anteriorment Pasqual Maragall i més endavant Artur Mas van reunir-se mai amb Camps. Durant aquella època, els dos territoris xocaven per l’emissió de TV3 al País Valencià. L’any 2011 s’hi va deixar de veure després de quatre anys de pressió del president Camps i molta tensió i protestes en contra. Hi havia programada una trobada entre Camps i Mas per parlar sobre aquest tema, però per culpa d’una hèrnia discal de Camps, no es va arribar a fer mai. El govern actual vol recuperar l’emissió d’aquesta televisió, però abans hauran de tornar a crear Canal 9, la televisió valenciana, que també va desaparèixer l’any 2015 sota el govern del Partit Popular. Mezquida posa aquest tema com a un dels pocs exemples on la societat de totes dues parts ha entrat en joc. Assegura que “tot i que hi havia valencians a favor d’acabar amb TV3, molts d’altres ho van reivindicar o com a mínim es van inquietar”. I és que tal com diu Mezquida, el canvi de govern que hi ha hagut al País Valencià ha provocat un desgel en les relacions entre tots dos territoris. Unes relacions que sempre havien estat marcades per una tensió latent entre el catalanisme i l’anticatalanisme. Afegeix que la societat valenciana està canviant de la mateixa manera que ho fan les institucions. “Quan els valencians prenem més autoconsciència de nosaltres mateixos i pensem més en els interessos de València i dels valencians, veiem que aquests no poden anar amb unes relacions tapades amb Catalunya” assegura Mezquida. El Corredor Mediterrani i l’economia El govern actual del País Valencià és el primer en no ser del Partit Popular des d’Eduardo Zaplana, l’any 1995. Ximo Puig presideix la coalició entre el Partit Socialista del País Valencià i Compromís. Aquest govern s’ha trobat a Catalunya amb el partit nacionalista i independentista de Junts pel Sí, format amb polítics de Convergència, Esquerra Republicana i independents. Per primera vegada hi ha hagut voluntat d’entesa entre totes dues bandes i en poc menys d’un any, tots dos presidents s’han trobat dues vegades de forma oficial, a més de coincidir en altres actes. La primera trobada va ser a Catalunya per normalitzar les relacions entre tots dos territoris i la segona va ser en territori valencià després de 7 anys sense celebrar-ne cap. L’eix vertebrador d’aquesta darrera va ser el corredor Mediterrani, un dels principals interessos comuns entre totes dues regions. Aquest aspecte dels interessos rere les relacions entre tots dos territoris també es veu reflectit en el món del periodisme. Tant és així, que Borja Vilallonga, director del setmanari El Temps, que té difusió arreu dels Països Catalans, assegura que les notícies que més interessen als valencians dels catalans i a l’inrevés són sempre de caràcter econòmic. “Segons les nostres dades, la resta de notícies només interessen al territori en concret”, explica. També afegeix que “és molt difícil generar un interès recíproc entre Catalunya i el País Valencià” Vilallonga també és especialista en els nacionalismes que existeixen arreu de l’Estat Espanyol. Explica que la segregació entre el País Valencià i Catalunya ha estat “volguda i imposada” i fer que creixi un sentiment nacional únic és difícil perquè es lluita contra “molts interessos i moltes dinàmiques”. Sigui com sigui, també assegura que el vincle entre les dues parts mai no s’ha trencat del tot i que “la relació dels territoris de la Corona d’Aragó sempre ha existit i sempre ha pesat la idea d’una àrea catalana fora de Catalunya”.

Summary: Catalunya i el País Valencià: una relació necessària