De mobilitzacions de resposta a la sentència del judici contra el procés, n’hi ha moltes de previstes: Tsunami Democràtic, Marxes per la Llibertat, concentracions d’Òmnium i l’ANC, Pícnic per la República, vaga general, mobilitzacions internacionals… Durant tota la setmana hi haurà mobilitzacions molt diverses per a denunciar la sentència. Segurament també n’hi haurà d’espontànies. Totes juntes –cadascuna amb la seva particularitat i en el seu moment– crearan una gran protesta sobre la qual VilaWeb us mantindrà informats amb la màxima puntualitat i rigor. Concentrem en aquesta pàgina totes les dades que ens arriben sobre les convocatòries i mobilitzacions. Per tant, la mantindrem en actualització permanent. Seguiu totes les mobilitzacions, minut a minut Convocatòries 29 d’octubre El CDR del Barcelonès ha fet una nova crida. Aquesta vegada, demanen a la gent que faci sopars populars en diversos punts de la ciutat. SOPARS POPULARS 🔴 📅 Avui 29 d'octubre 🕙 19:30 hores📍Gran Via/Entença 🚧 🕙 20 hores🚧 TALL A MERIDIANA 16è dia 🕙 21 hores📍Font Nova de Sants 🚧 Avui sopem per la #RevoltaPopular pic.twitter.com/MXh5i8EXbP — CDR_Barcelonès (@CDR_Barcelones) October 29, 2019 A Igualada també han convocat un pícnic. Animen a tothom a portar sopar i una ampolla de Fairy. ⚠📣 Convocatòria de Pícnic avui a Igualada🥳 🍱📣⚠ Punt de trobada: 🗓 Avuia dimarts 29 d'octubre📍Davant la pastisseria Pla de la Rambla, on es fa el Cant dels Ocells🐣⏲ 20:30h 👇👇👇 — PicnicxRepública (@PicnicxRep) October 29, 2019 Convocatòries 30 d’octubre Pedro Sánchez té previst fer un míting a Viladecans aquest dimecres. Des del CDR de Viladecans convoquen una concentració per mostrar el seu rebuig al president del govern espanyol. Des de Pícnic per la República també convoquen una concentració aquell dia a Viladecans. 🔴 CONVOCATORIA🔴 En motiu de la presència de Pedro Sánchez a #Viladecans, ens concentrarem al Cúbic de Viladecans. Pedro Sánchez no es benvingut a la presó de Viladecans. Porta el teu xiulet groc 🗓 Dimecres 30 a les 18:00h📍 Hotel BB, al costat de Estació Renfe Viladecans — CDR Viladecans (@cdr_viladecans) October 29, 2019 ⚠ Convocatòria Pícnic ⚠ El president espanyol no és benvingut a Catalunya. Pedro Sánchez, president en funcions del Gobierno, farà un acte socialista aquest dimecres a Viladecans juntament amb Miquel Iceta. 👇👇👇 pic.twitter.com/r4kiMWRPq3 — PicnicxRepública (@PicnicxRep) October 29, 2019 A Barcelona, els CDR han convocat una concentració als Jardinets de Gràcia a partir de les 19.00. ‘Qui sembra la misèria, recull castanyes’ afirma el tuit. CASTANYADA CONTRA ESPANYA 📅 Dimecres 30🕙 19 hores📍 Jardinets 👉Porteu castanyes👉Atentes a les xxss Qui sembra la misèria, recull castanyes!!#RevoltaPopular pic.twitter.com/JrDHmB6BsE — CDR_Barcelonès (@CDR_Barcelones) October 28, 2019 A Girona, el CDR organitza una manifestació a la delegació de la Generalitat. Sota el lema ‘No toqueu el nostre jovent’ demanen la dimissió de Buch. Convocatòries del 31 d’octubre El CDR de Girona vol celebrar aquest dijous una castanyada popular just davant de la subdelegació espanyola. Vagues d’estudiants Els sindicats d’estudiants convoquen noves vagues aquesta setmana. El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) ha convocat una nova vaga per a aquest dimecres i dijous en centres de secundària. També ha convocat vaga indefinida a les universitats catalanes a partir del 29 d’octubre. El Sindicat d’Estudiants també ha convoca noves aturades amb el lema ‘no podreu empresonar tot un poble’, en aquest cas, per al dimecres i dijous. Noves vagues d’estudiants: Totes les novetats Campanya d’inculpació d’Òmnium L’objectiu de la campanya, impulsada per Òmnium Cultural i altres entitats socials, pacifistes i antimilitaristes, és deixar clar que l’exercici de drets fonamentals no hauria de ser cap delicte en una democràcia. ‘Els han condemnat per exercir drets com la llibertat d’expressió, manifestar-se o votar i, per tant, ens inculpem perquè també som autors d’aquest ‘suposat’ delicte’, diu el web de la campanya. Per a inculpar-se s’ha d’imprimir el formulari disponible a la pàgina, imprimir-lo, signar-lo i consultar quin dia es farà la campanya al seu municipi. Centenars de persones s’inculpen als jutjats en solidaritat amb els presos Tsunami Democràtic El Tsunami Democràtic ha anunciat un nou calendari de mobilitzacions. Ho ha fet deu dies després de la gran mobilització a l’aeroport de Barcelona i una setmana després de l’anunci de l’Audiència espanyola que investiga l’organització per terrorisme. Aquestes noves accions inclouen una mobilització a tot l’estat el 9 de novembre, la jornada de reflexió de les eleccions espanyoles, i també el dia de la nova data del Barça-Madrid al Camp Nou, el 18 de desembre. Els dies ja són assenyalats; els llocs són encara una incògnita. El missatge diu: Tsunami Democràtic@tsunami_dem Guardeu dates: 9/11  11/11  12/11  13/11  18/12  15,6m 10:47 – 25 d’oct. de 2019 Informació i privacitat dels Anuncis del Twitter Tsunami Democràtic: totes les mobilitzacions El Tsunami Democràtic demana que tothom el segueixi a les xarxes socials i, especialment, al canal de Telegram. Ara l’organització ha preparat un nou canal per a comunicar-se amb la gent: una aplicació. Com funciona el codi QR de l’aplicació del Tsunami Democràtic? CDR Com el Tsunami Democràtic, els CDR ha demanat que els ciutadans segueixin el seu canal de Telegram per a poder organitzar-se ràpidament. ‘Haurem de donar resposta ràpida quan surti la sentència, és necessari tenir actius el màxim nombre de canals d’informació’, diuen. Comencem una #RevoltaPopular, una mobilització permanent per desobeïr el règim i desafiar-lo desde la base. No pararem fins que les persones preses surtin i les exiliades tornin!#ComençaLaRevolta!#LlibertatPresesPolítiques #LlibertatDetingudes23S #CDRenXarxa pic.twitter.com/mihgkjpIWS — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) October 14, 2019 Pícnic per la República Amb aquest mateix objectiu ha sorgit el col·lectiu Pícnic per la República, l’encarregat de fer el primer acte de protesta, com un assaig previ de les mobilitzacions de la sentència contra el procés. La primera acció va ser diumenge, quan van ocupar el vestíbul de l’estació de Sants. Una vegada desallotjats anaren cap a la plaça d’Espanya, on van tallar el trànsit i van continuar fins a la Via Laietana. Què és Alerta Solidària?

Summary: La resposta a la sentència del judici del procés: totes les mobilitzacions


Fa quaranta anys va néixer l’Associació d’Editors en Llengua Catalana amb trenta-dues editorials. Ara, els seus gairebé cent segells associats han decidit de canviar-li el nom i ha passat a ser Editors.cat. Per la labor feta aquestes quatre dècades, la Generalitat de Catalunya l’ha destacada amb la Creu de Sant Jordi. En aquest temps, l’edició en català ha canviat molt en alguns aspectes. Fer-ne balanç no és fàcil, però mirem de repassar alguns aspectes destacats d’aquests quaranta anys viscuts. Parlem, entre més, de la creació del Grup 62, de la fallida de la distribuïdora l’Arc de Berà i de la posició de l’associació en aquesta crisi; de l’econòmica i del fet que la societat actual, cada vegada més tecnificada, ha anat bandejant el llibre de la vida quotidiana, tot un problema de primer ordre social que depassa l’àmbit de la cultura. De tot plegat, en parlem amb Montse Ayats, presidenta d’Editors.cat. —El 1978 es va crear l’Associació d’Editors en Llengua Catalana com una acció més del procés de normalització cultural del país. En quins aspectes s’ha avançat i en quins s’ha retrocedit (si n’hi ha cap)? —Quan mires el manifest fundacional que van fer els impulsors, t’adones que el 1978 tot estava per fer. Hem avançat molt. Sempre depèn de si mires el got mig buit o mig ple. Jo sóc de les que el miro mig ple. Hem avançat molt perquè aleshores gairebé no hi havia gent habituada a llegir en català, perquè els anys del franquisme havien fet molt mal. I tot i que es va mantenir una resistència, els lectors eren molt pocs en relació als d’avui (hi ha molta més gent que pot llegir en català avui, que ho faci o no, això ja és una altra qüestió). A les enquestes apareix que un 90% de la població pot llegir en català. És un avenç importantíssim. Després, la situació de les empreses: quan l’associació comença són una trentena d’editors que s’hi apunten. El 1978 és el renaixement de moltes coses perquè, si t’hi fixes, hi ha moltes entitats que fan quaranta anys. El Congrés de Cultura Catalana en va ser l’esperó. En aquell moment hi havia una oferta limitada, poques editorials que s’hi dedicaven, havent estat precaritzades pel franquisme les que havien sobreviscut, etc. Estava tot per començar. Ara la situació és ben diferent: tenim cent associats, que representen el 95% d’editorials en català arreu dels Països Catalans, tenim una oferta més àmplia, tenim uns lectors que tenen uns coneixements que els permeten llegir en català si ho fem bé. Potser en aquell moment editar en català era un acte més de resistència, tot i que en el manifest els editors en demanen la normalització. Bé, la normalització tampoc no ha arribat ara, perquè en un país com el nostre, amb dues llengües, una de molt forta, el 75% de la producció és en castellà i el 25% en català. Nosaltres aspirem al fet que hi hagi més lectors en la darrera. Si t’hi fixes, aquestes proporcions coincideixen bastant amb els percentatges de consum. I cal veure com ho fem per sumar lectors en català. —Què enteneu per un ‘estadi de normalitat’? —La normalitat consisteix a viure en una realitat que és la que et deia, i davant d’aquesta realitat veure quins mecanismes té la llengua catalana i l’edició en català per fer a veure al lector potencial que podria interessar-se pel català, perquè ha estat la seva llengua d’escolarització. Del 1983 ençà, quan parlem de la immersió lingüística, tenim una primera generació d’ara ja té trenta-cinc anys que va ser escolaritzada en català. I a això se suma que les estadístiques diuen que en el cicle vital d’un lector hi ha una època d’adolescència i joventut que deixa de llegir, però que si li agrada la lectura s’hi tornarà a reincorporar un cop hagi passat el cicle de vida que consisteix a trobar feina regular i parella i fills. I crec que tenim una oportunitat única concentrant-nos en la gent que es va escolaritzar al 100% en català ara fa trenta-cinc anys. ‘Normalització’ voldria dir que aquests lectors que tornen a incorporar-se a la lectura triïn l’opció del català. Això també vol dir que el català i l’edició en català siguin més presents en la societat d’allò que eren. Aquest és un dels objectius que ens hem proposat. Ens hem de treure de sobre rèmores com ara que si el llibre en català és més car que el castellà, que si les traduccions del català són més cares que les del castellà… Totes aquestes coses, ja les hem superades i hem de fer-les evidents, perquè qui tingui ganes de llegir en català vegi que ho pot fer. I la normalització seria això: viure en un país amb dues llengües, una de les quals és més forta, però amb un català que encara té moltes possibilitats a explorar. —Han passat moltes coses en quatre dècades. Repassem a grans trets què passava a cadascuna: als vuitanta semblava que es recuperava amb força l’edició en llengua catalana amb segells independents de mida mitjana com ara Edicions 62, Empúries, Columna, la Magrana, Quaderns Crema, Proa o la Campana. En general feien tirades més llargues i venien més llibres que ara. Potser hi havia menys lectors potencials, però els avesats eren compraven més llibres en català. Als anys noranta i primers del 2000, va començar la concentració editorial: Edicions 62 amb Empúries; RBA va adquirir La Magrana com a segell en català; va néixer Ara Llibres; es va crear el Grup Enciclopèdia Catalana; Planeta va adquirir Columna com a segell en català… Tanmateix, el mapa encara era divers i continuaven naixent projectes: Angle, Cossetània i Bromera es consolidava als PPCC. Però el 2006 tot es va trasbalsar amb la creació del Grup 62, que va aplegar en unes soles mans els segells més destacats en llengua catalana i es va convertir en un oligopoli sota el paraigua del Grup Planeta. Set de cada deu llibres, els editava el Grup 62. Això es va esdevenir poc abans de l’arribada de la crisi econòmica. Vós ja formàveu part de la junta de l’associació. Com ho vau viure de dins? —El problema per a mi és la gran crisi que ha afectat tots els sectors i també el nostre, que, a més de la crisi general, n’ha sofert una de transformació que tampoc acabem de veure cap a on s’encarrila. I també de la competència mundial dels artefactes tecnològics, que fa que ens hàgim de reconvertir. Aquell moment és producte d’això, d’una situació molt precària, perquè també va fer fallida la distribuïdora l’Arc de Berà. —Sí, però no us avanceu. —La concentració editorial té a veure amb una situació econòmica concreta i el sector mira de sortir-se’n. Hi ha un moment que els segells més importants passen a formar part d’un gran grup, el Grup 62, sí, però això és la realitat. Dins el sector, què hi pots fer? És fruit d’una situació econòmica, d’una crisi, d’uns segells que s’ajunten amb l’objectiu de rendibilitzar els recursos de què disposen. Em sembla important veure com anem construint paral·lelament més empreses que tenen unes dimensions mitjanes que ens permeten de competir entre tots. Per tant, és anar trobant fórmules. En aquells moments, totes les empreses ho van passar malament. Si ens en vam sortir aleshores, hem de ser capaços de sortir-nos-en ara. —Com dèieu, en el si de la crisi econòmica, d’una banda, el Grup 62 va crear una distribuïdora pròpia, Àgora Solucions Logístiques, i d’altra banda, la mala gestió de l’Arc de Berà, la distribuïdora històrica de la majoria dels segells en llengua catalana, va fer que tanqués d’un dia a l’altre sense avís previ i que deixés més d’un centenar d’editorials a l’estacada. —Va ser una punyalada duríssima, una sacsejada en la línia de flotació. Nosaltres, a Eumo, ho vam viure com a empresa afectada, i va ser un cop duríssim per a l’edició en català. El 2010, més enllà de la concentració editorial, hi havia petites i mitjanes editorials que teníem un paper important i que de cop i volta ens vam trobar sense distribuïdora ni logística. Això vol dir tornar a començar, i en alguns casos amb uns diners no cobrats. Per tant, això va suposar encara més necessitat d’ajuntar-se per sumar esforços. —Quin paper hi va jugar l’Associació d’Editors en Llengua Catalana? —Com a associació, com que hi havia interessos empresarials, no hi va intervenir. Els editors afectats ens vam agrupar, vam constituir un grup de treball, vam cercar-nos uns advocats i vam sortir-nos-en com vam poder. —No hauria d’haver jugat un paper en la crisi de l’Arc de Berà? —Això sempre es fa difícil de dir. Quan es mouen interessos que afecten més directament a unes empreses concretes i no són el conjunt… Jo sempre ho he pensat, però en aquell moment es va creure que no i els editors afectats ens vam espavilar. —Potser perquè l’Associació en aquell moment no va estar a l’altura de les circumstàncies, després de la crisi de l’Arc de Berà es va produir un canvi de junta, que va iniciar una renovació en profunditat de la direcció de l’entitat. —Sí que coincideix. Era el 2010 i entra en Jordi Ferré de president. L’Associació esclata quan detecta que l’edició en català té uns problemes i necessitats específics. El Gremi té una funció, que és la de la indústria, però hi ha una cosa que és específica de l’edició en català, que és la llengua. I comencem a treballar per aquí. Apareixen editors nous amb una manera diferent de veure les coses, una junta menys presidencialista, amb una voluntat col·lectiva de transformar-se. Hi ha un esclat de visibilització de la feina, de transformar la Setmana del Llibre en Català… Hi ha tota aquesta voluntat i tota una colla de gent que s’hi implica per canviar. Editors celebrant els quaranta anys de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, que ara pren el nom d’Editors.cat. —Cal que Editors.cat marqui la diferència amb el Gremi d’Editors, sempre controlat pels grups editorials espanyols? Habitualment no parlen en clau catalana. Això es nota molt quan fan balanç i donen dades. Sovint s’obliden de discriminar les dades de l’edició en llengua catalana, tot i que es tracta del Gremi d’Editors de Catalunya. —Per això, encara que hi hagi un gremi que agrupa tot el sector, editis en la llengua que editis, hi ha una casuística en el català que feia necessari associar-se el 1978 i ara. En general, quan tens menys força o hi ets menys present, sempre has de trobar mecanismes per a fer-te més visible. Però no es tracta d’enfrontaments entre el castellà i el català, sinó que hi ha una realitat general, l’edició en general, que té uns problemes, però que n’hi ha una en llengua catalana que en té uns d’específics en una situació estructural com la que tenim. Si ningú no se’n preocupés, no deixaríem d’empitjorar. Amb el Gremi hi ha bona relació, però nosaltres fem la nostra, fem negociacions directes amb el Departament de Cultura per als ajuts directes en l’edició en català, la visibilitat, que ens pot fer decantar els lectors, etc. Amb el Gremi, doncs, bona entesa, però cadascú té els seus objectius. En aquests quaranta també anys ha canviat que ara hi ha més editors que editen en totes dues llengües. Avui un editor que edita en català no té gaire problema per a editar també en castellà. —Un dels elements on poseu l’accent és en l’objectiu d’aconseguir més lectors en català i aposteu pel Pla del Llibre 2020, que es va consensuar fa un any amb el conseller Santi Vila. És lògic que els editors catalans vulgueu més lectors en català, però no creieu que el fet que hi hagi tan pocs lectors és un problema social que us depassa? És un problema social transversal tan greu que es podria dir que és de país que caldria afrontar amb polítiques de país. —Sempre hi ha el problema que quan els editors diem que falten lectors, hi ha qui deu pensar que ho diem per interès, perquè volem vendre. És clar que volem vendre llibres, però també sabem què vol dir per a una societat tenir lectors. Aquí hi ha tots els debats. Uns diuen que hi ha menys lectors, uns altres que llegim més que mai, però llegim de maneres molt diverses i en diagonal. Però és clar que la lectura que requereix concentració, que és la necessària per a desenvolupar-te com a persona, és la que hem de cuidar més. És clar que no canviarem la tendència si no hi ha una feina col·lectiva i transversal. Aquest Pla 2020, als editors ens ha permès d’establir els recursos que es destinaran al nostre sector entre el 2018 i el 2020. Sovint en política cada canvi vol dir tornar a començar de zero. Per tant, per a nosaltres és important tenir fixat aquest full de ruta, el de les inversions. Això és una cosa, però l’altra és entendre la lectura com a fet social, fer-ne una moda, que deia jo l’altre dia. La consellera ens va anunciar la setmana passada la voluntat del govern mateix de fer un treball transversal, implicant les diferents conselleries, per fer més evident el seu compromís amb la lectura. Això està molt bé, però s’ha de traduir en canvis en el Departament d’Ensenyament. —Quins canvis? —Quan en surten notícies als mitjans de comunicació, parlem de places, de sous. Trobo que la transcendència pública de l’educació en el nostre país sempre té a veure amb qüestions laborals i poc en qüestions d’educació. Parlar-ne de debò vol dir parlar de currículums i de quin paper hi ha de tenir la lectura. Vol dir decidir si hem de fer lectures obligatòries a Secundària, amb uns nois que són adolescents, que estan contra el món, i que són examinats sobre uns llibres dient si han avançat o no han avançat. A mi, em sembla que això avui no toca. Parlar d’educació vol dir pensar com aprenem a llegir i a escriure amb sentit, que és com ho hauríem de fer. Aquesta transversalitat que defensa la consellera, la compartim, però això vol dir traduir-ho amb polítiques. Però la política té un problema, que és la inestabilitat, i en els darrers temps més. Un canvi seriós en els plans de foment de la lectura seria implementa-hi canvis de molts anys de duració. Ara, al costat dels texts no podem passar per alt que tenim els mòbils, que avui ens ocupen molt de temps, com també les xarxes socials, les sèries televisives…, i hem de trobar espai pel llibre. Podem fer accions concretes, però això que costa són les accions més col·lectives. Ara, cal aprofitar les conjuntures. Per exemple, en els darrers temps, el tema de les biblioteques escolars s’ha tornat a posar damunt la taula. —Quina posició en teniu al respecte? —L’escola ha decidit que no necessita llibres, però quan una treballa per projectes necessita més que mai una biblioteca ben proveïda. Qui defensi que no en necessita de text, que em sembla una bona opció, al costat d’això ha de defensar una manera d’accedir als continguts i als coneixements. I, ens agradi o no, avui encara són als llibres. Les xarxes no permeten de separar el gra de la palla. Per tant, les biblioteques escolars són més justificades que mai. —En l’era digital, d’una banda, el llibre continua essent un objecte de paper i no s’ha imposat la tauleta per a llegir. Però, per contra, en aquesta societat cada vegada més tecnificada, el llibre com a element de la quotidianitat ha quedat molt relegat, fins al punt que moltíssimes famílies no tenen la necessitat de tenir-ne a casa, de comprar-ne, de passar per les llibreries, ni d’entendre que és una font de coneixements, de plaer, de formació, imprescindible. Si el 90% dels ciutadans compren un llibre a l’any, per Sant Jordi, no podem dir que tinguem un país amb lectors. Revertir aquesta situació requereix una gran ambició política, que depassa el sector. —És clar que nosaltres sols no canviarem el món, però hi anem insistint. Un dels errors fonamentals ha estat la desvinculació dels llibres i l’escola, en el moment en què la darrera va decidir que havia de prescindir dels llibres de text perquè considerava que no s’adaptaven. En un moment determinat, per acostar-se a la població, s’incentiva que les famílies tinguin ordinadors i es fa una campanya en contra dels llibres. Sovint els llibres arribaven als nanos a través de l’escola i d’aquí arribaven a les famílies i a les llars. Hi ha una qüestió social: de gent que sap llegir i escriure, n’hi ha més que mai. Avui tots passem per l’escola. Però és el garant que tothom accedeixi al món de la lectura i els llibres? Que cal una política d’estat és claríssim. I que és un moment difícil, també ho és, perquè un cop has desprestigiat una cosa després tornar-la a posar de moda costa molt. T’adones que el prescriptor s’hi ha abocat, perquè les llibreries fan moltes activitats, les biblioteques també, els editors ens belluguem… Nosaltres en som conscients i ara cal veure com ho anem escampant en una societat que pensa que llegir no és important, però que també pensa que les humanitats no són importants. Hi ha una crisi general de valors al voltant d’allò que significa la lectura, el debat, el sentit crític. Les societats tenen pujades i baixades, però és cert que el sector sol poca cosa hi pot fer.

Summary: Montse Ayats: ‘Els editors volem vendre llibres, però també sabem què vol dir per a una societat tenir lectors’


LaBreu edicions acaba de publicar Cosmonauta, la poesia completa de Francesc Garriga Barata (Sabadell, 1932 – Bellaterra, 2015). Tal com expliquen els curadors del volum, els poetes Marc Romera (també editor de LaBreu) i Marc Masdeu, l’obra de Garriga compta amb tretze llibres publicats entre el 1959 i el 2015 i una antologia, a més d’un volum pòstum i una obra inèdita. Però Cosmonauta ‘no és cap recopilació dels poemaris publicats per l’autor de Sabadell, sinó que l’editorial presenta el darrer repte del poeta: la revisió minuciosa que Garriga va fer de tota la seva obra durant l’última dècada’. Francesc Garriga forma part d’aquell grup de creadors a qui el reconeixement els ha arribat tard, i ha arribat per la reivindicació de les generacions més joves, com va passar amb Josep Palau i Fabre, Joan Sales i Joan Vinyoli. Garriga, que va escriure i publicar poesia des de jove i tota la vida, amb un parèntesi a la dècada dels vuitanta, perquè es va dedicar en cos i ànima a la docència, no va ser un poeta consolidat i reconegut fins ben entrat el segle XXI. Sempre al costat dels joves, era un habitual de les sessions poètiques de l’obrador de l’Horiginal, i va ser un punt de suport i referència per a molts poetes i projectes poètics que avui són les veus que obren camí. El poeta, escriptor i editor, Marc Romera, el va sintetitzar així: «Francesc Garriga Barata, caputxí i missioner a l’Amazones; professor d’història de l’art, de literatura, d’història de la música, de llatí, de filosofia; director de la revista més bella del món; mestre d’artistes, advocats, periodistes, comerciants i erudits insignes.» En el text que segueix, els curadors de Cosmonauta, Marc Romera i Marc Masdeu, i els editors de LaBreu parlen de les característiques del volum i de la poesia de Francesc Garriga: COSMONAUTA, LA POESIA COMPLETA DE FRANCESC GARRIGA Dos anys després de la seva mort, LaBreu Edicions edita Cosmonauta, la poesia completa de Francesc Garriga Barata (1932-2015). No és una recopilació dels poemaris publicats per l’autor de Sabadell, sinó que l’editorial presenta el darrer repte del poeta: la revisió minuciosa que Garriga va fer de tota la seva obra durant l’última dècada, especialment dels primers quatre volums, avui dia gairebé introbables. També sorprèn la presència d’un llibre inèdit, Llàtzer, escrit als anys vuitanta, època en què el poeta va romandre en un silenci editorial perquè va dedicar-se exhaustivament a la tasca de docent. Poema de Francesc Garriga en procés d’edició. L’autor unifica encara més la seva producció polint i fent evolucionar els versos. Aquest exercici d’esmolar, d’escandir un altre cop, de suprimir fins a arribar a l’essència permet afirmar que ens trobem davant del nou llibre de Francesc Garriga. Cronològicament es diferencien tres èpoques: una d’iniciàtica (Entre el neguit i el silenci, Foc nostre, somni…, Paraules, Paraules cap al tard ), la reaparició pública als anys noranta (Els colors de la nit, Setembre) i la de consolidació (Ombres, Temps en blanc, Llimones, La nit dels peixos, Camins de serp, Ragtime, Tornar és lluny i Swing). També hi ha un apartat reservat a una mostra significativa de poemes esparsos, de naturalesa diversa, compostos al llarg de tota la vida. La veu de Garriga assoleix el zenit a Cosmonauta. La seva poètica s’adequa més radicalment en fons i forma per emmarcar el missatge sense ornaments amb uns recursos que facilitin l’accés a aquest missatge. Perquè Garriga enganya: disfressat amb pell de xai (la preponderància dels versos d’art menor, l’ús de les minúscules, les paraules de fàcil digerir) es transforma en llop quan aborda els grans temes de la literatura. I ho fa de manera elegant, sense violència ni estrèpits, com si ens expliqués una faula a la manera dels clàssics grecs i llatins, uns dels seus referents més clars. Garriga repta el lector a submergir-se en un univers personalíssim i vol que el receptor completi allò que ha començat el poeta. Com afirmava en una entrevista del 2012, ‘els meus poemes parlen de mi, però en realitat sóc jo, ets tu, és l’altre i el de més enllà.’ Llibreta de treball de Francesc Garriga. Estem davant, doncs, de la fixació definitiva d’una obra singular (reconeixes la veu de Garriga si prèviament ja has llegit poemes seus) i universal. L’última revisió d’un escriptor obsessionat a treballar els versos i les imatges que els basteixen per aconseguir dir exactament el que vol dir i de la manera que ha triat. En aquest sentit, Cosmonauta és el marc que ell desitjava: el poema tan net com és possible, en una sola pàgina, amb els marges marcats perquè hi respirin les paraules i els silencis, perquè es pugui apreciar clarament com l’autor tracta l’amor, la por, el desig i la frustració, la solitud i la mort. Francesc Garriga Barata va publicar tretze llibres des del 1959 fins al 2015, més una antologia l’any 2014 a AdiA Edicions. Fill de Joan Garriga Manich (integrant de la Colla de Sabadell), va ser educat pels escolapis i els caputxins. Amb la voluntat d’ordenar-se sacerdot, també va fer de missioner dos anys a la selva amazònica colombiana, va acabar abandonant la carrera eclesiàstica per llicenciar-se en anglo-germàniques i convertir-se en professor durant més de quaranta anys al col·legi Sant Gregori de Barcelona. Col·laborador habitual en mitjans de comunicació i primer director de l’edició espanyola de la revista FMR, va deixar un estol innombrable de deixebles en diversos camps artístics. La seva escola no és una reproducció del seu model, sinó l’assimilació d’una actitud per assolir una veu pròpia. Però el reconeixement li va arribar tard, fins ben entrat el segle XXI, sempre reivindicat per creadors més joves i alliberats dels prejudicis històrics i morals. Ara, amb Cosmonauta, podem apreciar una de les grans obres de la literatura catalana contemporània. LaBreu Edicions, que ja havia publicat Ragtime i Swing, ens ofereix la possibilitat de degustar tots els versos de l’autor, novament destil·lats fins a l’extenuació. Amb edició, introducció i notes de Marc Masdeu i Marc Romera, Cosmonauta és el llegat de Francesc Garriga. L’últim adéu (títol característic del poema que tancava els seus llibres) d’una vida dedicada a la literatura i a la cultura en general. Cosmonauta ha arribat a les llibreries aquesta setmana. Coberta de ‘Cosmonauta’, obra que aplega la poesia completa de Francesc Garriga, editada per LaBreu.

Summary: ‘Cosmonauta’, el llegat de Francesc Garriga


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha declinat participar als actes del Dia de la Constitució perquè és ‘una eina que justifica la repressió’ i ‘no representa la majoria de catalans’. Així ho afirma en dues cartes enviades a la presidenta del Congrés, Meritxell Batet, i a la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera. Torra apunta que la Carta Magna espanyola no va ser votada per la gran majoria dels catalans amb dret a vot avui. Per això, el president constata la ‘determinació’ dels catalans a escriure una constitució catalana ‘nova, més moderna, més democràtica i justa’, que sigui ‘fidel’ a la voluntat de la ciutadania catalana en el marc d’un procés ‘democràtic i lliure’.

Summary: Torra declina de participar als actes de la constitució espanyola perquè ‘justifica la repressió’


Personalitats del món jurídic i polític han retut homenatge aquest vespre al conseller de Justícia, Carles Mundó, de qui han demanat la llibertat immediata. L’acte s’ha fet al Campus de la Ciutadella de la Universitat Pompeu Fabra, a Barcelona. Tots els intervinents han coincidit a elogiar la seva personalitat i la seva feina al capdavant de diverses responsabilitats públiques. També ha parlat Anna Marta Roca la dona de Mundó, que n’ha llegit una carta i ha denunciat la situació injusta que viu la família. El públic ha aplaudit la carta que ha enviat Mundó des de la presó. AnnaMarta Roca, dona de Carles Mundó, ha llegit una carta adreçada als assistents a l’acte. “Som a la presó per un delicte que no hem comès, però sabem que no estem sols”, diu Mundó. Sala dreta aplaudint. @324cat pic.twitter.com/2rTUcxRoPA — Ferran Vila (@fvilacabanas) 28 de novembre de 2017 El vice-president de l’ANC, Agustí Alcoberro, ex-director del Museu d’Història de Catalunya, ha destacat la feina feta per Mundó per tancar la presó Model de Barcelona. També ha insistit en la condició de presos polítics dels consellers empresonats. Josep Cruanyes, de l’Associació per la Recuperació de la Memòria Històrica, ha agraït a Mundó l’impuls de la llei per a anul·lar els judicis polítics del franquisme. Cruanyes ha destacat la paradoxa que Mundó i alguns altres consellers siguin a la presó acusats dels mateixos delictes pels quals fou empresonada la Generalitat republicana, i per part d’un ‘tribunal no legítim’. Cruanyes ha dit que l’empresonament dels membres del govern és una persecució política contra l’independentisme. El president del Consell de l’Advocacia Catalana, Carles McCragh, ha elogiat Mundó com a advocat i conseller de Justícia i se n’ha mostrat orgullós, alhora que ha recordat que molts polítics corruptes són al carrer. Sergi Blàzquez, president de Drets, ha dit que molts governs voldrien tenir un membre com Mundó. El rector de la UPF, Jaume Casals, ha recordat el pas de Mundó per la universitat, com a estudiant i com a membre del Consell Social i més organismes de la institució, i s’ha mostrat indignat pel seu empresonament. El presentador de l’acte, Joan Manel Tresserras, ha elogiat Mundó, amb qui va coincidir al govern durant els tripartits, i n’ha destacat la capacitat dialèctica i de lideratge, com també el pragmatisme, la fermesa de conviccions, la rapidesa en les decisions, la capacitat d’anàlisi, reflexió, intel·ligència i sentit de l’humor. A les primeres files de l’auditori hi havia polítics i ex-polítics com Benet Salellas, Gabriela Serra, Anna Simó, Alfred Bosch, Ernest Benach i Núria de Gispert, a més de Carles Viver i Pi-Sunyer, alguns alts càrrecs de Justícia i advocats com el seu lletrat, Andreu Van den Eynde. L’acte s’ha acabat amb dues cançons de la coral dels treballadors del Departament de Justícia, el cant de ‘Els segadors’ i el desplegament d’un gran llaç groc en un dels patis de la UPF amb el lema ‘Llibertat Govern. Llibertat Jordis. Us volem a casa’, i una fotografia de Mundó. Els Segadors tanca l’acte pel Conseller @CarlesMundo a l’@UPFBarcelona @LlibertatCarles 🙂 pic.twitter.com/3CZeA1K1UX — Bernat Castro (@Berlustinho) 28 de novembre de 2017

Summary: El món jurídic ret homenatge al conseller Carles Mundó i en demana la llibertat


Barcelona (ACN).- El jutge que investiga el cas del jove italià que va perdre un ull per una pilota de goma durant la celebració de la victòria de la selecció espanyola en el Mundial de futbol del 2010, Nicola Tanno, ha obligat la Generalitat i la companyia Zurich a dipositar 200.000 euros com a fiança. El cas encara es troba en fase d’instrucció després que fos arxivat dues vegades i l’Audiència instés a reobrir-lo. Tant Nicola Tanno, que és un dels impulsors de Stop Bales de Goma, com el seu advocat, Pere Picón, han expressat la seva satisfacció per aquesta mesura ja que la resolució acredita que els fets “estan provats” i dictamina que “la responsabilitat civil és de la Generalitat i de l’asseguradora Zurich”. D’altra banda, han dit que esperen una “resposta positiva i immediata” després que l’actual conseller d’Interior, Jordi Jané, assegurés que tenia la voluntat de col·laborar “per conèixer la veritat i per atendre les conseqüències que hi pugui haver en una actuació policial”. Tanno era la nit de l’11 al 12 de juliol del 2010 a la Gran Via, prop de la plaça Espanya, on hi havia aldarulls entre al policia i els aficionats que celebraven la victòria futbolística. La policia va llençar alguna pilota de goma i un nord-americà que arribava a l’aeroport i el jove Nicola Tanno, que estava estudiant a Barcelona, van rebre l’impacte de dos projectils de goma. Tanno es va endur el pitjor part perquè va perdre completament la visió d’un ull. Fa dues setmanes, es va fer públic l’acord entre Ester Quintana, que va perdre un ull per una pilota de goma durant l’operatiu policial de la vaga del 14-N, que rebrà una indemnització de més de 260.000 euros en concepte de lesions, les seqüeles funcionals, el perjudici estètic, l’afectació emocional, les despeses mèdiques i les costes judicials que li van suposar fins a primera instància que li van suposar les ferides. Paral·lelament, el procés penal continuarà el seu curs. Per la seva banda, el Govern va situar l’acord d’indemnització per fer front a la “possible responsabilitat civil”.

Summary: La Generalitat ha de pagar una fiança de 200.000 euros pel cas del jove italià que va perdre un ull per una pilota de goma


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha estat contundent en la resposta que ha donat a les declaracions del secretari d’organització del PSOE, José Luís Ábalos, que avui ha declarat a TVE que els republicans havien abandonat la via unilateral. ‘ERC mai no renunciarà a cap vía democrática per aconsegiuir la República Catalana’, ha dit Vilalta als passadissos del Parlament de Catalunya. I ‘Qui pot parlar per ERC és la seva gent, i que no facin especulacions ni difonguin informacions que no son reals. Cada vegada que el PSOE utilitza el xantatge allunyen un possible acord’, ha reblat. Les paraules d’Ábalos, que és un dels negociadors del PSOE, arriben en plena negociació entre tots dos partits sobre la possible investidura de Pedro Sánchez i a pocs dies del congrés d’ERC, en què s’ha de definir precisament l’estratègia política, i si es descarta la via unilateral cap a la independència o no. ‘No es pot donar res per fet perquè encara som molt lluny d’un possible acord’, ha afegit Vilalta. ‘I si pressionen a través dels mitjans el que es fan és allunyar encara més un possible acord’.

Summary: ERC replica al PSOE que és fals que hagin renunciat a la via unilateral cap a la independència


El portaveu d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) al Congrés dels Diputats, Joan Tardá; el cantautor Lluis Llach, i la diputada de Podem en l’Assemblea de Madrid Isabel Serra, seran alguns dels ponents que participaran en l’acte a favor de la consulta catalana que se celebrarà aquest diumenge al Teatre del Barri. Segons ha informat Madrilenys pel Dret a Decidir, els organitzadors de l’acte, també estaran presents Jordi Cuixart, d’Òmnium Cultural; Natalia Esteve, d’ANC; Eduardo Reyes, de Súmate i personalitats de Madrid com l’advocat Alberto Arregi i l’activista Elena Martínez. L’acte en suport al referèndum per l’autodeterminació de Catalunya organitzat per Madrilenys pel Dret a Decidir se celebrarà finalment aquest diumenge al Teatre del Barri, al carrer Zurita del madrileny barri de Lavapiés. Tal com van assegurar els organitzadors, després de la suspensió cautelar de l’acte pel jutge José Yusty Barreche i la consegüent impossibilitat de celebrar-ho en la Nave de Terneras del Matadero, han trobat un nou espai, aquesta vegada de titularitat privada. Es manté l’hora, a les dotze del matí, i el dia, aquest diumenge. La prohibició El jutge ha ratificat aquest divendres la suspensió i ha recordat que és ‘públic i notori’ que des de fa anys El Dret a decidir és un ‘lema o expressió que s’ha repetit innombrables vegades pels moviments i grups secessionistes que propugnen un referèndum no autoritzat per a l’1 d’octubre a Catalunya, amb la finalitat reiteradament proclamada d’aconseguir la separació d’aquesta regió de la resta d’Espanya’. Segons va expressar en roda de premsa un dels responsables que va registrar la petició a l’Ajuntament, Pedro Casas, el recurs dels populars volia prohibir la cessió de l’espai municipal, mentre que l’acte de Yusty prohibeix l’acte. ‘El recurs del PP se cenyeix al fet que se suspengui un acte administratiu; es demana que es paralitzi la cessió del local, però el jutge va molt més enllà del que els mateixos demandants li demanaven’, ha recriminat. Per a Casas resulta ‘curiosíssim’ que es resolgui un recurs contenciós administratiu amb ‘aquesta rapidesa’. ‘En un cas concret de llibertat d’expressió un jutge es pren llibertat d’almenys de 24 hores fer un acte’, va indicar, per afegir a continuació que es tracta d’una cosa ‘aberrant’. ‘Diu que he de suspendre l’acte, no la cessió… això és passar límits, quan el jutge es pronuncia sobre una cosa que no li han demanat; és passar-se set pobles’, va retreure.

Summary: Joan Tardá, Lluís Llach i Isabel Serra, entre els ponents de l’acte a favor del referèndum del diumenge a Madrid


Un grup d’investigadors de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL) ha identificat una proteïna determinant per a la progressió tumoral i la metàstasi del càncer infantil rabdomiosarcoma, que s’origina principalment en els músculs del cos. Representa gairebé el 5% dels tumors pediàtrics i la seva taxa de supervivència es troba entre el 60 i el 70%. Els investigadors han observat que les cèl·lules d’aquest tipus de sarcoma tenen nivells molts alts de la proteïna LOXL2, i que aquesta està implicada en la capacitat metastàtica dels tumors. El treball, que s’ha publicat a la revista Cancer Letters, se centra en el tipus més agressiu i difícil de tractar d’aquests tumors, el rabdomiosarcoma alveolar. En aquests tumors, la metàstasi juga un paper clau en el desenvolupament de la malaltia, ja que la seva aparició implica una caiguda dràstica de la supervivència dels pacients, que llavors no supera el 30%. En una situació normal, la proteïna LOXL2 actua fora de la cèl·lula modificant la matriu extracel·lular que l’envolta. Tanmateix, en una ambient tumoral, LOXL2 promou la metàstasi des de l’interior de les cèl·lules, i per un mecanisme alternatiu a la seva activitat normal. Els models cel·lulars de rabdomiosarcoma alveolar van mostrar una clara disminució de la capacitat metastàtica en eliminar LOXL2. També es va comprovar en ratolins. A més, mostres de pacients provinents de l’Hospital Universitario Virgen del Rocío suggerien una menor supervivència dels pacients que tenien nivells més alts de LOXL2. En tot cas, cal un estudi més ampli per confirmar aquesta relació.

Summary: Identifiquen una proteïna determinant per a la progressió tumoral i la metàstasi d’un càncer infantil


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) obre la porta a presentar una nova querella contra la fiscalia per la investigació dels batlles que van signar el decret de batllia donant suport al referèndum de l’1 d’octubre. El seu president, Josep Maria Cervera, sosté que estan duent a terme actuacions que ‘podrien ser contràries a dret o inclús delictives’ i reclama que ‘cessin aquesta activitat’. ‘Tenim poca confiança en la justícia d’aquest país, però tenim la porta oberta a poder anar contra ells’, ha afegit. L’AMI també fa una crida a totes les defenses dels batlles a fer un front comú per demanar l’arxivament de totes les actuacions quan es compleix un any de l’inici de les diligències d’investigació ordenades per l’aleshores fiscal general de l’estat espanyol.

Summary: L’AMI obre la porta a presentar una querella contra la fiscalia per la investigació dels batlles per l’1-O


Ha començat el mandat del primer govern bipartit entre PSOE i Unides Podem. Aquest matí, els membres del segon executiu de Pedro Sánchez han pres possessió del càrrec al palau de la Zarzuela. Fins a vint-i-dos ministres, onze homes i onze dones, han jurat o promès el càrrec que ocuparan a l’executiu amb més seients des del final de la dictadura franquista. Sánchez presenta formalment el nou govern espanyol L’executiu, doncs, ja és en ple ús de les seves funcions. Durant el dia d’avui es produirà el traspàs de carteres amb cada antecessor i demà se celebrarà el primer consell de ministres, on seuran per primer cop cinc ministres de la formació morada.

Summary: El segon govern de Pedro Sánchez ja ha pres possessió


Mariano Rajoy, president en funcions del govern espanyol i dirigent del PP, i Albert Rivera, president de Ciutadans, han tingut una conversa telefònica i han acordat que sengles equips comencin a negociar per a cercar un pacte de governabilitat. Segons que ha informat Ciutadans, en la conversa Rivera li ha dit que en aquesta legislatura s’havien d’abordar les ‘reformes profundes que necessita Espanya’. Segons les mateixes fonts, Ciutadans també telefonarà al líder del PSOE, Pedro Sánchez, i li demanarà de trobar-s’hi aviat, així que s’hagi acabat la ronda de contactes del rei espanyol, Felipe VI. Avui el monarca s’ha reunit amb el president del congrés espanyol, Patxi López i dimecres començarà la nova ronda de contactes amb els caps de llista, perquè divendres Rajoy va declinar de presentar-se en un primer debat d’investidura.

Summary: Rajoy i Rivera comencen a negociar per cercar un acord de governabilitat


Encara que cada vegada sigui menys freqüent, l’arribada del mes d’agost comporta una aturada en l’agenda cultural més enllà dels festivals. Però els museus no tanquen per vacances i la canícula és una oportunitat excel·lent per a visitar aquelles exposicions que ens han quedat pendents. Uns n’oferim una vintena de repartides per tot el país que abasten temes molt variats: n’hi ha que reivindiquen Gala Dalí com una creadora amb identitat pròpia, retrospectives d’Ignacio Pinazo i Giorgio de Chirico, investigacions sobre el vessant més polític de l’art de Tàpies, estudis sobre la relació entre l’art de Picasso i la gastronomia i emmarcades en l’Any Guinovart. ‘La cuina de Picasso’. Museu Picasso. Barcelona. Fins al 30 de setembre. Amb obres que fan referència a restaurants, natures mortes que destaquen estris i ingredients i escrits poètics que es basen en l’imaginari culinari, la mostra entén la cuina com a metàfora de l’acte creatiu per Picasso. A més la mostra es completa amb una sala especial basada en la filosofia culinària de Ferran Adrià. ‘La llum negra’. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Barcelona. Fins al 21 d’octubre. L’exposició tracta sobre la influència que les diferents tradicions secretes han exercit en l’art contemporani des dels anys 1950 fins avui. Presenta unes 350 obres d’artistes tan dispars com ara Antoni Tàpies, Agnes Martin, Henri Michaux, Joseph Beuys, Ulla von Brandenburg, William S. Burroughs, Joan Jonas, Jordan Belson, Goshka Macuga, Kenneth Anger, Rudolf Steiner, Alejandro Jodorowsky, Francesco Clemente i Zush. ‘Antoni Tàpies. Biografia política’’ Fundació Tàpies. Barcelona. Fins al 24 de febrer. El lapse cronològic que desplega aquesta exposició ens transporta des del 1946 fins al 1977. Viatgem de la postguerra i la dictadura a les darreries del franquisme i la transició democràtica a l’estat espanyol. La biografia que es deriva d’aquesta tria no pretén il·lustrar la vida de l’artista, sinó la circulació de les obres. ‘Gala Salvador Dalí. Una habitació pròpia a Púbol’. Museu Nacional d’Art de Catalunya. Barcelona. Fins al 14 d’octubre. Algú va escriure que desvetllar Gala seria desentranyar el tauler surrealista que sense ella continua incomplet. Res més cert. Gala és clau en el desenvolupament literari del seu primer marit, Paul Éluard, i és qui, el 1929, albira les potencialitats de Dalí. Amant de Max Ernst, fotografiada per Man Ray, Brassaï… Gala és molt més que la bella dona ambiciosa: és una extraordinària escriptora i autora de diversos objectes surrealistes. ‘Domènec. Ni aquí ni enlloc’. Museu d’Art Contemporani de Barcelona. Barcelona. Fins a l’11 de setembre. A partir de diferents edificis i monuments emblemàtics de la modernitat, Domènec analitza les propostes del moviment modern i el seu llegat en la contemporaneïtat, utilitzant com a suport de la seva recerca projectes in situ, instal·lacions, maquetes, fotografies, workshops, seminaris i vídeos. El seu treball parteix dels diferents contextos locals i estableix un diàleg amb altres àmbits internacionals per presentar l’impacte de propostes utòpiques sorgides arran de la revolució industrial i en contraposició al capitalisme. ‘Faraó. Rei d’Egipte’. Caixafòrum. Barcelona. Fins al 16 de setembre. La mostra presenta més de 150 objectes de l’antic Egipte provinents del British Museum per explicar la vida en aquells temps i presta una atenció especial a la figura del faraó. Analitza diferents aspectes del monarca egipci, com ara el seu caràcter diví, la simbologia de les vestimentes i les joies, la religiositat, els rituals, l’organització administrativa del país, les guerres expansives i de protecció i, per descomptat, la vida de palau. ‘Maig del 68 pels fotògrafs del France-Soir’. Palau Robert. Barcelona. Fins a l’11 de setembre. Coincidint amb els cinquanta anys del Maig del 68, l’Institut Francès de Barcelona organitza una mostra fotogràfica d’aquests fets històrics, una revolta contra l’ordre establert en una societat estancada. Està formada per més de cinquanta imatges que els reporters del diari France-Soir van captar in situ. ‘Kader Attia. Les cicatrius ens recorden que el nostre passat és real’. Fundació Miró. Barcelona. Fins al 30 de setembre. L’exposició de l’artista francoalgerià Kader Attia és un recorregut per algunes de les seves obres més destacades dels últims anys, en diàleg amb nous treballs creats per a l’exposició. Seleccionades especialment pel mateix artista, aquestes obres giren entorn de la noció de reparació, una de les principals línies d’investigació d’Attia. ‘Guinovart: referents vitals’. Museu d’Art de Girona. Girona. Fins al 30 de setembre. La mostra, que es fa amb motiu de l’Any Guinovart, desenvolupa un itinerari singular per l’àmplia trajectòria de l’artista a partir dels seus referents. Obres de Mir, Nonell, Picasso, Dalí i Miró dialoguen de manera visual i conceptual amb les de l’artista. Són els grans referents de l’artista als quals cal afegir, com a segell propi, els ocres dels paisatges de blat i pedra seca d’Agramunt i els blaus del mar de Castelldefels. ‘Natura en evolució. De Van Goyen a Pissarro i Sacharoff’’ Espai Carmen Thyssen. Sant Feliu de Guíxols. Fins al 14 d’octubre. L’exposició mostra, a través d’una seixantena de quadres, la transformació del paisatge i els canvis de relació que la societat hi ha anat fent. També explica com la pintura i les innovacions tècniques i estètiques incideixen en la nostra percepció de l’entorn. I ho fa mitjançant grans pintors europeus i americans provinents de la Col·lecció Carmen Thyssen. ‘Els Dalí de Figueres. La família, l’Empordà i l’art’. Museu de l’Empordà. Figueres. Fins a l’11 de novembre. La mostra és fruit de l’exhaustiva investigació que durant quatre anys ha fet la historiadora Mariona Seguranyes i que ha permès de localitzar documents fins ara desconeguts. En total, s’exposen 13 olis, 27 dibuixos i 62 documents originals per a entendre la història familiar dels Dalí, una de les nissagues més importants de Figueres. ‘A contratemps. Mig segle d’artistes valencianes (1929-1980)’. Institut Valencià d’Art Modern. València. Fins al 2 de setembre. L’exposició recrea el camí lent i espinós que les artistes valencianes van haver de recórrer per a conquerir la seva visibilitat i professionalització des del final de la dictadura de Primo de Rivera i la Segona República, passant pel franquisme, fins a la dècada dels anys vuitanta. Amb obres de Manuela Ballester, Carmen Calvo, Amparo Segarra, Jacinta Gil, Juana Francés, Ana Peters, Monika Buch, Isabel Oliver, Ángela García Codoñer, Cristina Grau, Victoria Civera, Soledad Sevilla i Cecilia Bartolomé. ‘L’esperit d’una època: Ignacio Pinazo en la col·lecció de l’IVAM’. Institut Valencià d’Art Modern. València. Fins al 17 de maig. El pintor realista Ignacio Pinazo va obrir un espai nou per al tractament del naturalisme, la llum i la investigació. Amb els seus tocs i pinzellades àgils que transmetien una realitat en moviment, va definir un estil personal caracteritzat per les formes lliures i la defensa de l’autonomia de l’art que reivindica l’experiència i la interpretació a partir del seu aspecte inacabat. ‘Sorolla i l’espiritualitat’. Fundació Bancaixa. València. Fins al 9 de setembre. La mostra és una aproximació a la temàtica religiosa en l’obra de l’artista valencià, que es caracteritza per ser minoritària en el conjunt de la seva producció. Es concentra en els anys més primerencs de la seva trajectòria, quan consolidava la personalitat artística i abans de desenvolupar el seu estil luminista. Per això l’exposició està integrada per sis obres datades entre 1883 i 1899. ‘Aigua, fang i silencis. La “riuà” 60 anys després’. Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat. València. Fins al 14 d’octubre. Seixanta anys després de la riuada del Túria del 1957, les investigacions han permès de reconstruir aquest important episodi de la història de la ciutat i analitzar-ne les conseqüències. L’exposició mostra una visió més integrada de les tres fases temporals en què es va dividir la catàstrofe: la riuada i la crisi humanitària immediatament posterior, les gestions per a restablir la normalitat i el retorn a una quotidianitat precària. ‘Joel Meyerowitz. Cap a la llum’. Centre d’Art Bombas Gens. València. Fins al 20 de gener. Meyerowitz és considerat un dels grans representants de la fotografia de carrer, per haver continuat i renovat el llegat d’autors com ara Henri Cartier-Bresson o Robert Frank amb un llenguatge propi. La mostra aplega 98 fotografies, quasi totes fetes a Màlaga entre 1966 i 1967, on l’autor va conviure amb els Escalona, una de les famílies flamenques de més renom a la ciutat. ‘Şükran Moral. El món per dins’. Es Baluard. Palma. Fins al 9 de setembre. Com cada estiu, Es Baluard convida un artista internacional a presentar un projecte temàtic a l’Aljub. Enguany s’incideix en l’activisme feminista en reconeixement del treball de l’artista turca Şükran Moral. És una de les figures més influents de l’art contemporani turc i les seves obres i vídeos performatius tracten temes limítrofs sobre els rols de gènere i sobre les estructures de poder. ‘Miró, esperit salvatge’. Fundació Joan i Pilar Miró. Palma. Fins al 17 de febrer. Aquesta exposició de Joan Miró ofereix un conjunt de claus per a aproximar-se a l’esperit i al pensament de l’artista. És impossible acostar-se a la seva figura sense parlar de la gran afecció que sent per la seva terra i la seva identitat, aspectes que influeixen de manera molt directa en la seva obra. ‘Somni o realitat. El món de Giorgio de Chirco’’. Caixafòrum. Palma. Fins a l’11 de novembre. Arquitectures i places silencioses, maniquins humanitzats, personatges mitològics, natures mortes i objectes descontextualitzats en paisatges que evoquen una atmosfera de suspens. Una retrospectiva que mostra l’evolució de la producció artística de Giorgio de Chirco, el gran mestre de l’art metafísic, i un dels artistes que va influir més en l’art del segle XX. ‘Memorial Retirada’. Maternitat Suïssa. Elna. Fins al 23 de setembre. És una mostra que honora la memòria dels refugiats republicans anònims que van passar l’hivern de 1939 a les platges de diverses localitats del Rosselló. Basant-se en fotografies històriques, l’artista nord-català Philippe Domergue reflexiona sobre la memòria històrica i les fronteres.

Summary: Vint exposicions per a visitar aquest agost


El nou secretari d’Ocupació del País Valencià, Enric Nomdedéu, ha escrit a primera hora d’avui al seu compte de Twitter: ‘Una salutació als que estan esperant a les notícies de les 9 per a piular: el dia que nomenen a Nomdedéu com a SA d’ocupació puja l’atur’. El ministeri d’Ocupació espanyol ha fet públiques les dades de l’atur aquest matí. Al País Valencià ha augmentat un 1,5%, és a dir, 6.451 persones s’han quedat sense feina. L’agost, tradicionalment, és un mes en el qual l’atur tendeix a augmentar perquè s’acaben molts contractes de la temporada d’estiu. Una salutació als que estan esperant a les notícies de les 9 per a piular: "el dia que nomenen a Nomdedéu com a SA d'ocupació puja l'atur" — (((Nomdedéu))) (@Nomdedeu) September 2, 2016 Nomdedéu, en un piulet posterior, un cop ja s’ha oficialitzat la seu nomenament, ha agraït la confiança del govern i ha dit que es mantindrà ‘fidel per sempre més al servei d’aquest poble! Gràcies’. La vice-presidenta i portaveu del Consell, Mónica Oltra, s’ha manifestat sobre el piulet del secretari i ha dit que ‘té sentit de l’humor, cosa que és important per a governar, també per viure, però governar més’. I ha afegit que Nomdedéu té ‘solvència tècnica i política incontestable’ per desenvolupar el càrrec. Per a més informació: —Enric Nomdedéu i Rafa Carbonell parlen obertament de la crisi interna del Bloc

Summary: Nomdedéu: ‘El dia que nomenen Nomdedéu secretari d’Ocupació puja l’atur’


Manuel Milián Mestre (Forcall, 1943) va entrar en política quan es va convertir en l’home a Catalunya de Manuel Fraga, amb qui va començar a teixir una xarxa de contactes i a fer reunions en calndestinitat per a encarar la transició democràtica. Més tard fer carrera política com a diputat del PP i va ser membre de l’executiva. Però l’any 2000 es va enfrontar amb la deriva que impulsava José María Aznar i va abandonar el partit per la porta del darrere. D’aleshores ençà, el gran públic el coneix per la seva participació en algunes tertúlies i per ser vocal de Foment del Treball. Des del despatx que té a la seu nacional de la patronal, analitza de manera molt crítica l’actualitat política. Reparteix contra tothom. Rajoy, per no haver entaulat mai el diàleg –cosa que diu que ell li va recomanar–; Santamaría, per ser la ideòloga de la judicialització de la política; i Puigdemont, per ser un ‘arrauxat’. —Coneixeu Pablo Casado? —Sí, una mica. —I de quin perfil és? —Jo estic molt content que hagi guanyat, perquè la senyora Sáenz de Santamaría és una maligna. Ha fet una política molt perversa i ha fet ús de molta informació de l’estat. Pel partit circulen històries sobre dossiers i coses… —Informació de quina mena? —Informació que li venia de l’estat… Imagineu-vos-ho. Llavors aquesta senyora no representava l’essència del partit, precisament. La seva manera de pensar no casa amb els orígens del partit. Perquè el partit l’han pervertit. Rajoy ha fet molt de mal, molt de mal, però tot va començar amb Aznar. I la corrupció va començar amb Aznar i la seva gent. —Casado sí que representa l’essència del partit? —Pablo Casado és un home que porta la sang del partit, Saénz de Santamaría no. Casado és d’una nova generació que no s’ha allunyat de les matrius del partit. Hi ha una cosa que m’indigna molt i és que s’ha intentat anul·lar l’esperit humanista i cristià de la fundació del partit. És que el PP va ser un nucli de congregació de moltíssima gent. Hi havia una barreja molt curiosa. I Casado ve d’aquesta ànima i per això ha tornat a parlar de valors cristians. Els darrers temps hi havia hagut un seguit de gent, des d’Aznar, que havia anat eliminant l’essència del partit. Era un corrent laïcista molt potent i l’últim representant n’ha estat la senyora Santamaría. Per això estic tan content que l’hagin defenestrada. Dit això, pel que fa a Catalunya, si Casado no és intel·ligent, endurirà la postura. Però vull pensar que serà penetrable a influències que puguin refer el seu pensament respecte de Catalunya. Vull pensar-ho, no ho afirmo. —Si entra a competir amb Ciutadans, no és cap bona notícia per a Catalunya. —Sí, ell vol recuperar el terreny que li ha pres Ciutadans, i aquest és el perill. —Tanta radicalitat en el lideratge dels partits no farà créixer l’independentisme? —Jo noto un cert cansament de l’independentisme. La fatiga desmaterial, que en diuen els físics. Gent cansada que veu que això s’estampa contra el mur. Veig un cert desànim. Fixeu-vos que les manifestacions han anat baixat de participació. D’una altra banda, hi ha molta gent que se sent molesta amb la campanya radical de l’independentisme. És una emprenyada que està callada, però que es va organitzant. I ho dic perquè en tinc coneixement. Però penso que en aquest moment hi ha una cosa molt perillosa per al procés, que és el govern. —El govern de Madrid. —Sí, el govern de Madrid. Quan tens un personatge que et va a la contra, un adversari o un enemic, pots preveure la teva estratègia en funció de la seva trajectòria. És més fàcil no enganyar-te. Però quan tens un adversari que actua de manera imprevisible, no li pots preveure la trajectòria. De manera que creus una cosa quan diu segons què, i quan vas avançant per aquell camí, et trobes una garrotada a la cantonada que no t’esperaves. —Així és Pedro Sánchez? —El senyor Pedro Sánchez no és un home seriós. Pedro Sánchez és una persona que no té principis i canvia de discurs ara, a les set de la tarda, a les dotze de la nit i demà a les vuit del matí encara fa un altre discurs diferent. El mínim és que un governant no canviï de discurs. Si Torra i companyia es fien de Pedro Sánchez, estan arreglats. Ja us ho dic jo. No sabem cap on anirà això perquè és un govern factual, no pas un govern consistent i amb un suport social. És factual. Han fet una gran combinació, molt estrambòtica, de la qual ha sorgit un govern que no ha estat votat. I que a més ha estat derrotat diverses vegades a les urnes. —No el veieu amb el lideratge per a entomar un diàleg sincer i proposar solucions? —No, li veig un lideratge flonjo, en què aquest senyor tindrà molta porositat, i si el govern català és astut, no dic intel·ligent sinó astut, li podrà colar algun gol. Però si és arrauxat, es trobarà amb alguna sorpresa. —La solució és fer un referèndum? —Jo crec que la solució, a llarg termini, és un referèndum. Passa que aquí hi ha un problema greu, i és que un referèndum sobre la qüestió espanyola és per a tota la nació, no per a una part. I això ho veig molt complicat. —No va passar a Escòcia, per exemple. —Ja ho sé, però Anglaterra no té la constitució espanyola. Jo crec que la primera part de la solució no és un referèndum. —I quina és? —L’última, serà un referèndum. La primera serà entaular una negociació seriosa. —Crec que vau redactar unes propostes per a desencallar la situació política que vau fer arribar a Rajoy. —He fet diversos informes, però Rajoy no ha fet cas ni d’una coma. —I què hi dèieu? —En el primer de tots, que el vam redactar dues persones, amb participació final d’una altra persona que va dir ‘això sí’ i ‘això no’ –prefereixo no dir-ne el nom–, hi havia quatre idees fonamentals. Es feia una anàlisi de la situació històrica de Catalunya, de la reivindicació nacional de Catalunya al llarg de la història. I després donava una fórmula a aplicar. Primera, no fer cap reforma constitucional, sinó una addenda constitucional, que és una teoria de Miguel Herrero. És a dir, s’hauria d’especificar qui eren ‘nacionalitats’ i qui eren ‘regions’ a Espanya segons la constitució, article 2. —És a dir, dotar de singularitat nacional Catalunya. Segona. —Una revisió del pla fiscal, és a dir, no demanar el concert, però sí arribar a un pacte i a una entesa fiscal en la qual s’alliberés Catalunya de la pressió fiscal i no se l’obligués a ser el motor de la solidaritat interregional. És que els bascs i els navarresos se’n riuen, de la situació actual. Al final els únics que paguen són Catalunya, el País Valencià, les Illes i Madrid. —Tercera. —Autonomia i sobirania plena en la cultura catalana i en la llengua. Que mai més no es toqui aquest tema. Que es deixi la cultura i la llengua catalana als catalans i que fem el que creguem convenient. I com a quart punt, fer una revisió en profunditat del pla d’inversions en infrastructures a Catalunya perquè és injust. Jo crec que amb aquests quatre punts, si Rajoy els hagués posat en marxa, no seríem on som. —Quan li vau lliurar? —Crec que va ser el 2014. Però no ha fet cas de res, de res! I li’n vaig enviar més, però res. En vaig fer un de força extens i amb moltes propostes, ell el va rebre de mà sabent que era meu. Això potser va fer que no el tingués en compte. I hi ha una persona que per mi és perversa, i es diu Jorge Moragas. El porter de nit. Parlava amb Rajoy qui ell decidia. A mi em consta de gent de pes de Catalunya que va demanar audiència amb Rajoy i ell els la va negar. Sabeu què els deia? Expliqueu-m’ho a mi i ja li ho diré. I el missatge no arribava. És evident que la qüestió de Catalunya es va escapar de les mans de Mariano Rajoy, per culpa de qui fos, d’ell o de Soraya, i això ha pogut crear un problema seriós a Europa. —Amb qui més vàreu compartir aquest informe? —Artur Mas va dir que els signava. —Us ho va dir personalment? —No, al president d’aquesta casa , que li va llegir el paper. Un resum de l’informe. —Quan va ser això? —El moment que es va lliurar l’informe a Rajoy. —El 2014. —I a l’actual rei emèrit li va agradar tant que es va quedar el paper. Per tant, jo crec que el primer pas va en la direcció d’aquest paper. Ara, aquí hi ha una resposta. Si hi ha una proposta a negociar d’acord amb un paper d’aquest tipus, s’haurà de veure què dirà el senyor Torra i què dirà el senyor Puigdemont. Perquè aquí ja han saltat moltes barreres i s’ha volgut anar molt de pressa. És a dir, aquestes coses no són d’avui per demà com pensava el senyor Puigdemont. Són a llarg termini, aquests processos. Hauran de fer una reflexió, una reconducció d’energies i encaixar el diàleg. —Què us sembla la figura de Carles Puigdemont? —Crec que Puigdemont ha estat un arrauxat. De debò, crec que ha errat el càlcul de possibilitats. Mireu, he estat amic de Jordi Pujol, i em moriré essent amic de Jordi Pujol. Puigdemont és una persona que no té el background de Pujol, no té el sentit d’estratègia de Pujol, no té l’astúcia de Pujol. El tan criticat ‘peix al cove’ per mi era la tàctica encertada per a arribar a un final feliç a Catalunya. No sé si independent, però feliç sí. —Pujol no tenia dos milions i mig de persones al carrer reclamant la independència. —Pujol podia tenir-les, no us enganyeu. Pujol tenia un talent estratègic. Anava pas a pas, i no es feia enrere. I la prova és el pacte del Majestic i els acords que arriba amb Aznar. Aconsegueix allò que no ha aconseguit ningú: eliminar el servei militar, reduir la Guàrdia Civil a uns punts mínims a Catalunya, ampliar els Mossos d’Esquadra, ampliar la capacitat fiscal del Parlament de Catalunya, perquè no hi havia normativa fiscal i calia adquirir-la… Que la gent s’ho pensi, ara és molt fàcil criticar el passat. En Puigdemont no ha aconseguit res, encara. Pujol va aconseguir moltíssim. El millor finançament que va tenir Catalunya, després del pacte fiscal. —Veieu futur polític a Puigdemont? —Jo crec que es cremarà en l’operació. Però bé, en aquestes causes sempre hi ha víctimes. —I de Torra què en penseu? —Jo crec que és una persona més assenyada que no es pensa la gent i diuen a Madrid. Crec que és una persona reflexiva, però crec si vol arribar lluny en el procés, gesticula massa. Tot l’excés en la gesticulació són arestes que es posen damunt la taula. Tot el que sigui llimar arestes són possibilitats d’avançar en la taula de negociació o de diàleg. Jo amb això sóc molt progressiu. No és tot o res. El tot o res sempre acaba malament. —Ara damunt aquest taula de negociació no hi ha els punts que dieu i prou, sinó que també hi ha presos. Creieu que són presos polítics? —Després de l’última resolució del senyor Llarena en la qual va retirar l’euroordre, hi ha poques coses a discutir. No vull acusar ningú, però hi ha hagut una certa arbitrarietat que ha portat a una situació estrambòtica. Que hi ha una causa gravíssima que és la conculcació de la constitució, és innegable, però no sé com es pot enfocar jurídicament. Ara, que hi ha hagut una instrumentalització de la justícia per part del govern de Rajoy, no en tinc dubte, perquè són les tesis de Soraya Sáenz de Santamaría. Massa funcionaris de l’estat al govern espanyol, massa funcionarisme en l’administració pública espanyola, massa cossos d’elit com els advocats de l’estat, com era Santamaría, que marquen el caràcter de la política estatal, massa connivència amb la fiscalia, massa pressió o condicionament a la justícia. Que curiós, oi?, que el senyor ministre de Justícia de Santamaría, Rafael Catalá, s’hagi alineat amb Casado? És un detall important. —Com ho interpreteu? —Doncs que l’ex-ministre ha vist que s’ha forçat massa la màquina. I mira que el va nomenar Santamaría. La justícia ha estat instrumentalitzada, directament o indirecta. —Els consellers haurien de ser presos? —Jo crec que si hi ha hagut una alteració de l’ordre constitucional, s’ha de sancionar, però presó preventiva in eternum ho trobo una barbaritat. Després de tot el que ha passat, valdria una reflexió i una marxa enrere si cal. Quan fas un pas endavant, si té bona acollida, es consolida, però si aquest pas és rebutjat, no es consolida. Però s’ha quedat a mig camí, que és el que vivim. Es revesteix l’argumentació jurídica per crear un delicte que no està provat i ni ben tipificat, i això condueix a una confusió on tot és possible. No puc entendre tants mesos en presó preventiva. —Com vau viure el primer d’octubre? —Jo vaig ser aquí al despatx tot el dia. No em vaig moure d’aquí i vaig anar seguint tot el procés. Jo no vaig votar, de fet a casa no va votar ningú. Em va preocupar molt la parafernàlia que es va muntar al matí. —Parafernàlia o violència? —No, jo dic parafernàlia perquè part de la parafernàlia és la violència, però no únicament. Jo crec que van passar moltes coses estranyes que algun dia algú haurà d’explicar. Per què es va donar una consigna de violència als policies i guàrdies civils? Això, el senyor Zoido ho haurà d’explicar algun dia. Per què no es van requisar les urnes quan estaven perfectament localitzades? —Qui ho diu que estaven localitzades? —Jo us ho dic. El CNI tenia les urnes localitzades. Per què no les van requisar? Recorda l’argument de Mariano Rajoy: ‘Jo només dic que no tindran urnes per a votar.’ No deia referèndum, sinó que no hi hauria urnes. I hi va haver urnes. I sabien on eren, les urnes. —I per què creieu que no les van voler requisar? —Ah, no ho sé. Només dic que hi ha moltes coses que no veig clares. Tercer interrogant. Per què al migdia de sobte s’acaben els cops i les garrotades? Aquí hi ha tres interrogants que no s’han explicat i que ajudarien a entendre què va passar ben bé. —I després ve el 155. —Tenint en compte la situació anòmala que s’havia creat, era possible i, a parer meu, s’havia d’aplicar. De quina manera s’havia d’aplicar, aquesta és una altra qüestió. —I us sembla bé com es va aplicar? —Hi ha coses que sí i coses que no. Però crec que calia aturar aquella situació i reformular-la. Però la meva crítica va més enllà de tot això. Jo no entenc un govern que no obri una porta o una finestra per negociar. Jo no entenc un govern que, davant la magnitud del problema que venia, i el van avisar, no fes res. El govern de Rajoy no ha escoltat, no ha volgut llegir, i si ha llegit, és un irresponsable. I un últim retret, en una situació de gran tensió, no has de tancar el gat sense una gatera perquè no s’escapi, perquè t’esgarraparà la cara. Has de deixar alguna finestra perquè hi hagi un punt de fuga de l’energia. La millor manera de fer les coses és asseure’s al voltant d’una taula i parlar. Encara que sigui per discrepar, però parlar. I això no ho ha fet Rajoy, que ha fet una antologia de com no s’han de fer el procediment d’una crisi. —Des de sempre us heu mogut en cercles d’empresaris i, de fet, sou vocal de Foment del Treball. Què vau pensar quan el govern espanyol va aprovar el decret llei que permetia que una empresa traslladés la seu social sense necessitat de tenir el vist-i-plau de la junta d’accionistes? —Entre molts empresaris hi havia un ambient de cansament, de fatiga. Recordo un senyor d’una empresa important que tenia la seu social al passeig de Gràcia. Cada any suportava una inspecció fiscal. Quan ja n’havia passades quatre o cinc i n’estava fart, va decidir de domiciliar l’empresa a Andalusia, i encara no havia començat el procés. Ipso facto es van acabar les inspeccions fiscals. Abans del procés! Això és un símptoma que aquí hi havia una pressió fiscal molt gran sobre els empresaris catalans. A part d’això, hi ha hagut una gent molt amoïnada que quan va veure que començava la batalla del procés, va tenir por, perquè els diners són molt porucs. El procés, sumat a la pressió fiscal, multiplica la causalitat de: ‘senyors, ens n’hem d’anar’. —Però el problema de fons, dieu, és que hi hagi més pressió fiscal. —És el que dic. Hi ha força empreses catalanes que van marxar a Madrid per això. Aquest gota a gota ja era d’un miler. Entre altres motius, també, pels drets hereditaris. Aquí et foten una gran clatellada, i allà res. Recordo una reunió de la Comunitat de Madrid a la seu de la CEOE de la qual vaig sortir molt escandalitzat. Arran de la política fiscal que havien aplicat Aguirre i Cifuentes, la comunitat havia fet un creixement espectacular. I els empresaris, la patronal i el govern madrileny eren allà felicitant-se. I a mi em cremaven els budells. Era a punt de dir-los: ‘senyors, que destrosseu Espanya! No us adoneu que aneu xuclant la riquesa dels altres i que vosaltres no heu creat?’ —L’aprovació del decret va ser una manera de facilitar la fuga d’empreses i assenyalar els qui no ho volien fer? —Pot ser interpretat d’aquesta manera. Jo no ho afirmo, però pot ser interpretat així. Això ha fet que gairebé quatre mil empreses se n’hagin anat. I que no es pensin que tornaran, eh? A Catalunya veig que molts es pensen que tornaran, però no. Només algunes. —Com acabarà tot? —Ara mateix no anem pel bon camí. Jo crec que si s’asserenen un poc els ànims, s’apaivaguen les pressions externes i el president Torra pren una actitud d’astut, jo crec que això pot millorar. I fins i tot fer un pas endavant. Però no més d’un, perquè el tot o res serà un fracàs. —Primer el diàleg, dieu. —Sí, primer el diàleg. El segon és el fiscal, no en tingui cap dubte, perquè el que fan a Catalunya és injust. I al País Valencià. I a les Illes Balears. I llavors què passa? Que la càrrega de la motxilla de solidaritat interregional és de tot el Mediterrani. Aquesta part del Mediterrani, que és el 42% de l’economia nacional i més del 45% de les exportacions, l’insulten quan no inverteixen en el corredor mediterrani. És un insult suficient per a justificar no la independència de Catalunya sinó de Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears. Aquest greuge pot donar peu a una reacció de tota la Corona d’Aragó. —També ha estat una manera de fer geopolítica i debilitar els lligams d’una mateixa identitat cultural i lingüística. —És evident. Però sobretot, per a debilitar la relació econòmica. Si tu tens un tros d’Espanya que et suporta un 40% del pressupost, és la mort total d’aquell estat. Per què? Perquè aquí es paguen els impostos religiosament i el paquet que s’aporta és molt superior a la proporció d’economia transparent i economia negra d’Andalusia, Múrcia, Extremadura… Quan fas el paquet final per a repartir el pressupost, veus que hi ha una desproporció molt alta. Sempre vaig dir al PP que vigilessin perquè es cometia una injustícia distributiva. I és la justícia distributiva que et justifica l’estat. L’equanimitat. Si no hi ha equanimitat, no es justifica l’estat perquè és un estat dominant. Jo no sóc independentista, però sóc analista, eh? I no sóc ximple. —Amb tot això que em dieu, si demà hi hagués un referèndum d’independència, què votaríeu? —Emocionalment potser votaria que no, però cerebralment potser votaria que sí. Jo em sento espanyol i trencar amb això no m’agradaria, però racionalment hi ha causes justificades pel sí.

Summary: Manuel Milián Mestre: ‘Si el govern català és astut, li podrà colar algun gol a Sánchez’


La consellera de Presidència i portaveu del govern, Meritxell Budó, ha manifestat la voluntat de la Generalitat d’acollir els migrants de l’embarcació Open Arms, que fa setze dies que esperen a bord que els permetin de desembarcar en un port segur. En una entrevista de l’agència Europa Press, ha deplorat la ‘situació gravíssima’ d’aquestes persones, n’ha reclamat una solució immediata i ha recordat que el president de la Generalitat, Quim Torra, ha ofert els ports catalans perquè hi desembarqui la nau, que és a la costa de Lampedusa, a Itàlia. Budó ha reclamat ‘sensibilitat i responsabilitat’ a la Unió Europea i al govern espanyol per a garantir ports segurs i que tots els integrants del vaixell puguin trepitjar terra ferma. Ha dirigit una crítica al president en funcions de l’executiu espanyol, Pedro Sánchez, al qual ha retret: ‘Al principi semblava molt sensible amb aquests temes, però de seguida hem vist que no va durar gens.’ Budó, anteriorment dirigent del Fons Català de Cooperació al Desenvolupament (FCCD), ha reivindicat que la Generalitat i molts governs municipals han treballat per obtenir recursos necessaris per a poder oferir aquest acolliment. ‘Que volem acollir i que som un territori d’acolliment no és cap novetat. De fet, fa temps que Catalunya es va oferir acollir persones refugiades’, ha destacat la consellera, que ha recordat que aquesta crisi es va fer mediàtica el 2015, encara que la guerra de Síria es remunta al 2011. Demana de no polititzar la seguretat Quant al debat sobre la seguretat a la capital catalana, ha descartat que Barcelona tingui tal problema i l’ha cenyit a ‘fets puntuals que no tenen una correlació els uns amb els altres’. ‘No tenen un vincle entre si i jo demanaria que no es polititzin aquests fets i màxima col·laboració entre administracions per a afrontar aquestes realitats a casa nostra i sobretot confiança en els cossos de seguretat perquè puguin fer la seva feina allunyats del focus mediàtic’, ha recalcat. No obstant això, ha admès que aquestes informacions causen alerta, per la qual cosa cal enviar missatges de tranquil·litat: ‘I una manera és que les administracions sortim a dir que hi treballem, que col·laborem i que ho fem conjuntament per garantir que la seguretat als nostres pobles sigui la que ha de ser.’

Summary: La Generalitat s’ofereix a acollir els migrants de l’Open Arms


‘Què demanaria al nou batlle de Barcelona? Que declari immediatament l’emergència climàtica.’ Pep Puig (Vic, 1947) parla amb aquesta contundència sobre la crisi climàtica en què vivim de fa uns quants anys a tot el planeta. La seva estima per la natura té origen en les excursions a la muntanya que feia amb el pare, un conegut sastre vigatà amant de la muntanya: fou un dels membres de la Unió Excursionista de Vic que participà en l’arribada de la Flama del Canigó al Principat. Però també hi tenen relació les sortides al bosc amb els escoltes, al grup dels llobatons primer, i al dels minyons, a partir dels dotze anys. Als setanta va entrar en contacte amb els anomenats comitès antiurani, que lluitaven contra l’energia nuclear, i als anys vuitanta fou un dels precursors de la campanya contra l’extracció d’urani a les Guilleries. Aquella batalla, contra pronòstic, es va guanyar. Però el combat per al capgirament energètic és avui més viu que mai. ‘Ni les administracions ni els mitjans de comunicació –diu, resignat– no sembla que hagin entès gaire res; cal que tots tinguem clar que si no fem un canvi radical aquest planeta ben aviat serà inhabitable; hem de fer les paus amb la natura.’ Estudià enginyeria industrial a la Universitat Politècnica de Catalunya i s’especialitzà en tècniques energètiques, una branca de l’enginyeria que aleshores desembocava quasi sempre en feines prou ben remunerades en empreses dedicades a generar energia nuclear (de fet, la major part dels seus companys d’estudi s’hi van acabar dedicant). Però ell va optar per un camí diferent i, en lloc de col·laborar a generar-la, va decidir de lluitar-hi en contra. ‘D’energia l’univers n’és ple, només cal saber captar-la de manera que no malmeti el planeta. En canvi, fem a l’inrevés, tot i que al segle XXI tenim la tecnologia i el coneixement necessaris per a fer-ho bé.’ Per què no ho fem? ‘Perquè els nostres governs, en lloc de fer-ho fàcil, no fan sinó posar-hi traves per acabar afavorint les empreses que fan el negoci de sempre.’ Va anar a viure al barri d’Horta el 1984 i a casa seva hi ha instal·lades, d’aleshores ençà, dues de les primeres plaques solars de Barcelona. ‘Aleshores sí que era complicat d’instal·lar-se plaques solars casa; avui, malgrat la mala regulació de les administracions, és molt més senzill i bé de preu.’ Són plaques tèrmiques, per a escalfar l’aigua. Pràcticament tota l’aigua calenta que es fa servir a casa seva prové d’aquestes plaques, i, per tant, no ha de cremar gas. A més, és un dels promotors del molí de vent de Pujalt (Alta Anoia), que funciona de fa un any. És la primera iniciativa ciutadana d’aquestes característiques de tot l’estat espanyol: particulars, famílies, associacions i petites empreses han finançat conjuntament aquest molí que a hores d’ara ja fa electricitat per a més de dues mil famílies (podeu veure’l, en directe, en aquesta webcam). ‘És energia neta, de proximitat i alhora economia col·laborativa; perquè la gent ha de saber que pagant el rebut de la llum a segons quines empreses en el fons empobreix el país: l’estat espanyol fa una despesa astronòmica per comprar energia a països llunyans.’ Autor de desenes d’estudis, recerques i llibres sobre energia i medi, actualment és vice-president de l’Associació Europea d’Energies Renovables (Eurosolar). Prèviament, havia estat president de Som Energia, cooperativa de la qual encara és membre. Avui observa amb ulls encoratjadors (però tristos i indignats alhora) com al món es multipliquen iniciatives ciutadanes, sobretot promogudes pels joves, i s’aproven lleis de gran valor per al capgirament energètic, mentre al nostre país el més calent és l’aigüera. S’imagina una ciutat del futur (un futur no gens llunyà, subratlla) pràcticament sense cotxes (ell en té un d’elèctric) i amb els terrats plens de plaques solars i de dipòsits per a captar i conservar l’aigua de la pluja. Per això no s’explica que aquí, a casa nostra, tot plegat no formi part ni de les campanyes electorals, ni dels plens municipals, ni dels consells de ministres. ‘O ens hi posem o ens queden pocs anys, i que no diguin que no ens han avisat.’ Capítols anteriors de la sèrie Barcelona: veritats incòmodes en temps de campanya: Pere Pina: ‘Al Raval, la llei és cega, sorda i muda’ Ferran Busquets (Fundació Arrels): ‘Si no ho fa l’administració, ho han de fer els ciutadans’ Jaime Palomera: ‘Si no fem res, ens acabaran expulsant de Barcelona’ Antònia Raya (CAP Raval Nord): ‘Existim perquè resistim’

Summary: Pep Puig: ‘O ens rebel·lem o ens extingim’


Als lletrats del congrés espanyol se’ls ha girat feina. L’elecció d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull a les eleccions espanyols del 28-A com a diputats i les peticions d’assistir a la sessió constitutiva de dimarts i d’exercir els seus drets polítics ha causat un problema imprevist fa uns quants mesos, abans de la convocatòria electoral. Els advocats de la defensa en van demanar la llibertat provisional i que el Tribunal Suprem espanyol demanés un suplicatori a les corts perquè el judici pogués continuar, però va refusar-ho i només els ha permès d’assistir a la sessió inaugural perquè jurin o prometin la constitució espanyola. L’argument principal del Suprem per a negar-s’hi i suspendre el judici mentre el congrés i el senat no l’aprovin és que el judici ja ha començat i els quatre diputats i el senador empresonats van incorporar-se a les candidatures quan ja eren jutjats. És a dir, la sala segona va fixar el criteri que el suplicatori només era necessari si s’obria el procés judicial contra un diputat o senador que ja exercia el càrrec. Quant a la immunitat, la sala segona conclou que es perd tan bon punt comença el judici, una interpretació discutida per juristes que argumenten que és plenament vigent i que la situació de presó és il·legal. La probable suspensió dels quatre diputats empresonats implicaria una alteració de les majories al congrés, una qüestió que pot ser clau a l’hora d’investir Pedro Sánchez i que fins i tot podria deixar de dependre dels vots d’ERC i de JxCat. Què en diu el reglament de les Corts Generals espanyoles? Ara la intenció del Suprem és que el congrés i el senat els suspenguin. Dimecres el diari El País apuntava una via, l’article 21.2 del reglament del congrés, que regula la suspensió dels drets i deures dels diputats: ‘Quan, concedida per la cambra l’autorització objecte d’un suplicatori i ferma la interlocutòria de processament, es trobés en situació de presó preventiva i mentre durés.’ D’aquestes condicions, Junqueras, Sànchez, Turull i Rull compleixen la situació de presó provisional i la fermesa de la interlocutòria de processament, per la qual són jutjats al Suprem. Restaria només el tràmit del suplicatori, que el mateix tribunal va refusar de sol·licitar per no haver de suspendre el judici. Això ho hauran de resoldre els lletrats de la cambra per donar via lliure a la suspensió dels presos polítics com a diputats. Això significaria que no podrien anar als plens, integrar-se en comissions ni votar. En el cas de Romeva, el reglament del senat és més explícit. L’article 22.1 diu que sense el suplicatori és necessari ‘en els procediments que s’instruïssin contra persones que, trobant-se processades o inculpades, accedeixin al càrrec de senador’. El Suprem ho resol dient que la instrucció és una fase anterior al judici i que hagi començat bloca la necessitat de demanar el suplicatori. Així doncs, dimarts, una volta hagin pres possessió del càrrec, s’activarà el mecanisme per a suspendre’ls. L’única decisió que probablement podran prendre és el vot per a la formació de les meses del congrés i del senat, que serà dimarts mateix. Aquestes meses sol·licitaran un informe jurídic als lletrats, el pas previ per a procedir a la suspensió formal de les seves funcions, una decisió que podrien prendre les cambres o bé el Suprem. Alteració de les majories La suspensió dels quatre diputats tindrà un efecte clar sobre les majories del congrés, atès que la majoria absoluta serà de 173 diputats en compte de 176. No obstant això, abans de la investidura Junqueras haurà de renunciar a l’acta si vol agafar la d’eurodiputat. Per tant, s’arribarà a la sessió d’investidura de Pedro Sánchez amb 347 diputats i una majoria de 174. En aquest escenari, Sánchez en tindria prou afegint als vots del PSOE els d’Unides Podem, el PNB, Compromís i el Partit Regionalista de Cantàbria (PRC), i una abstenció de Coalició Canària (CC), que ha dit que no el votarà. Als vots en contra del PP, Cs i Vox podrien afegir-s’hi ERC, JxCat i EH Bildu sense que això fes descarrilar la investidura. Junqueras probablement renunciarà a l’acta del congrés, però els tres diputats de JxCat no perquè no són candidats a les eleccions europees. Per tant, Sánchez podria prescindir de l’independentisme mentre JxCat no substituís els seus tres diputats si aconseguís de convèncer i reunir els suports del PNB, Compromís, el PRC i CC. En el cas del senat, la suspensió de Romeva no alterarà les votacions perquè el PSOE hi té majoria absoluta. El precedent del parlament El juliol passat, el magistrat Pablo Llarena va tancar la instrucció de la causa contra els presos polítics i va suspendre els qui eren diputats al Parlament de Catalunya, els mateixos que ara han estat elegits a les Corts Generals espanyoles, a més de Carles Puigdemont, malgrat que ell no és en presó preventiva. Llarena va aplicar l’article 384bis de la Llei d’Enjudiciament Criminal, relativa a la suspensió de càrrecs públics de terroristes i rebels. La presó preventiva era conditio sine qua non, però Llarena va valdre’s de l’ordre de crida i cerca a l’estat espanyol contra Puigdemont per a suspendre-li les facultats com a diputat. Aquesta resolució fou molt polèmica, atès que la jurisprudència dels tribunals espanyols establia que els processats per terrorisme o rebel·lió, com en aquest cas, haurien d’haver fet ús d’armes i explosius. A més, Llarena va habilitar un mecanisme nou i va innovar sobre allò que diu el reglament del parlament perquè els diputats suspesos poguessin designar un company de grup parlamentari que n’exercís les funcions. Junqueras i Romeva van acollir-s’hi, mentre que Puigdemont, Sànchez, Rull i Turull ho van refusar. Això va generar una gran crisi entre JxCat i ERC a l’últim ple abans de l’aturada de l’agost i una altra crisi a començament d’octubre.

Summary: L’argúcia política que amaga la suspensió dels diputats presos al congrés


El PP i Ciutadans han coincidit avui a criticar que Correus s’hagi gastat 169.000 euros de diners públics en un nou logotip que és similar a l’anterior, un fet que han qualificat ‘d’indignant’, una ‘vergonya’ i ‘presa de pèl’. Correus va presentar ahir la seva nova imatge corporativa, que manté la seva característica cornamusa i corona, així com el color groc corporatiu, però amb un disseny més senzill, àgil i obert, segons la companyia. El secretari de Comunicació Corporativa del PP, Sergio Ramos, ha titllat ‘d’autèntica vergonya’ aquest canvi de logo de la companyia postal que ha realitzat el seu president, Juan Manuel Serrano, ‘ex-cap de gabinet’ de Pedro Sánchez. ‘És una cosa que s’ha pagat amb els diners del contribuent i ha costat 250.000 €, a més del cost de canviar el logotip en tots els suports’, ha afegit el diputat canari del PP a un missatge al seu compte a les xarxes socials. Correus li ha contestat que a l’octubre de 2016, quan governava Mariano Rajoy, es va publicar ‘el plec de condicions tècniques d’implementació de nova arquitectura de marca i desenvolupament d’identitat visual de Correus, que va ser adjudicat al setembre de 2017’. L’import de licitació va ser de 250.000 euros, segons ha afegit la companyia. ‘Una presa de pèl’ No obstant això, Sergio Ramos ha subratllat que ell no posa ‘en dubte el contracte públic’ sinó que ‘els actuals responsables no hagin vigilat que no es pot cobrar 250.000 € per treure ‘les boles’ d’una corona’. Al seu entendre, és legal però ‘una presa de pèl’. En semblants termes s’ha expressat el candidat de Ciutadans a la presidència de la Comunitat de Madrid, Ignacio Aguado, que ha criticat la despesa de ‘centenars de milers d’euros en canviar el logo per deixar-ho igual’. En aquest sentit, ha recalcat que és indignant la forma en què dilapiden diners públics ‘al PSOE’. Primer van col·locar al cap de gabinet de Sánchez com a president de Correus, sense tenir ni idea del negoci ia raó de 200.000 € / any, ha assegurat en un missatge a la mateixa xarxa social. Bateria de preguntes al congrés espanyol Paral·lelament, Ciutadans ha presentat al congrés espanyol una bateria de preguntes parlamentàries en les que qüestiona aquesta despesa de Correus a renovar la seva imatge quan va acabar l’any passat amb un décit de més de 178 milions d’euros. Per això, la diputada Marta Rivera vol saber quant ha pagat l’empresa pública pel disseny d’aquesta nova imatge i també quant ha costat la seva campanya de llançament per a “comunicar-ho a tots ia totes”, citant el tuit amb el qual Correus va presentar aquesta renovació .

Summary: Correus es gasta 169.000 euros en un nou logo gairebé sense canvis


S’acosten les eleccions municipals i comencen a sorgir noves candidatures i propostes arreu del país. N’és un exemple la Crida per Palma, una candidatura municipalista i rupturista amb el règim del 78 que ja ha fet la primera assemblea oberta. Va aplegar una cinquantena de persones al casal de barri S’Escorxador i va posar les bases per a començar a definir un programa polític i una llista per a obtenir representació a l’Ajuntament de Palma. D’ençà del 2015, l’ajuntament és governat per un pacte entre el PSIB, Més per Mallorca i Podem. La Crida per Palma és crítica amb les polítiques del govern municipal, que titlla de ‘tèbies’, perquè considera que no han capgirat el model de ‘polítiques antisocials’ del PP. El portaveu de la candidatura, Jonàs Pàez, explica a VilaWeb que encara no s’ha decidit qui serà el candidat i és partidari que aquest pas el faci una assemblea de la candidatura durant les setmanes vinents. La Crida per Palma ha estat impulsada per gent de col·lectius socials i organitzacions diversos, a més d’activistes provinents del moviment veïnal. Dimarts faran una segona assemblea oberta a Ca n’Alcover. S’hi discutiran dos documents. Un sobre la base política de la candidatura, l’embrió del programa electoral, i un altre sobre el funcionament intern. També volen parlar amb la CUP de Palma per a arribar a algun acord i evitar que dues candidatures del mateix caràcter competeixin a la ciutat. Turisme i habitatge, cavalls de batalla Canviar el model turístic és un dels grans objectius de la Crida per Palma. ‘Intentam de fer front al monocultiu turístic que destrueix Mallorca i Palma’, explica Pàez. Una derivació del turisme és la manca d’habitatge, un dels problemes tant de la ciutat com de l’illa. ‘És molt difícil de trobar un habitatge digne i s’ha d’afrontar aquesta qüestió’, diu. Així mateix, la Crida per Palma convocarà aquests mesos vinents diverses Trobades per les Sobiranies als barris de la ciutat. El propòsit és que els veïns de Palma s’impliquin políticament en jornades de debat per a configurar una candidatura participativa. ‘La idea és que en surti un document de línies bàsiques perquè la candidatura tengui contingut polític. Després l’ampliarem amb les trobades, que seran sobre temes específics’, diu Pàez. La Crida per Palma es pot reproduir en més municipis, però ara per ara és circumscrita a la ciutat. Tampoc no té previst de presentar-se a les eleccions al parlament.

Summary: Neix la Crida per Palma, una candidatura municipalista i rupturista


El president Carles Puigdemont, de visita a Finlàndia, ha atès als mitjans en una concorreguda roda de premsa al parlament finlandès. Un dels temes estrelles ha estat el ple d’avui, i la possible presidència de Turull. Quan se li ha demanat si creu que Turull pot acabar a la presó, ha dit: «Res em pot sorprendre de les autoritats espanyoles. No respecten l’imperi de la llei o la democràcia. Podria ser molt estrany, i una altra gran equivocació, posar el senyor Turull, el president Turull si és escollit, a la presó. Seria surrealista. Si els catalans voten en les eleccions del 21, que van tenir una participació altíssima, les autoriats espanyoles haurien de respectar aquesta decisió. És democràcia. Enviar a Turull a la presó, o la resta dels meus col·legues, és no respectar la voluntat dels catalans (….) Espero que no hi hagi problemes. Si demà la Justícia continua interferint en la separació de poders i el respecte per les urnes continuarà havent-hi un agreujament de la situació.» ‘Tots els actors han d’estar a l’alçada’ Sobre la posició de la CUP, a preguntes dels periodistes, Puigdemont ha dit: ‘El parlament té una gran responsabilitat. Té un gran desafiament davant un govern que ha anat molt més enllà de les normes de la democràcia, i que ha violentat, de fet, l’estat de dret. El Parlament és dipositari de la voluntat i l’encàrrec és clar. I tots els actors han d’estar a l’alçada del moment històric de mantenir una posició enfront d’un estat que ultrapassa tota norma’. Vegeu la conferència de premsa de Puigdemont des del Parlament de Finlàndia:

Summary: Puigdemont: ‘Enviar a Turull a la presó, o la resta dels meus col·legues, és no respectar la voluntat dels catalans’


Només durant la primera meitat del mes d’agost han arribat a Catalunya 225 menors estrangers no acompanyats. Ho ha explicat el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani, en una entrevista avui a ‘El matí de Catalunya Ràdio’. El Homrani també ha recordat que durant el mes de juliol en van arribar més de 450. El govern els vol acollir, ha dit. Tanmateix, ha criticat que l’acolliment no segueixi un sistema lògic. Per això ha demanat a l’estat espanyol més planificació, informació i transparència per poder-los atendre bé. ‘No entenem com poden arribar menors a aquest país i que no ens avisin’, ha dit. I ha afegit que calia ser molt més àgil amb la resolució de la situació administrativa dels menors un cop arriben. Segons les dades públiques del govern, enguany, fins a final de juliol havien arribat a Catalunya 1.450 infants i adolescents no acompanyats, pràcticament el mateix nombre que en tot el 2017.

Summary: Arriben a Catalunya 225 menors estrangers no acompanyats durant la primera meitat d’agost