El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha obert una nova de ronda de contactes amb partits polítics per mirar d’aconseguir la seva investidura. Per això, s’ha reunit en un hotel de València amb els dirigents de Compromís Mónica Oltra, vice-presidenta del Consell, i Joan Baldoví, diputat al congrés espanyol, qui ha demanat a l’executiu espanyol en funcions que abans de vuit mesos faci una proposta en ferm per a reformar el sistema de finançament. A la reunió també hi ha el president de la Generalitat Valenciana i secretari general del PSPV-PSOE, Ximo Puig i el secretari d’Organització del PSOE i ministre de Foment espanyol en funcions, José Luis Ábalos. Els representants de Compromís han dit que farien ‘esforços’ per a passar de l’abstenció al vot favorable i que aquesta setmana els farien arribar un document escrit per fixar els compromisos que s’han tractat a la reunió. ‘Demanem un esforç d’aproximació perquè ens vam quedar molt a prop a la primera investidura. Continuarem treballant i aportant la nostra experiència i ganes perquè es millore la vida de la gent, perquè necessitem un govern. Crec que l’acord està molt a prop i cal posar-lo per escrit’, ha dit Oltra a la sortida. Per la seva banda, Ábalos ha declarat: ‘Estem d’acord a reconèixer els problemes i com solucionar-los, però falta completar-ho.’ Reforma del finançament, el primer any Avui mateix, Ábalos ha dit que el govern espanyol tenia el compromís de reformar el finançament autonòmic el primer any de la legislatura si el PSOE governava. ‘Tenim el compromís d’escometre, el primer any de la legislatura, una reforma del finançament i posar una proposta sobre la taula per part del govern espanyol, cosa que no havia estat possible enguany per raons òbvies de majories.’

Summary: Baldoví demana a Sánchez un compromís per a millorar el finançament


Francesc Cabana (1934), advocat i historiador de l’economia, acaba de publicar llibre nou, ell que n’ha escrit una cinquantena. ‘Deu èxits de l’economia catalana‘ (Pòrtic) és un volum de divulgació econòmica que explica els grans èxits econòmics catalans del segle XX: de “la Caixa” a la cervesa Damm. Cabana ens rep al despatx, que té amb les estanteries buides de llibres. L’article que va escriure fa més de dos anys ‘He rebut una inspecció d’Hisenda‘ ajuda a entendre perquè. ‘M’he hagut de vendre la biblioteca. Això és així. Ara els llibres que estaven aquí són a la Universitat de Barcelona i els papers, a l’Arxiu Nacional de Catalunya. Seu’. Són paraules de l’ex directiu de Banca Catalana, cunyat de Jordi Pujol, i un dels homes que mai es va creure la verisó de l’herència familiar dels diners de Pujol a Andorra. Aleshores no es va mossegar la llengua. A l’entrevista, no només parlem d’història econòmica del segle XX, sinó també de present i futur de l’economia del XXI. —Un dels casos del llibre és Caixabank. Quines diferències hi ha hagut entre els presidents Vilarasau, Fornesa i Fainé? —Vilarassau va modernitzar la Caixa. Va tenir una sort: va substituir un personatge nefast, i inútil. Luño Peña. Quan l’herència que reps és d’una empresa antiquada, tens moltes possibilitats de lluir-te. I es va lluir. En Fornesa va tenir una presidència curta, però va marcar més que ningú el caràcter social de la Caixa. Ell és l’autor d’aquesta frase: ‘Menys Kandisnski i més alzheime’r. Menys exposicions i més investigació. És una expressió que és vàlida. I en Fainé manté aquesta línia. Com a mínim, 500 milions d’euros cada any a obra social, dóna la Caixa. Però ho venen malament. Cinc-cents milions! I la majoria a Catalunya. Passa que la gent veu més el Caixa Fòrum. —La gent veu més els desnonats. —Passa que la Caixa en aquesta línia ha anat més amb compte que el BBVA. Això ho vigilen. Diria que els desnonaments són més de BBVA i Santander . —Al llibre apareix Duran i Farell. Un dels clàssics de l’economia catalana. —El van expropiar d’una manera indecent. Hi ha dos casos que són curiosos. Un és ell, l’altre Hispano Suiza. El Miquel Mateu, d’Hispano Suiza, era franquista, però va haver-hi un moment que al Suances li va interessar quedar-se’l. Perquè l’Hispano Suiza era dels únics que tenien experiència amb l’automòbil. Això ho explica el doctor Nadal, que està fent una història d’Hispano Suiza, que no acabarà mai. Ha! Doncs es va presentar un militar, un general, en Nadal té el nom, a veure el senyor Mateu. ‘Señor Mateu vamos a negociar’. I el militar va treure la pistola i la va posar sobre la taula. Aquest és un fet textual. I això li feien a un franquista! —I amb Pere Duran i Farrell? —Doncs igual. Pere Duran es va adonar que el futur estava en el gas natural. I Franco el va deixar fer perquè l’estat franquista va apostar pel butà. Al cap d’un poc temps la gent de Franco ho van veure. El futur era el gas natural, no el butà. I sis mesos abans de la mort de Franco criden Pere Duran i l’expropien. Les instal·lacions que tenia a l’Àfrica, a Algèria. Tal qual. Pere Duran havia fet molta bona relació amb els independentistes algerians. Aquí a Premià va arribar a tenir alguns dels caps de la revolució. Va donar molt suport a la revolució algeriana, i es va trobar que era amic del president. Va aconseguir uns contractes molt bons. —Ara a Gas Natural hi ha La Caixa. —Les úniques empreses catalanes a l’Íbex 35 són empreses relacionades amb La Caixa: Repsol, Gas Natural i Abertis. I una que no, i més dels darrers anys, Grífols. —El llibre també parleu de l’èxit del cava. —Allà va haver-hi un personatge importantíssim, a can Codorniu. Manuel Raventós. Qui va inventar el cava, si es pot dir així. Va triar els tres ceps autòctons, quan aquí feien el cava copiant el xampany francès, a base d’uns ceps que no es coneixen. Ell va ser el primer que va agafar les variants pròpies. Personatge importantíssim. Polític de la Lliga, catalanista. Un dels primers pagesos il·lustrats. Manuel Raventós crea Raimat. Poca broma. —Pau Turull, home del tèxtil. —Sabadellenc. Més comercial que res més. L’home que va recórrer tot Espanya, va comprar la llana de tot Espanya, que anava a Sabadell i Terrassa per al tèxtil. I una de les coses que m’impressiona d’ell és que casés una filla amb un latifundista de Conca. Aquella noia! Sortint de Sabadell, que ja era alguna cosa, i cap a Conca. T’ho imagines? Devia ser un senyor feudal. A Conca, tu. Pobra noia! I la va casar allà perquè aquest paio li proporcionava llana. Tenia milers d’ovelles. A través de la filla i del gendre, Pau Turull tenia una font directa d’ovella i llana. —El matrimoni com a part del patrimoni. —Una cosa així, tu. —I Torres. Una de les marques que es veu més pel món. —Torres era monotemàtic. Avui fa bon dia, senyor Torres. Sí, per als ceps anirà bé. La seva família, tot bé? Oh, treballant per l’empresa i revisant factures. I la política americana? Miri, doncs en aquests moments venem bastant als Estats Units. Absolutament monotemàtic. Home de grans detalls. Com van les vendes de vi? Miri, tal cadena no les vol, les nostres ampolles. Què tenen? Un dels millors restaurants de Londres. Doncs l’endemà la família anava a Londres. Tots cap al restaurant. Demanaven els plats més cars. I per beure, què voldrà? Torres. No en tenim. Que no en tenim?! S’aixecaven i se n’anaven. Ho feien. S’aixecaven i se n’anaven. I la setmana següent hi anava el venedor. Home, Torres, precisament l’altre dia vam tenir un incident. Jo no en parlaria malament de La Caixa. Pel sol fet que és la primera empresa catalana. Per mi aquest fet és suficient. De la mateixa manera, no parlaria malament del meu pare. —De dones, en surten poques. —Poques. Però hi ha un llibre, La Fabricanta (1904), de la Dolors Monserdà. Una de les primeres novel·les en català. La fabricanta era una dona que manava des de darrere. Això ho hem vist tots. Matrimonis on la dona era la que manava, però des de darrere. Més abans que ara, suposo. Ara davant tenim Sol Daurella. Una de les fortunes més grans de Catalunya. Propietària de la distribuïdora de la Coca-Cola. Ella estava al Banc de Sabadell, al consell. Però al cap de poc en va sortir, i ara és consellera del Santander. Per què? Perquè la senyora Sol Daurella i la senyora Patrícia Botin passen temps a Gstaad, Suïssa. I allà es coneixen. ‘Oye, ¿por qué no vienes al banco?’ Comença a haver-hi dones amb càrrecs de responsabilitats. —Oliu, del Banc de Sabadell, no hi surt. —La Caixa és La Caixa, tu. No és comparable. La Caixa és la primera empresa catalana. Jo no en parlaria malament de La Caixa. Pel sol fet que és la primera empresa catalana. Per mi aquest fet és suficient. De la mateixa manera, no parlaria malament del meu pare. Sé que en Sanuy es dedica a malparlar de La Caixa. Però no ho sé, tu. Jo amb Sanuy hi tinc bona relació. Però no ho sé, tu, no ho sé. L'empresariat en aquest moment té un nivell cultural baix. —Els capitalistes d’ara aixecarien un Palau de la Música com van fer els burgesos d’abans? —No aixecarien el Palau ara, no. Entre més coses, per la llei del mecenatge. I pel control fiscal. En el seu moment fer el Palau de la Música volia dir destinar uns diners amb una fiscalitat que no intervenia. Ara ho has de fer oficialment, i seguir unes normes que no són generoses, precisament. Jo vaig ser president de l’Ateneu Barcelonès. I, és clar, vaig veure que hi havia hagut una època amb molta participació de l’empresariat. I vaig pensar, t’hi dedicaràs. El president de Foment del Treball, Gay de Montellà, se’n va fer soci. I darrere seu, sis o set més. Però es va estroncar, això, perquè l’empresariat en aquest moment té un nivell cultural baix. En general. —Se sap qui són els catalans més rics d’ara? Ho són per l’esforç, o per herència del papa? Se sap? —Els grans capitals són a Madrid i a Bilbao. Un dels problemes de l'empresa familiar catalana, és la poca transparència. Volen ser familiars per a no ser transparents —I aquí, res? —Aquí sí, però no ho saps. Un dels problemes de l’empresa familiar catalana és la poca transparència. Ells volen ser familiars per no ser transparents. I des del moment que tenen una empresa a Singapur i una altra a Buenos aires, una altra a Los Angeles i una altra a la Patagònia, doncs no saps què tenen. Jo què sé què tenen. Ho saben ells, i encara. —Que no sapiguem qui són els més rics, això passa a tots els països? —Al revés. Però passa que a Catalunya històricament la relació de l’empresariat amb l’estat ha estat tibant. No ha estat propera. L’empresari no veu el govern, pensi com pensi, com una cosa propera. Tot això fa que no hi comptis. Els catalans ens ho hem fet sempre sols. El Pla de Lleida era com els Monegres, al segle XIX. Qui va finançar el Canal d’Urgell? Capital català. I ara els Monegres estan com estan. Aquestes coses són definitives. Aquí no ens hem refiat gaire de l’estat. L’estat ha finançat algunes obres, però les catalanes no. I no ve d’ara. —Als Estats Units la gent posa exemples econòmics, tenen miralls, referents. Aquí la transmissió de model, i dels valors de fer negocis, no és tan bona. —Mmm. Perquè un país tingui cultura emprenedora calen cent cinquanta anys. Ho tinc més o menys vist. I això aquí hi és. I s’integra amb els immigrants que arriben. Què vol dir cultura emprenedora? Doncs que amb els coneixements que tinguis, pel teu compte, pots començar alguna cosa. Als EUA es valoren els fracassos, aquí no. I a la Gran Bretanya la gent anuncia quant ha pagat d’impostos. Ho diuen amb orgull. Almenys quan jo hi era. Aquí el frau fiscal ha estat… mare de Déu. Hi ha un bon amic meu, sacerdot, que sempre m’ho diu: ‘A mi mai ningú no se m’ha confessat per frau fiscal.’ I m’ho va dir perquè jo havia vist una pel·lícula americana on la protagonista, una noia catòlica, es confessa d’haver fet un xec sense fons. Aquí no passaria mai de la vida! Ara, això és conseqüència d’aquesta història de mala relació amb l’estat, i d’una cultura llatina d’allunyament. Perquè el frau fiscal no és només un problema de les grans empreses, que hi és. També passa a escala de taller, diguem. —Jo he vist xifres que el calculen en 16.000 milions. Els mateixos del dèficit fiscal català. —És possible. No ho sé. —Leman Brothers, per alguns, va significar un punt d’inflexió. Potser sí que és una estafa, tot plegat. —Ho sé. Ho sé. Jo vaig escriure un llibret que es deia ‘La cultura de la cobdícia’. És una expressió de l’Obama. És a dir, hi ha un moment, que comença als anys vuitanta, que s’introdueix aquesta cultura als EUA i va arribar aquí. Jo vaig ser responsable de la divisió internacional de Banca Catalana. I no em vaig trobar amb un problema de corrupció. Les negociacions amb els bancs alemanys, francesos, italians eren tècniques. I quan ho vaig deixar, va començar a canviar una mica. Dono força responsabilitat, i el cito, a un article que van fer uns homes de Harvard: ‘Busquem els responsables d’aquest canvi, i som nosaltres mateixos’. Les escoles de negoci, Esades i Ieses, hi han influït en aquest sentit. Ara tenen càtedres d’ètica i tot el que vulguis, però, és clar, una cosa són els professors i una altra els alumnes. Estan molt induïts per la cultura del benefici màxim. —Als instituts no hi ha l’assignatura ‘Història del capitalisme’. Ajudaria a la crítica, i l’elogi, amb fonament. —El capitalisme té una capacitat d’autocorrecció. Passa que és molt lenta. —50% gent de jove sense feina. 300.000 catalans a l’exterior. —La cultura de la cobdícia ha arrelat a tot arreu. Hi ha coses que no es poden permetre. Explico sempre un exemple de fa uns anys. La Seda de Barcelona era holandesa. Hi ha un dia que la Seda, per impuls de la matriu holandesa, agafa tots els actius d’Espanya i els posa a zero. Crida el personal i tots tornen a Holanda. I la resta, en mans d’advocats. Aquell dia, l’acció de l’empresa va pujar a la borsa d’Amsterdam. Haurà canviat el capitalisme el dia que en situacions així la borsa baixi. No hi ha dret, tu. No pots estar setanta anys en un país, guanyant diners, i quan en comences a perdre, a fer punyetes, me’n vaig, aplico les lleis del capitalisme i agafo uns advocats. I passi-ho bé. No es pot acceptar. —Jo volia parlar de Banca Catalana i els Pujol. La seva família política. —Vaig dir el que havia de dir. I he preferit no parlar-ne més. —La robotització serà un dels grans reptes de l’economia. —Em preocupa més l’adaptació de l’economia i el capitalisme a l’ètica, que no pas aquest. Mira, la ‘rerum novarum‘, encíclica de Lleó XIII, va ser prohibida a la catòlica Espanya. Per què? Perquè era una condemna del capitalisme dels Rockefellers i companyia. Fora del bisbe de Barcelona, Torres i Bages, que aquest sí que la va acceptar i donar a conèixer, els altres ni la comentaven. Als Estats Units també han evolucionat. Si el Rockefeller d’ara fes el que va fer el seu avi, el fotrien a la presó. Les lleis antimonopoli, etc. Tot això sorgeix però és molt lent. Puigdemont té un actiu importantíssim que no tenia ni en Mas, ni en Pujol: és el pastisser d'Amer. —Vós que els coneix, els empresaris catalans com han viscut la marxa de Mas i l’entrada de Puigdemont? —Puigdemont té un actiu importantíssim que no tenia ni en Mas ni en Pujol. Puigdemont és el pastisser d’Amer. Entén-me. Per primera vegada hi ha un president de la Generalitat que és de poble, que no té carrera i que és el pastisser. Ningú no el pot vincular a l’alta burgesia. Ni de bon tros. I això em sembla que és important. I el pastisser d’Amer tampoc no fa mal. Tampoc no preocupa gaire a l’alta burgesia. Ja veuen que té criteri. I en aquest moment tenim inversió estrangera. No estan preocupats. —Això de la independència, com ho veieu? —Tu sí que ho viuràs. Els robots potser no, però això sí. Ha! Jo potser no. Tinc una filla a Finlàndia casada amb un finès. Finlàndia va guanyar la independència gràcies a la Primera Guerra Mundial. En aquell moment no era majoritari, l’independentisme. Però si hem d’esperar una guerra, malament rai. És un dels drames que veig. A la societat occidental li resulta molt difícil de fer passes endavant en circumstàncies ordinàries. La Segona Guerra va precipitar invents i descobertes. El Jeep! El niló! Que té a veure amb la guerra? Res. Ara, importantíssims invents. Però, és clar, hi ha d’haver una guerra? La postguerra, amb els Adenauer i companyia, va fer que durant els quaranta, cinquanta i seixanta es reduïssin les desigualtats a Europa. La por del feixisme. —O sindicats organitzats, i l’URSS al costat de casa. Potser això també els feia fer bondat. —A vegades dic que al cel serà un règim de pura anarquia. Anarquia en el sentit que tothom sabrà què pot fer i què no pot fer. I no caldrà ningú que digui què es pot fer i què no. Això voldríem tots. Per mi l’anarquista és el que vol fer el que li sembla però, és clar, la meva llibertat ha de respectar la teva. —Mmm. Els anarquistes dirien: ‘Fins que tu no siguis lliure, jo tampoc no ho sóc.’ —Doncs molt d’acord.

Summary: Francesc Cabana: ‘La cultura de la cobdícia ha arrelat’


La guitarrista Laura Almerich s’ha mort aquest divendres als 78 anys d’edat, després d’una llarga malaltia. Laura Almerich va ser la gran companya musical de Lluís Llach al llarg de moltes dècades. El cantant li va dedicar una de les seves cançons més conegudes, que portava el seu nom. També va ser coneguda per la seva participació en el Quartet Tarragó. La guitarra clàssica va ser l’instrument que va donar el reconeixement a Laura Almerich, però en les actuacions amb Lluís Llach, a qui l’unia una profundíssima amistat, va tocar també l’acordió o el piano, entre altres instruments. La seva figura, sempre en segon pla, va ser molt estimada pel públic que celebrava la cançó en homenatge seu com una forma de reconeixement al seu paper musical, indispensable en la trajectòria de Lluís Llach. És especialment recordat quan en el concert del Camp Nou va ser incapaç de fer l’emblemàtic solo de guitarra de la cançó, aclaparada per l’emoció del moment, i el públic va reaccionar a les seves llàgrimes amb un dels aplaudiments més grans que s’hagi escoltat mai en un concert. També a Verges, al final del darrer concert de Lluís Llach el públic va entonar de manera espontània la cançó dedicada a la guitarrista i gran amiga del cantant.

Summary: S’ha mort la guitarrista Laura Almerich


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha deixat anar un estirabot avui en una entrevista a Politico: ha dit que el Regne Unit es trencaria abans que Espanya. ‘És un signe clar de la debilitat del Regne Unit’, ha afegit. Borrell, que implícitament reconeix que l’estat espanyol pot esquerdar-se, també ha insistit que s’oposaria a l’acord sobre el Brexit si no es resol la qüestió de Gibraltar. Alguns diaris britànics s’han fet ressò d’aquestes declaracions. El més contundent és l’Express, que fa aquest titular: ‘Espanya es recrea en el caos del Brexit: Un Regne Unit feble es dividirà.’ I diu que Borrell ha atacat el Regne Unit. El Daily Mail destaca que les paraules de Borrell són un ‘cop amb força contra May’ –la primera ministra britànica–, que penja d’un fil per l’oposició a l’acord sobre el Brexit. En canvi, The Independent és més benvolent i comenta així les seves paraules: ‘El Brexit causarà una divisió del Regne Unit, adverteix el govern espanyol’. A Escòcia, The Scotsman també reprodueix les declaracions de Borrell sobre la divisió del Regne Unit abans que la de l’estat espanyol. Sobre Escòcia, Borrell diu que Espanya no tindria cap problema a reconèixer-ne la independència si es fa d’acord amb la legislació interna i ho accepta el parlament britànic. També justifica el xoc diplomàtic amb Flandes perquè, segons diu, el representant flamenc va comparar Catalunya amb Kossove i això ‘no és admissible’. Ací podeu llegir la transcripció del fragment final de l’entrevista. —Josep Borrell  La gent que a Catalunya vol independència tant sí com no i vol ser un estat independent no hi veurà gran diferencia. El nostre govern no permet un referèndum autodeter…, autodeter…. Diguem les coses pel seu nom. Un referèndum d’independència. Com a Escòcia. I això no passarà. Per tant, per ells no hi ha gaire diferència. Rajoy no ho va permetre. I Sánchez, tampoc. Cap govern constitucional no ho permetrà. Perquè clarament va contra la constitució. Sánchez és molt clar. No us puc donar un referèndum d’independència. Entesos? No. No sóc Cameron. Espanya no es la Gran Bretanya. És impossible. No passarà. Com a Itàlia, Alemanya, França, els EUA, arreu del món, amb l’única excepció de la Gran Bretanya. No passa. Què podem fer? Podeu tenir un estatut. Treballeu. Intentem-ho.» —Politico  I és possible que es faci una nova proposta? —J. B.: Mirem que passa després de les eleccions. —P.: Hem vist que heu retirat les credencials del representat flamenc a Madrid. Era crític amb la manera com s’havia gestionat el referèndum d’independència l’any passat. —J. B.: No va ser per aquesta raó. —P.: Expliqueu-nos-ho. —J. B.: No ens podem permetre que una autoritat, fent servir el seu paper d’autoritat, no d’individu, no fent de Josep Borrell, sinó amb el barret de ministre d’Afers Estrangers, digui que Espanya s’ha d’expulsar de la UE, perquè no compleix cap dels criteris per a ser membre de la UE. I organitza una exposició al parlament flamenc per demostrar que Catalunya i Kossove són més o menys la mateixa cosa. No ho podem permetre. Em sap greu. —P.: No us heu pas de justificar. Només preguntava. —J. B.: No em justifico. Ho explico. Vaig ser molt pacient. Vaig avisar tres vegades. I a la quarta vaig haver de fer alguna cosa. —P.: Sabem que la gent que vol independència cercarà el Brexit per a encendre el moviment. Si ells complissin els requeriments del Regne Unit i deixessin constitucionalment la Gran Bretanya, el govern Sánchez blocaria l’ingrés d’Escòcia a la UE? —J. B.: Si deixen la Gran Bretanya després d’un acord intern, si Westminster hi està d’acord… No serem més papistes que el Papa. Si Westminster hi està d’acord, per què hem d’estar-hi en contra? Kossove es una altra cosa. Estic molt mes preocupat per la unitat del Regne Unit que per la del Regne d’Espanya. El Regne Unit es trencarà abans que Espanya. —P.: Senyal de la fortalesa espanyola i feblesa anglesa? —J. B.: És un clar senyal de la feblesa britànica.

Summary: La premsa britànica es fa ressò de l’estirabot de Borrell sobre la unitat del Regne Unit


Podem farà campanya per fomentar la participació en el referèndum del primer d’octubre, entès com una mobilització i sense donar-hi caràcter vinculant. ‘Aquest no és el nostre referèndum, però no podem girar l’esquena al procés, perquè més enllà del format la mobilització que hi haurà a Catalunya té un component d’impugnació del règim del 78’: ho ha dit el secretari general de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, en una conferència de premsa en què ha presentat els vuit punts sobre la posició de la formació en relació amb el primer d’octubre. Uns punts aprovats pel consell ciutadà d’ahir al vespre, en què també es van explicar canvis en la direcció que han suscitat malestar. ‘No demanarem el vot pel sí, perquè no som una formació independentista, però farem una crida a la participació’, ha afegit Fachin. I ha demanat que fos ‘tan multitudinària com sigui possible’, perquè quedi clar el missatge que la situació ha de canviar. ‘Per nosaltres no es tracta de sí o no, sinó que el poble de Catalunya es pugui expressar democràticament. Estarem amb la mobilització dels catalans. Hi anirem amb la convicció d’empènyer cap a l’estat plurinacional. Tots ens hem de moure amb el convenciment que quan la gent es mou els murs més gruixuts tremolen.’ Podem fa una crida a participar en el referèndum malgrat el fet de no compartir el format de la convocatòria, i tenint en compte la posició de les bases expressat en el procés de consulta intern que es va fer fa unes setmanes. ‘L’anunci  del govern ens aboca a un xoc institucional que difícilment podrà satisfer l’anhel de la societat catalana de decidir el seu futur. La proposta del govern de la Generalitat difícilment pot ser equiparada a un referèndum efectiu i que es pugui aplicar’, diu Fachin. Els vuit punts aprovats per Podem, resumits, són aquests: 1. Podem entén el referèndum com una mobilització políticament legítima. 2. Podem és partidari d’un estat plurinacional i defensa el dret de decidir. 3. Podem no girarà l’esquena a la ciutadania i vol un trencament amb el règim del 78; vol un estat plurinacional i federal amb fraternitat. 4. Tot i el desacord amb les formes, la manca de garanties, Podem fomenta la participació com a element de protesta contra l’immobilisme i l’autoritarisme del govern del PP. 5. Farà campanya per a cridar a debatre i a participar-hi perquè totes les posicions democràtiques s’enriqueixin en contingut i en proposta. 6. PP i Ciutadans no tenen legitimitat per a amenaçar una consulta ciutadana. 7. Podem és conscient de la instrumentalització política que fa el govern de la Generalitat i la manca de projecte de país de Junts pel Sí. 8. Podem anima la ciutadania al debat i a la participació.

Summary: Podem Catalunya fa una crida a participar ‘multitudinàriament’ al referèndum de l’1-O


El grup Banc Sabadell ha guanyat 425,3 milions d’euros en el primer semestre, el 20,7% més que el mateix període de l’any passat, després de destinar 901,8 milions a provisions, el 48% menys que el 2015. D’aquests beneficis, entorn de 125 milions els ha aportat el banc britànic TSB. Un fet rellevant és que per primera vegada en els últims quatre anys es registra un creixement del crèdit brut, cartera on s’inclou el crèdit nou, les amortitzacions i els préstecs problemàtics. Fins ara, les amortitzacions i l’augment dels problemàtics superaven les operacions de crèdit nou. La taxa de mora ha passat del 9% al juny de l’any passat al 6,83% aquest primer semestre, la taxa més baixa des del 2012. En el resultat del semestre destaca que el marge d’interessos, on es mesura l’activitat ordinària del banc, s’ha situat en 1.942 milions d’euros, amb un increment del 49,5%, després d’onze trimestres continuats d’increments. El marge brut s’ha situat en 2.980 milions d’euros, amb un augment del 0,7% i el marge abans de dotacions s’ha reduït en un 23,5%. La ràtio de morositat manté el decreixement i aquests semestre s’ha situat en xifres que no es veien des dels primers mesos del 2012. Aquesta ràtio ha passat del 9,01% el primer semestre de l’any passat al 6,83% aquest primer semestre, amb un descens de 218 punts bàsics, el 24% menys que fa un any. Banc Sabadell ha dotat durant el semestre unes provisions valorades en 901,8 milions d’euros una xifra que és el 48,4% més baixa que els 1.749,1 milions d’euros que es van destinar a provisions el primer semestre de l’any passat per fer front a possibles deterioraments. En el període, s’han ingressat 502,8 milions d’euros procedents d’operacions financeres (ROF), cosa que suposa un retall del 54,9% en relació amb els ingressos que es van registrar el primer semestre de l’any passat que es van situar en 1.114 milions d’euros. Les noves operacions de crèdit han augmentat el 3,2% al juny en relació amb el mateix període de l’any passat. En relació amb el primer trimestre d’aquest any el creixement de nou crèdit ha estat del 0,8%. Aquesta onada de nou crèdit, ha facilitat que la cartera de l’estoc agregat del crèdit brut, on es comptabilitza el crèdit nou, les amortitzacions i els préstecs problemàtics, hagi registrat per primera vegada en els últims quatre anys un increment positiu. La compra del banc britànic TSB ha suposat una aportació d’uns 125 milions d’euros a la partida de beneficis agregada del grup presidit per Josep Oliu, tot i que també ha disparat la partida de despeses d’explotació en un 46% perquè en el perímetre del primer semestre de l’any passat no estaven comptabilitzades les despeses de personal dels prop de 7.000 treballadors del banc TSB. Així, en el primer semestre de l’any passat les despeses d’explotació del banc se situaven en 908 milions d’euros, mentre que en aquest semestre la xifra s’ha enfilat fins als 1.326 milions d’euros, amb aquest increment del 46%.

Summary: Banc Sabadell guanya 425 milions el primer semestre


El president de la Generalitat i secretari general del PSPV, Ximo Puig, la vice-presidenta i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, i el secretari general de Podem, Antonio Montiel, han rubricat avui l’ampliació de l’Acord del Botànic, que recull 201 mesures per renovar el ‘compromís amb la ciutadania’ i que en aquesta ocasió posen un èmfasi especial en el model productiu i d’ocupació. Al Jardí Botànic de València, el mateix lloc que va acollir la signatura de l’acord que va permetre la formació de govern el juny del 2015, Puig, Oltra i Montiel van signar aquesta renovació del pacte acompanyats per un important nombre de diputats dels tres grups, a més de diversos consellers, alts càrrecs i representants sindicals. Puig ha destacat que en vint mesos del nou Consell els cinc eixos de l’acord han estat desenvolupats però calia anar més enllà, mentre que Oltra ha explicat que el nou document recull com a novetat un annex amb reivindicacions de mesures que són competència de l’estat i ha instat l’oposició a que se sumi a elles. Antonio Montiel, per la seva banda, s’ha mostrat satisfet d’aquesta ampliació, que preveu una ‘bona collita de projectes’ que donaran viabilitat a projectes concrets, especialment en l’àmbit econòmic. Vegeu el document sencer: El document vegeu el PDF Les mesures de l’acord Eix 1 -Rescat de persones- El renovat Acord del Botànic recull 24 mesures, entre les quals s’inclou l’elaboració d’una nova Llei de Renda Garantida de Ciutadania, arribar a mil habitatges de lloguer social a l’any, mesures contra la violència masclista, un pla de xoc per agilitzar la tramitació d’expedients de dependència o un pla per a un nou model de centres residencials per a gent gran o dependents. També insta a superar l’exclusió sanitària de les persones que no tenen dret a sanitat pública, prioritzar l’eliminació de barracons, reformar la Sindicatura de Greuges o regular un nou model de justícia gratuïta. Eix 2 -Regeneració democràtica i lluita contra la corrupció- Hi ha 33 mesures com la reforma de la Llei de la Sindicatura de Comptes, la reforma del Consell Jurídic Consultiu, el desenvolupament de la policia autonòmica, una llei de responsabilitat social i una altra de regulació de ‘lobbies’, mitjans tecnològics per a les oficines judicials, la reforma i construcció d’infraestructures necessàries, exigir nous òrgans judicials, un pla estratègic de recursos humans per a la Generalitat, així com una nova llei d’ordenació i gestió de la funció pública. Eix 3 -Governar per a les persones- Proposar d’ampliar la xarxa d’educació pública de 0 a 3 anys, reformar la llei del Consell Valencià de Cultura, un pla de retorn de joves investigadors, l’augment del sòl destinat a la cultura, crear una Taula de Participació de la Cultura Valenciana, recuperar les concessions sanitàries, així com realitzar auditories, disminuir l’eventualitat i contractes-escombraries en sanitat o un pla valencià d’inclusió social. Eix 4 -Nou model productiu- Recull 89 mesures entre les quals figuren un pla d’industrialització, mesures de foment de la producció ecològica, un pla de recuperació del teixit productiu en zones rurals, un acord autonòmic per a l’ocupació, suport de l’autoocupació, un pla de formació de nous agricultors, un ajust en les titulacions d’FP, l’impuls de l’Agència Valenciana de la Innovació o fer un inventari del sòl acumulat durant la bombolla immobiliària i sense expectatives urbanístiques. Eix 5 -Finançament just i auditoria ciutadana- El document incideix en la necessitat d’un nou sistema de finançament, la reestructuració del deute, una nova llei d’Hisenda Pública Valenciana o la reforma legislativa del sistema fiscal. Entre les reivindicacions al govern central, hi figuren el Corredor Mediterrani, la construcció d’una línia ferroviària que connecti València i Alacant, l’actualització del finançament del Palau de les Arts o un acord per poder finalitzar les obres del Parc Central.

Summary: Puig, Oltra i Montiel signen l’ampliació de l’Acord del Botànic amb 201 mesures amb especial interès en l’economia


Casal de Catalunya de Buenos Aires Chacabuco 875 Mapa a Google Fa pocs dies que s’ha posat en marxa Ràdio Amèrica Barcelona (RAB), una emissora per internet amb estudis centrals a la capital catalana i pensada per a la nombrosa diàspora catalana a Amèrica. Al darrere hi ha el periodista i emprenedor Germà Capdevila, nascut a Buenos Aires i gran usuari des de l’Argentina, abans de venir a viure fa alguns anys a Catalunya, de mitjans de comunicació en català en línia. Ell mateix sol explicar que aleshores vivia i treballava a l’Argentina, però amb internet podia sentir-se també a Catalunya. Amb aquesta experiència vital, doncs, no és gens estrany que ara hagi emprès amb més gent una iniciativa com RAB, ‘amb continguts variats sobre l’activitat dels catalans de l’Amèrica Llatina, del Futbol Club Barcelona i sobre la cultura catalana en tots els seus aspectes’ creats tant des de la seu al centre de Barcelona com des d’estudis a Montevideo, Santiago de Xile, Quito, Ciutat de Mèxic i Buenos Aires. Justament de la capital argentina prové un dels programes amb més història i històries de la nova emissora, L’hora catalana. En antena ininterrompudament a les ones argentines cada diumenge des del 4 de novembre de 1928 fins al 30 de setembre de 1984, és sens dubte l’espai en actiu més antic de la ràdio en català. Com destaquen els màxims experts en radiodifusió catalana Cinto Niqui i Martí Garcia-Ripoll, ‘mentre a Catalunya la dictadura del general Primo de Rivera posava tota mena d’entrebancs a una ràdio pròpiament catalana de llengua i continguts, a l’Argentina un grup de catalans vinculats al Centre Català de Buenos Aires posaven en antena el programa dominical en llengua catalana L’hora catalana que es transmetia en ona mitjana per Radio Prieto, propietat del català Teodor Prieto’. La pionera Radio Prieto, la primera emissora que va tenir en directe Carlos Gardel, va ser en efecte la llar original de L’hora catalana, però no l’única. Al llarg de gairebé sis dècades, el programa va anar saltant d’emissora a emissora per l’àrea de Buenos Aires, i en alguns moments va experimentar les vicissituds polítiques del país (censura, imposició del castellà…). Els professors Niqui i Garcia-Ripoll també subratllen que no solament va ser el primer programa de ràdio en català fora dels Països Catalans, sinó també la primera programació en llengua estrangera que es va fer a tot Amèrica per i per a les comunitats d’immigrants. L’hora catalana, de fet, va esdevenir un model per a unes altres col·lectivitats arribades a l’Argentina, com l’alemanya, la italiana, la polonesa i la jueva. Entre aquelles hores inspirades en la iniciativa catalana, cal esmentar especialment l’armènia, la que ha tingut més continuïtat temporal a l’àrea de Montevideo i Buenos Aires. A més d’influir unes altres colònies estrangeres a l’Argentina, L’hora catalana també va traspassar les fronteres del país. El 1931 en va començar una emissió a Montevideo, el 1935 a Santiago de Xile i posteriorment també n’hi va haver rèpliques a Valparaíso, l’Havana, Mèxic, Caracas… i a Austràlia. Pere Agustí i Molière, un montgrí emigrat a l’Argentina de ben jove, va decidir a setanta-cinc anys anar-se’n a viure a l’altra punta del món amb la família. Juntament amb la seva filla Núria i el gendre, Jordi Ros, va ser al darrere de nombroses iniciatives com el Casal Català de Sydney, fundat el 1982, i L’hora catalana de Brisbane, un programa setmanal que es va mantenir a les ones uns quants anys i que va donar pas, més endavant, a un altre espai català a Radio 3ZZZ impulsat molt de temps per l’activista Josep Viñas. I una mica més: La primera Hora catalana argentina va aturar les emissions el 1984, però després d’alguns anys d’intermitència per unes quantes ràdios de Buenos Aires es va recuperar com un dels programes de Casalmedia, la productora del Casal de Catalunya de Buenos aires, a càrrec de Manuel Rusell i Ramon Avellana. Des del 2002 a l’Argentina també hi ha una iniciativa paral·lela, el programa Paraná Per Anar Endavant, encapçalat actualment per quatre dones i emès cada diumenge per donar a conèixer la història i la cultura catalanes a la capital de la província d’Entre Ríos. I més a prop de casa nostra, l’experiència de ràdio en català més jove i activa actualment és a Roma, amb l’emissora en línia Ràdio Catalunya-Itàlia, de l’Associació de Catalans a Roma. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Ràdios exteriors de Catalunya


La presidenta d’Adif, Isabel Pardo, ha assegurat ‘amb tota prudència’ que la climatologia seria la causa més probable del despreniment que ha provocat el descarrilament del tren de rodalies a Vacarisses. Pardo diu que, a falta d’enllestir la investigació dels fets, ‘cap indicador fa preveure’ que el despreniment s’hagués produït per manca de manteniment. La presidenta de la companyia d’infraestructures ferroviàries ha detallat que el lloc del despreniment era un punt ‘singular’ per l’alçada, sistema constructiu i antiguitat del talús, i que està sotmès a un pla de vigilància específic, com en dóna també en altres punts de risc de la xarxa. Un vídeo publicat per TV3 demostra que era una zona de risc d’ençà del cap de setmana. A les imatges es veu com els talussos es converteixen en salts d’aigua per culpa de la pluja. El tren que hi circula ha de reduir la velocitat per evitar problemes. 🔴 EXCLUSIVA @Tv3cat ha tingut accés a unes imatges recents del lloc on avui ha descarrilat el tren a Vacarisses. Les imatges, gravades per un maquinista, són de diumenge. El tren que circulava per aquest tram de la R4 va haver de reduir la marxa #ElsMatinsTV3 👇 pic.twitter.com/UasJTbYD6O — Els matins TV3 (@elsmatins) November 20, 2018

Summary: Adif atribueix a la climatologia el despreniment de Vacarisses i descarta que sigui per falta de manteniment


Els independentistes detinguts el 23-S i el seu grup de suport han recordat en un comunicat que, encara que hagin pogut sortir de la presó, continuen encausats, fet que afecta profundament la seva vida quotidiana. ‘La impossibilitat de programar a llarg termini, d’idear plans de futur i de tenir els moviments limitats, són altres cares d’aquesta repressió’, diu el text. El comunicat celebra l’alliberament de Jordi Ros i Germinal Tomàs, els darrers detinguts de l’Operació Judes que continuaven tancats a Soto del Real, però avisa que no aturaran la seva campanya antirrepressiva fins a l’arxivament de la causa. ‘Volem posar en relleu que, tot i que les nostres companyes són a casa amb les seves familiars i amigues, continuen sent represaliades pel seu posicionament polític en favor del dret a l’autodeterminació i la seva participació en les mobilitzacions’, diuen. És per això que deixen clar que continuen demanant l’arxivament de la causa, la dissolució de l’Audiència espanyola, ‘hereva directa del Tribunal d’Ordre Públic franquista’, i la fi del règim FIES i l’aïllament a la presó que Jordi Ros i Xavier Duch han patit a Soto del Real. Amenaces, maltractaments i ni rastre d’explosius, denuncien els advocats dels presos del 23-S Per acabar, el comunicat agraeix la solidaritat rebuda, ‘la que respon davant la repressió de l’estat, omplint carrers i caixes de solidaritat’, i ‘la fortalesa i dignitat de les nou represaliades i les seves famílies i amigues per no renunciar als seus anhels de llibertat i justícia.’ Podeu llegir a continuació el comunicat:

Summary: Els detinguts del 23-S recorden que continuen represaliats tot i haver sortit de la presó


Pep Puig i Boix (Vic, 1947) fa poques setmanes que és diputat de Junts per Catalunya, després d’anar a les llistes com a independent. Va entrar al Parlament de Catalunya quan els presos polítics de JxCat van deixar l’escó per agafar el del congrés espanyol; en el seu cas, per la renúncia de Josep Rull. Puig és vice-president d’Eurosolar (Associació Europea per les Energies Renovables) i fundador i membre dels Verds – Alternativa Verda. Ha arribat al parlament després d’una llarga trajectòria per l’empresa privada, a la Universitat Autònoma de Barcelona, i com a activista ecologista en defensa del tancament de les nuclears, en la lluita contra en el canvi climàtic i especialment amb l’impuls de les energies renovables. Va ser membre del consell rector de Som Energia, vice-president i president, i ha impulsat projectes diversos en aquest àmbit. És doctorat en enginyeria industrial, diplomat en enginyeria biomèdica, en enginyeria del medi ambient, ecologia i gestió ambiental. En aquesta entrevista parla del canvi climàtic i de l’exercici de la política com a independent. —Què us sembla la vida de parlamentari? —Distreta i interessant. Distreta perquè has de veure com hi ha grups parlamentaris que utilitzen el parlament per criticar qualsevol cosa que es faci contra Catalunya. Interessant perquè és una oportunitat d’influir en els aspectes en què puc contribuir: ecologia, canvi climàtic, energia… Aspectes que, dissortadament, no han estat gaire prioritaris al país. —Us en sortiu o és més difícil que no pensàveu? —Només hi he estat un mes i mig… Deixeu-me una mica de temps. Treballo en iniciatives diverses. Es poden fer declaracions, mocions, interpel·lacions, lleis… Però a mi m’interessa més que el parlament sigui un instrument que col·labori amb l’activació de la societat civil, perquè sense mobilitzar considerables parts de la ciutadania en l’àmbit de l’energia no ens en sortirem. El problema del canvi climàtic és urgent. En deu o onze anys hem de canviar radicalment la situació. —Quina és la part prioritària? —Tots els moviments que sorgeixen, com Fridays for Future o Extinction Rebellion, diuen ben clar què s’ha de fer: dir la veritat, fer cas dels informes de la ciència, actuar com més aviat millor i influir en la premsa perquè hi col·labori, perquè, si no, com ho farem saber a la gent? Si ho amaguem, si no ho diem, la gent sembla que viu en una bombolla molt bonica, però la realitat és molt més dura i n’hem de ser conscients. Els objectius que ens hem de posar hauran de ser molt més radicals que no els del Pacte Nacional per la Transició Energètica a Catalunya, que diu que s’han d’eliminar les emissions de combustibles fòssils el 2050. Ho hem de fer molt abans. —El Constitucional espanyol ha declarat inconstitucional una part molt important de la llei del canvi climàtic, com els objectius de reducció d’emissions que marcaven el trànsit a les energies renovables. Què en penseu? —És bastant al·lucinant. A parer meu, contradiu les polítiques que s’implanten a escala europea. Tots els territoris i comunitats, siguin del nivell que siguin, han de tenir objectius. Però és que tampoc em preocupa que les lleis que facin a Espanya impedeixin de fer determinades coses perquè, al cap i a la fi, si Catalunya té objectius serà perquè la gent es posarà a fer-los realitat, no tant perquè les lleis ho diguin. —Però si les lleis no obliguen les elèctriques i les grans empreses a canviar, difícilment faran aquesta transició per incentius propis… —Això canviarà radicalment. Les elèctriques del segle XX, si volen continuar fent això que feien, desapareixeran. El segle XXI és el segle en què la ciutadania prendrà part activa en tot aquest camp de l’energia. Per tant, les elèctriques perdran part del mercat: o s’adapten o desapareixen. Però això depèn de la ciutadania. En alguns altres països d’Europa hi ha milions de persones que participen en el repartiment de la riquesa generada per produir energia. No se’l queden quatre. —Els ciutadans són prou conscients de què hi ha en joc? —Ho comencen a ser. Si no, no s’explicarien experiències reeixides com la de Som Energia. Té 50.000 socis i va néixer el novembre del 2010. Subministra 100.000 contractes d’electricitat verda. Per tant, vol dir que hi comença a haver una mínima massa crítica perquè la societat catalana faci el tomb. —També hi ha les empreses que més contaminen, com les cimenteres, que ja resten subjectes al mercat europeu de drets d’emissió, o els grans vaixells. —Quan va començar aquesta història del mercat de les emissions, el preu de la tona de CO2 era molt baix. Ara supera els 25 euros la tona. Per tant, totes aquestes activitats hauran de canviar. Aquestes tenen una bona part de les emissions, però la societat també hi contribueix. Tots fem servir cotxe, i necessitem canvis radicals en la manera de fer. Tots cremem gas a casa i no ens n’assabentem, quan podríem escalfar l’aigua amb el sol. Per què no ho fem? —Sembla que adaptar-se a les renovables ha de ser més car per als ciutadans que no pas continuar amb la inèrcia actual. S’expulsen les classes més baixes de la transició energètica? —Hi ha maneres d’abordar-ho. Es fa viure la gent amb en uns edificis que són dramàtics energèticament. A l’hivern es moren de fred per més calefacció que hi posin i, a l’estiu, de calor, per més refrigeració que hi posin, perquè la pell de l’edifici es va fer sense tenir en compte qüestions tècniques. Més que donar ajudes o caritat a la gent que pateix, s’han de fer grans programes de rehabilitació energètica, començant pels barris més degradats. S’hi han d’invertir diners públics. A Alemanya no és cap novetat. El banc públic KfW fa anys que aboca milers de milions en rehabilitacions energètiques d’edificis. Perquè la primera cosa que has de fer no és generar més energia sinó evitar de fer-ne servir més del compte. —La reacció del govern amb l’anul·lació de la llei de canvi climàtic del TC ha estat discreta, malgrat que havien declarat abans l’emergència climàtica. —Hi ha una batalla política que s’hauria de fer. No sóc al govern, però s’hauria de denunciar davant la Unió Europea això que ha passat. Al meu entendre, contradiu la normativa europea. Que Catalunya no pugui fixar els objectius de reducció d’emissions és una estupidesa i una barbaritat brutal, tenint en compte que a Europa hi ha uns objectius globals i cada territori ha de posar-hi la seva part. Aquestes parts no les imposaran els estats. Les han de fer seves els ciutadans perquè es materialitzin en mobilitzacions ciutadanes. La mateixa lluita que hem organitzat per a la independència, l’hauríem de tenir per a l’energia. Exactament igual. —El govern espanyol ha pactat amb les elèctriques d’allargar la vida de les centrals nuclears. És perillós per a la ciutadania? —És un desastre. Juguem a la ruleta russa amb les nuclears. Quan estudiava tecnologia nuclear a la UPC –que aleshores no era Politècnica, era l’Escola d’Enginyers–, ens deien que les nuclears es dissenyaven per a vint-i-cinc anys. Fa quaranta anys que funcionen i ens diuen que les volen allargar a cinquanta o seixanta. Això és jugar a la ruleta russa. —Per què ho fan? —Perquè és una font d’ingressos escandalosament alta per a les elèctriques. Si sabeu com funciona el mercat elèctric, ho tindreu clar. Les nuclears hi entren sempre i cobren el preu de l’últim entrant, que és el més alt. Són milions d’euros diaris de benefici. —Per tant, hi ha una connivència del govern espanyol amb les elèctriques… —Sempre hi ha estat, ja en el temps del franquisme i en la transició. Encara tenim tres reactors nuclears a Catalunya funcionant que els va imposar la dictadura als anys setanta, amb Franco viu, i ho acceptem. Seria més assenyat fer tot allò que fos possible per tancar-los com més aviat millor, abans no tinguem un ensurt. Si a Catalunya tenim un ensurt nuclear, ja podem plegar. Però hem de generar el 50% de l’energia elèctrica, que avui generen les nuclears, d’una altra manera. Si no, l’haurem d’importar. Això vol dir que ràpidament hem de començar a generar energia renovable a tots els nivells: individual, familiar, col·lectiu, administratiu, de comunitats locals, a l’àmbit de país… —I en això, Catalunya va endarrerida. —Molt endarrerida, perquè vam tenir un president durant molts anys que deia: ‘El futur són les tèrmiques i les nuclears. No podem tornar als molins de vent.’ —Jordi Pujol? —Li ho vaig sentir dir l’any 1984 inaugurant la planta solar de l’Hospital dels Pares Camils de Sant Pere de Ribes. —Però d’oposició als molins de vent n’hi ha hagut arreu. —Sí, perquè el model no era l’adequat. Grans empreses o grups inversors van al territori, fan l’aprofitament, no compten amb la gent que hi viu i s’enduen la major part dels beneficis. Per tant, és una economia purament extractiva, igual que es feia amb els embassaments a començament del segle XX al Pirineu, quan es duia l’electricitat a Barcelona i la gent del Pirineu no tenia electricitat. Si això es vol fer amb les renovables, l’espifiem. Les renovables donen l’oportunitat que la riquesa que té un territori pugui ser compartida al territori. Si hi van empreses foranes a fer els aprofitaments, hauran de pactar les condicions amb la gent d’allà. —Hi ha garanties polítiques que això serà així? —Depèn de dues coses: de la normativa que es faci al govern i de la pressió ciutadana de la gent de cada lloc. En comptes d’haver fet aquesta oposició irracional a posar molins de vent, per què no feien seure els promotors i els posaven les condicions? Això ha passat a França. Fas seure els promotors a una taula: ‘Voleu fer molins de vent? D’acord, nosaltres en volem el 51%.’ —I l’impacte paisatgístic? —Crec que l’impacte paisatgístic és un eufemisme per camuflar la raó de fons, que és que una empresa de fora vingui a fer un aprofitament i se n’endugui els beneficis. Si aquell territori comparteix la riquesa generada, ho veurà d’una altra manera. A més, els paisatges són construccions humanes. Des que els humans som al planeta, el paisatge ha canviat. Des que vam començar a llaurar fins que vam fer una casa. El problema no és el paisatge, sinó si el projecte que fas en un territori fa perillar les funcions ecològiques d’aquell territori o no. Crec que molts projectes eòlics i solars no malmeten les característiques ecològiques, cosa que no vol dir que es pugui fer de tot a tot arreu. S’ha de veure cada cas concret, i com que no es pot regular amb una llei és molt difícil i per això de vegades els governs no se’n surten. En pocs mesos pots muntar un parc eòlic. Simplement és posar les condicions perquè es pugui fer de manera acceptable per a tothom, no solament per a una minoria. És en això que hem fallat en aquest país, tant la societat civil com el govern. —La lluita del canvi climàtic ha entrat en el pensament políticament correcte. Hi ha grans marques que s’anuncien, per exemple, al mateix temps que denuncien la contaminació de la mar. És paradoxal o positiu? —Són els canvis que anirem veient. N’hi ha que ho fan per oportunisme comercial i n’hi ha que ho fan convençuts. Això passa al món a molts àmbits. Hi ha empreses conegudes internacionalment, com Patagonia, que fa anys que són coherents, també amb contradiccions, per a intentar canviar la situació. Però s’ha de filar prim, perquè n’hi ha que ho fan per pur oportunisme, per rentar-se la cara. També passa. —Què n’hem d’aprendre, de l’incendi de la Ribera d’Ebre? —Que no es pot abandonar el camp. S’han de crear les condicions perquè la gent que viu al camp hi pugui viure dignament, no que se n’hagi d’anar. Martí Boada ho deia molt clar a VilaWeb. No podem tenir tota la gent a la costa i abandonar el camp. No hi pot haver, com a Espanya, zones totalment despoblades. O és que no mengem? Potser en compte d’importar de l’altra part del món hauríem de crear les condicions perquè aquí la gent pogués viure dignament produint aliments. Això requereix polítiques actives. Ho fan alguns altres països. A Suïssa, la gent viu al camp, a dalt a la muntanya, que encara és més difícil. I a França Déu n’hi do, també. Aquí, per què ho hem abandonat tot? Ens hem encadenat a una classe d’agricultura i de ramaderia industrial que ens crea tots els problemes que tenim. —Com viviu la batalla oberta entre JxCat i ERC per la Diputació de Barcelona i el pacte de JxCat amb el PSC? —Com a antic pres polític, se’m regira l’estómac de veure que es fan acords amb qui manté empresonats companys nostres. Vaig ser a la presó fa cinquanta anys. Em va detenir la Guardia Civil a Cornellà, a la porta de la Pirelli, repartint propaganda il·legal. Era a punt de començar el servei militar, amb tribunals militars i tot el que vulguis. Hi vaig passar tot l’estiu acusat de sedició, rebel·lió i propaganda il·legal. Em van denegar la llibertat provisional. Vaig passar des de final de juny fins després de la Mercè. Se’m regira l’estómac, simplement. —S’hauria de trencar l’acord entre JxCat i el PSC? —Si depengués de mi… Però jo no sóc militant del PDECat i vaig anar a la llista com a independent. La meva experiència personal em fa dir que jo no ho hauria fet. Però no sóc qui decideixo i tinc molt poca influència… —Per als independents són difícils d’entendre algunes decisions polítiques? —És que tothom arrossega el seu bagatge. Com que he estat sempre fora de les estructures de poder, aquest bagatge em ve molt gros… Vaig ser a l’Ajuntament de Barcelona, i vam intentar ser una mica disruptius. En algunes coses ho vam aconseguir, però també teníem la força que teníem, i no ho pots fer tot, des de les institucions. La societat també s’ha de bellugar. —Què hauria de fer JxCat amb la investidura de Sánchez? —Jo votaria que no. —Com viviu el procés de reconfiguració de JxCat? —A Catalunya, si alguna cosa ha passat aquests últims anys és que s’ha qüestionat molt l’estructura amb què les forces polítiques s’havien organitzat al segle XX. Hi ha d’haver una reconfiguració total. Costa, perquè al vell li costa de morir i al nou li costa néixer. S’han de crear estructures noves. És una de les raons per les quals els Verds no vam reincidir a muntar estructures com les que havíem muntat. Han de ser estructures en xarxa, menys jeràrquiques, i hem d’aprofundir en la democràcia interna i externa. S’ha d’implicar molt més la societat. Avui tenim els mitjans per a fer-ho. No hem de fer com els anarquistes als anys vint, que creaven els grups d’afinitat i anaven personalment a les reunions. Avui pots votar només fent un clic, amb la democràcia electrònica això es pot fer. Per tant, hem d’estar oberts a dissenyar noves estructures. Uns dels qui més ho han practicat són els kurds, que paradoxalment ho passen molt malament. El seu líder, Abdul·là Öcalan, va fer la transició del marxisme-leninisme ortodox a l’ecologisme confederalista, i munten unes estructures sense estat sustentades en la gent, al Kurdistan alliberat al nord de Síria. Hem d’experimentar coses noves. Aquí tenim l’ANC, societat civil molt organitzada, però ens hem de posar a crear les noves estructures del segle XXI, que seran diferents. —Per això vau anar a la llista de Primàries Barcelona? —Per a experimentar noves maneres de fer. Si no experimentem, no arribarem mai enlloc. Si ens quedem quiets perquè creiem que allò que tenim és immutable… Però té riscos, experimentar. Hi ha coses que funcionen i coses que no. Hem d’aprendre d’allò que no funciona per mirar d’anar afinant. Hem de canviar radicalment la manera com hem entès la política al segle XX. —Ara recordàveu que vau ser regidor a Barcelona amb IC-EV del 1995 al 1999. Què en penseu, de la mort d’Iniciativa? —Havia d’haver passat fa molts anys. Nosaltres vam ser objecte d’un robatori polític que va passar desapercebut en aquest país. Vam fer una coalició, ens dèiem els Verds – Confederació Ecologista de Catalunya. La coalició política es va dir Iniciativa per Catalunya – els Verds (IC-EV). El 99 van decidir ells pel seu compte i risc canviar el nom, treure el guió i la E i dir-se ICV. Van dir: ara nosaltres ja som ecologistes. La pena és que no ho han demostrat en tot aquest temps. I van contribuir a destruir un projecte polític naixent a Catalunya, que era el Verd, que en aquells moment naixia a tota Europa. —ICV mor però continuaran fent política amb els comuns. —Suposo que destruiran els comuns, igual com van destruir els Verds. —El procés d’independència té futur o som al final? —Hi ha una gran part de la població de Catalunya que continua pressionant per a materialitzar-lo. Però vam ser una mica infantils creient que això es feia amb una votació i que de cop i volta l’estat espanyol, amb tots els seus vicis, diria amén. Serà un procés que demanarà més temps que el que algú es va pensar, però arribarem al final si la gent ho vol. I crec que bona part de la gent ja ha fet un canvi de xip i s’ha situat mentalment fora de l’estat espanyol. Però cal fer més passes i de vegades és difícil saber quins són les més eficaces. —Ara sou diputat al parlament, teniu una responsabilitat afegida. —És clar. Però continua essent un parlament autonòmic, no d’una república independent.

Summary: Pep Puig: ‘Se’m regira l’estómac de veure que es fan acords amb qui manté empresonats companys nostres’


Dins el cicle ‘Literatures amb sentits’ es presentaran avui a Alella els dos primers títols de Vibop Edicions: Josep Roca, a l’avantguarda del vi, que recull dos tasts fets pel sommelier i copropietari del Celler de Can Roca, i Les olors en la literatura, a cura de l’escriptor Vicenç Pagès Jordà, que aplega trenta cites d’obres de la literatura universal que parlen de les olors. Vibop Edicions és una iniciativa de Montserrat Serra, periodista especialitzada en cultura. Impregnada pel paisatge vitícola d’Alella, ha dedicat bona part de la seva àmplia trajectòria a bastir un pont entre cultura, paisatge, vi i gastronomia. Les seves passions han esdevingut un espai de construcció constant. Pionera incansable, ha propiciat múltiples iniciatives per relligar el món del vi amb la cultura. Aquests dos llibres que ara presenta són l’embrió d’un projecte sensitiu, ambiciós i ple de matisos, que explica en aquesta entrevista. —Com vau tenir la idea de crear el segell Vibop Edicions i amb quina finalitat? —Vibop Edicions va néixer aquest mes de març amb els dos primers títols de la col·lecció ‘Envinats’, que vincula el món del vi amb el món de la cultura i la creació: Josep Roca, a l’avantguarda del vi i Les olors en la literatura. És un projecte que té la mateixa font d’inspiració que la secció ‘Vinyaserra’ de VilaWeb. Té aquesta intenció de vincular el món del vi amb el món de la cultura, alhora que, temps a venir, l’editorial vol ampliar les col·leccions cap a temes de gastronomia i paisatge. És també el món dels sentits i una ètica de la vida, lligada a la sostenibilitat, el consum de proximitat, els aliments ecològics… I del gaudi, de destapar els sentis, de prendre consciència dels gustos, de la capacitat sensitiva que tenim, però que habitualment en aquest viure frenètic ens passa desapercebuda. I sempre amb una voluntat literària. Aquesta intenció diferenciarà Vibop de les altres editorials i col·leccions que tracten sobre aquests temes. —Sempre us ha interessat vincular el món del vi amb el de la cultura? —Sí, sempre. Perquè entenc el món del vi com un fet cultural. No m’interessa la part econòmica del vi ni el fet que crea estatus, ni res d’això. El vi forma part de la nostra cultura, la cultura mediterrània, n’és un element essencial (tot i que darrerament ha estat molt bandejat per la globalització, i criminalitzat i tot). L’hem de viure amb aquesta visió àmplia. La col·lecció ‘Envinats’ té aquesta voluntat de relligar el món del vi amb l’art, la història, els sentits, la ciència, la literatura, la poesia, el disseny, la cultura popular, el surrealisme, la terra, el paisatge, la cuina… I sempre mirant de sorprendre. I sempre essent exigents amb la qualitat dels continguts que s’ofereixen. De fet, és una llaminadura per als amants de llibre i també per als amants del vi que estimen la cultura. —Presenteu-nos aquests dos primers llibres tan especials. —Els dos primers títols de Vibop són una declaració d’intencions. El primer, Josep Roca, a l’avantguarda del vi és una proposta que posa l’accent en l’àmbit vinícola, mentre que el segon, Les olors en la literatura, ofereix la relació del vi (des de les aromes) amb el món literari. Això no s’ha acabat d’entendre, perquè en algunes llibreries separen els volums: un va a parar a gastronomia i l’altre a literatura. Però que passi això potser vol dir que l’he encertada, perquè la col·lecció ‘Envinats’ té la voluntat de ser oberta, eclèctica i heterogènia. El primer títol, Josep Roca, a l’avantguarda del vi, té per protagonista Josep Roca, del Celler de Can Roca, un dels sommeliers més reputats en l’àmbit internacional i, alhora, amb una gran capacitat d’evocació i una sensibilitat ben afinada. Viu el vi a partir de l’ètica, l’humanisme, el paisatge. En aquest llibre apleguem dos tasts que ha fet aquests darrers anys: el primer titulat ‘Set vins sentits’, que va impartir en una sessió per a molta gent dins el festival Jardins de Cap Roig, acompanyat de la cantant Sílvia Pérez Cruz i el Quartet Gerió. Aquest tast té la virtut de complaure els iniciats en la cultura vinícola (pels vins que s’hi van tastar), i també aquells qui tenen ganes d’iniciar-se en el món del vi. L’altra peça és una crònica de la ‘Festa de les persones del vi’, que va servir per a presentar el llibre Rere les vinyes i que va aplegar alguns dels personatges més significatius del món en l’àmbit vinícola. Una mena de retrat que fixa el moment que viu el món del vi. —I el segon llibre? —Les olors en la literatura és un aplec de trenta cites de la literatura universal que parlen de les olors. La selecció és feta per l’escriptor i crític literari Vicenç Pagès Jordà, que fa molts anys que té una carpeta on les va ‘col·leccionant’. En el llibre hi ha un petit pròleg explicatiu molt bonic, i l’ordre de les cites no és atzarós, sinó que són col·locades de manera que unes cites dialoguem amb les altres. La selecció és molt variada, des de Walter Benjamin fins a Juan Rulfo, passant per Proust, Baudelaire, Wilde, Lampedusa i també Rodoreda, Marçal, Pla, Pairolí, Llorenç Riber, Josep Lozano… Literatura universal, europea, mediterrània, dels Països Catalans. —Són llibres petits. —Sí, són llibres de petit format, de menys de seixanta-quatre pàgines, que anomenem plaquettes. I els publiquem de dos en dos: dos a la primavera i dos a la tardor. Aquesta tardor publicarem el tercer i quart títol de la col·lecció: Vins de memòria, un aplec d’articles de personatges del món de la cultura que expliquen algun episodi de la seva vida vinculat al món del vi (Josep Maria Espinàs, Màrius Serra, Julià Guillamon, Imma Merino, Roser Vernet, Vicenç Altaió, Perejaume, Jordi Cornudella…); i l’altra es diu Vins, vinets i vinasses, una plaquette que aplega els treballs del dissenyador gràfic i historiador del disseny Enric Satué, relacionats amb el món del vi, que ha fet al llarg de la seva carrera. Una part són coneguts però alguns altres són inèdits. Els dissenys van acompanyats de tretze relats autobiogràfics que s’hi relacionen, extrets de diferents llibres publicats per Satué. —El format de llibre petit cada vegada té més èxit. —Sembla que sí. M’ho va fer notar l’escriptor, poeta i pintor Narcís Comadira, el dia que li vaig ensenyar els dos primers títols de Vibop. Va dir: ‘Ara tothom fa llibres petits.’ Deu haver-hi raons econòmiques i més que ho expliquin. En el meu cas, sempre vaig tenir al cap com a referència les plaquettes que fa la fundació la Mirada de Sabadell, especialment un títol que m’agrada molt: Una conversa amb Joan Miró, que recull una llarga entrevista que va fer Francesc Trabal a Miró, que de fet és un monòleg, perquè Trabal amb prou feines li va fer dues o tres preguntes. Aquell dia Miró tenia una xerrera incontenible. —Proposeu un sistema d’edició diferent, adreçat sobretot a una comunitat de lectors. Per què? —Vibop Edicions és un projecte modest i gairebé artesanal. Hem d’anar a poc a poc i veure la recepció que tenen aquests llibres en el mercat editorial i vinícola. Els llibres es poden trobar en una desena de llibreries independents del Principat. Tanmateix, ja d’entrada sí que vam veure que aquests llibres de la col·lecció ‘Envinats’ podrien suscitar un interès a persones amants dels llibres i amants del vi. I que podrien estar interessades a tenir la col·lecció completa, perquè són llibres amb tirades curtes, acurats… De manera que vam pensar a obrir una línia de subscripció. Els lectors que es fan subscriptors reben els llibres a casa i tenen un 5% de descompte sobre el preu de venda al públic. Fer subscriptors no és fàcil, perquè els lectors t’han de fer confiança i deixar-se sorprendre. Però ens hem adonat que per a projectes petits com aquest fidelitzar lectors és molt important per al finançament i la viabilitat de la col·lecció. —A part els llibres, els oferireu més coses? —Crear una comunitat de lectors amb interessos comuns també ens permetrà d’oferir un programa d’activitats durant l’any, que tingui a veure amb el món del vi i el món de la cultura: visita a cellers, visita a museus, tasts especials, ofertes especials… Aquest és un camí que també volem explorar. —Quan vàreu començar a viure aquesta vinculació entre vi i cultura? —Sempre m’he aproximat al vi des de la cultura i els sentits. El fet que m’hagi dedicat al periodisme cultural, per una banda, i que estimi el món del vi, per una altra, fa que aquest binomi el visqui d’una manera natural i fins i tot diria que inevitable. A més, fa cinc anys que també em dedico d’una manera prou activa al periodisme vinícola. —Com és que no l’heu desenvolupat més? —Quan estudiava periodisme a la facultat vaig pensar a especialitzar-me en periodisme vinícola i gastronòmic, però era una època en què el món del vi era molt ple de ‘fantasmes’ i haver de tractar-hi no em venia gaire de gust. Aleshores em vaig centrar en el periodisme cultural, àmbit en el qual he desenvolupat tota la meva trajectòria periodística. Tanmateix, passaven els anys i em sabia greu perdre la roda del món del vi. Fa deu anys, vaig fundar la revista Papers de Vi, que té com a centre d’interès informatiu la Denominació d’Origen Alella, i ara, de fa un temps, cada diumenge a VilaWeb escric sobre vi, cuina i paisatge a la secció ‘Vinyaserra’. Això em fa estar amatent i alhora parlar del món del vi a partir dels valors que trobo que hi donen sentit. —Us ha influït el fet de ser d’Alella? —Sí, i tant. No vinc de família pagesa i a casa no hem tingut mai cap vinya, però el meu pare va estudiar enologia i, encara que no va exercir l’ofici, el vi sempre ha estat centre d’interès i de conversa a casa. I també vaig compartir la vida durant un temps amb un enòleg, amb el qual vaig aprendre molt i ens vam divertir molt també. Però, per sobre de tot, ser d’Alella és important perquè entenc el paisatge vinícola com el meu paisatge. —No l’aprofitem prou, la nostra capacitat sensitiva? —I tant que no. Som essencialment éssers visuals i tenim sentits als quals no dediquem gaire atenció, com ara l’olfacte. Els darrers estudis diuen que no el tenim gens atrofiat, però, és clar, si no posem atenció en allò que olorem i no mirem de fer associacions per tal de definir olors que ens criden l’atenció, doncs no estem entrenats a l’hora d’identificar olors. El tast de vins entrena en el coneixement d’aromes i gusts. —Els nens es poden educar cap a aquesta manera de mirar la cultura? —Les escoles situades en entorns vinícoles incorporen l’aprenentatge del paisatge de les vinyes, visiten cellers per entendre el procés d’elaboració del vi i se’ls explica la cultura mil·lenària que ens vincula amb els romans, etc. I els nens de ciutat també haurien de fer aquest aprenentatge. Perquè la vinya i el vi són un bon camí per a reconnectar-nos amb el món de la natura i de la ruralitat. Però això és una qüestió molt llarga; n’haurem de parlar en una altra ocasió. —A vegades critiqueu que s’hagi criminalitzat beure vi. Com es pot fer compatible el plaer pel vi amb la prevenció de l’alcoholisme? Us deu esgarrifar que s’associïn aquestes dues coses. —El meu pensament és que si jo ensenyo a beure a una criatura, amb moderació, és clar, i vinculo el vi amb la cultura mediterrània, el paisatge, l’art, la història… aquesta criatura quan sigui jove s’entromparà molt menys que un altre a qui hagin prohibit el vi i l’hi hagin associat només a una beguda alcohòlica. —És fàcil fer-se subscriptor? —Sí, ben fàcil. Hem obert una pàgina web, vibop.cat, i només cal omplir la butlleta de subscripció. En aquesta web també hi trobareu totes aquelles activitats que organitzem, més enllà de Vibop Edicions, i que tenen relació amb el món del vi i la cultura: ‘Literatures amb sentits’ (unes sessions literàries i vinícoles que celebrem l’últim dimecres de cada mes al centre d’art Can Manyé d’Alella); la Nit de la Pansa blanca, que celebrem també a Alella a l’octubre, dins el programa Vi+ de la Denominació d’Origen Alella; o els ‘Tasts narrats’, que són sessions gastronòmiques i vinícoles amb un relat que vincula el món de la cultura i el vi (per exemple, les veremadores que va pintar Lola Anglada o els poemes de Joan Vinyoli on apareixen recursos vinícoles), que formen part de la programació de la Biblioteca Ferrer i Guàrdia, dins el programa Biblioteques amb DO.

Summary: Montserrat Serra: ‘Hem de prendre consciència de la capacitat sensitiva que tenim”


La Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha inadmès la querella criminal presentada pel PP contra el president Quim Torra per un suposat delicte d’usurpació de funcions. El PP argumentava que la pèrdua de la condició de diputat de Torra arran de l’ordre de la Junta Electoral espanyola suposava també la pèrdua automàtica de la presidència de la Generalitat i que, per tant, Torra havia exercit de president de manera il·legal. La resolució refusa aquest posicionament i diu que no hi ha cap fet constitutiu de delicte perquè no existeix cap acte jurídic que hagi cessat Torra com a president. El delicte d’usurpació, diu la resolució, exigeix l’evidència que la persona denunciada no estigui habilitada per al càrrec que s’atribueix. Tal com van determinar els lletrats del parlament, Torra només pot ser inhabilitat com a president en cas de sentència ferma. El TSJC va condemnar Torra a un any i mig d’inhabilitació per a l’exercici de càrrec públic i a una multa de 30.000 euros perquè el considerava culpable de desobediència per no haver retirat a temps els llaços grocs del Palau de la Generalitat. La sentència encara no és ferma.

Summary: El TSJC desestima la querella del PP contra Torra per usurpació de funcions


El cantant nord-americà Bruce Springsteen va arrencar el concert d’ahir a la nit al Camp Nou de Barcelona amb un sonor: ‘Hola Barcelona, hola Catalunya!’ Tothom ho va sentir ben clar (vídeo), tret de TVE. Segons una presentadora dels informatius matinals del seu canal 24 h, el que va dir el veterà rocker als assistents al concert va ser una altra cosa: ‘Hola Espanya, hola Catalunya!’:

Summary: TVE manipula la salutació de Bruce Springsteen al Camp Nou


L’acte de presentació del Consell per la República ha començat amb retard. Explicació? L’avió que, provinent de Barcelona, portava els membres del govern, tret del president Torra, i una important delegació parlamentària ha estat endarrerit a Barcelona, segons que hom deia, per pressions polítiques. A fora al carrer, davant el magnífic teatre KVS, una cua llarga de catalans esperava pacientment. Tots els carrers del centre eren barrats per un imponent dispositiu policíac, que, a diferència d’ara fa un any, no esperava catalans sinó els famosos ‘jupetins grocs’ que amenaçaven de paralitzar la ciutat. Per a entrar en el recinte calia bescanviar l’entrada obtinguda per correu per una cartolina de color groc, que deia: Consell de la República (no pas ‘per la’ República). Brussel·les 8. de desembre de 2018. Minut a minut: així us hem contat l’acte en directe L’arribada dels polítics provinents del Principat, que ocupaven la segona platea del teatre, ha concitat els primers crits d’unitat. Malgrat la realitat que tothom sap, qualsevol observador hauria dit que els dos partits coalitzats en el govern català anaven plenament d’acord. Els gestos eren d’una complicitat extrema, amb l’abraçada final entre el president Puigdemont i el vice-president Pere Aragonès, acollida amb un udol de satisfacció per la sala. L’acte s’havia dissenyat per a explicar al país què serà el Consell de la República (en les pantalles ‘Consell per la República’). D’això, se n’han encarregat els consellers exiliats, que han parlat tots, tret de la consellera Meritxell Serret, ara delegada de la Generalitat davant la Unió Europea. Cadascun ho ha fet a la seua manera. De primer, la consellera Ponsatí, en un discurs precís i directe, com ella mateixa, ha reivindicat la legitimitat del primer d’octubre basada en la legitimitat no estroncada, per la transició, del 14 d’abril de 1931; o siga, de la república dels anys trenta. Emocionada, però contundent, Ponsatí ha recordat: ‘La proclamació d’independència continua en vigor i la constitució de la primera institució republicana n’és un pas evident.’ Finalment, ha dit que la institució del Consell per la República tancava ‘el capítol de l’autonomia’: ‘Avui diem al món que els catalans ens comencem a organitzar al marge de la legalitat espanyola’, ha reblat per si algú no ho havia acabat d’entendre. Seguidament l’actriu Sílvia Bel, que ha presentat l’acte, ha llegit una carta enviada per Carme Forcadell, presentada com la presidenta del parlament, mentre en la gran pantalla s’anava projectant la carade tots els presoners polítics catalans. Forcadell ha recordat, amb èmfasi, la injustícia que s’abat sobre els dirigents polítics catalans i ha reivindicat el paper de les dones a l’hora d’acabar aquesta injustícia. ‘Sóc en presó per no haver censurat un debat que la societat reclamava’, un fet colpidor que ho és encara més en la capital de la Unió Europea. El segon conseller de parlar ha estat Toni Comín, cap pensant de l’estructura del Consell. I ha estat directe des del primer instant: ‘El consell per la República no serà retòrica ni simbolisme. No serà tan solament representació. Serà acció.’ Aquestes primeres paraules potser anaven adreçades a la CUP, que ahir anuncià que no participaria en els treballs del Consell. Però abans de Comín havia aparegut un dels exiliats que més adhesions suscita, el cantant mallorquí Valtònyc, que ha aixecat el teatre amb un rap directe i contundent contra la repressió, contra els poderosos i en favor de totes les llibertats. Lluís Llach havia demanat de presentar-lo per a poder recordar una obvietat terrible. Ha dit que, mentre en la seua època els multaven pel fet de cantar, ara per aquest mateix fet volien empresonar-los. El conseller Comín ha exposat els grans eixos de la feina del Consell per la República, en cinc àmbits, i ha amollat una petita bomba informativa: el Consell per la República promourà una iniciativa ciutadana europea per a activar l’article 7 de la constitució europea, amb la finalitat de suspendre els drets de l’estat espanyol a la UE. ‘Espanya no reuneix els requisits per a formar part de la Unió. Caldran moltes signatures de molts països, però, com ha dit ben clarament: ‘Europa es va despertant i ja veu que el franquisme no ha mort.’ Pensant en Andalusia, també ha dit que ‘la derrota de l’extrema dreta era la independència de Catalunya, que és allò que més volen impedir’. La frase, acollida amb grans aplaudiments, ha obert una discussió momentània del públic. Quan Comín ha dit que, després de la victòria, ajudaríem els espanyols, algunes veus han replicat: ‘Ja s’ho faran’. També hi ha hagut qui s’ha queixat de la frase, però Comín ha tancat la qüestió proclamant que seríem generosos en la victòria. Després de Comín amb un vídeo s’ha presentat el funcionament del Consell i se n’ha anunciat el calendari. Una volta constituït el Consell pels membres fundadors, en el terme màxim d’un any, o quan hi haja un milió d’inscrits, es faran les eleccions a l’Assemblea de Representants, unes eleccions que no tan sols confirmaran l’existència de la república, ans hauran de proposar noves vies més avançades de democràcia, amb llistes obertes, representació plural i una combinació de representants de les institucions i del carrer. Consell per la República: com podeu apuntar-vos al registre ciutadà, pas a pas En acabat el conseller Lluís Puig ha pres la paraula per ensenyar el mapa de l’actual república catalana que la gent va construint. Un mapa que va ultrapassa clarament el Principat. Tots els Països Catalans hi són clarament marcats, igual que alguns punts geogràfics destacats: l’anomenada banana central europea, de Milà a Londres i, curiosament, l’àrea de Boston als Estats Units. ‘La república catalana som tots’ deia el mapa que Puig explicava en detall. La presentació de l’app que permetrà d’ací a poques hores de completar el registre de ciutadania i començar a actuar amb el Consell ha tancat una exposició, en què no ha mancat el seu humor bonhomiós: ‘A nosaltres, ja ens va bé que vingueu a Brussel·les, vingueu-hi tant com vulgueu, però, la república, la portarem a la butxaca, dins el mòbil.’ Quan no mancaven sinó els dos discursos finals, dels presidents Torra i Puigdemont, encara hi ha hagut una altra sorpresa: Lluís Llach, assegut al piano, ha interpretat ‘Venim del nord, venim del Sud’. La interpretació ha estat seguida en directe per una multitud de càmeres de mòbil, presents al lloc on resideix a partir d’avui la república. La cançó, se l’ha enregistrada tothom; no endebades Lluís Llach és qui és. Finalment, el torn dels dos presidents. Torra, acabat d’arribar d’Eslovènia, ha dit que portava ‘bones notícies’. El seu viatge havia tingut un gran impacte perquè l’havien rebut no tan sols el president de la república eslovena, sinó també el del parlament, el batlle de la capital i un grup copiós de polítics i acadèmics eslovens, plenament solidaris amb el poble català. Per això Torra ha dit: ‘La via eslovena és la via catalana perquè és la via de la llibertat.’ Tot seguit ha descrit les vies d’acció republicanes: la primera, la de l’exili; i la segona, la de les presons. ‘encara que no ho sembli’ ––afirmació que ha fet un gran impacte. Torra ha subratllat que l’exili no tenia por d’Espanya, però que tampoc n’hi tenien dins les presons, com ho provava la vaga de fam: ‘Amb aquesta vaga ens envien un missatge d’esperança.’ Finalment, ha demanat a tothom que fera d’altaveu dels qui romanen dins els Lledoners, del Mas d’Enric i del Puig de les Basses. Ja no mancava sinó el parlament més esperat, el del president Puigdemont, presentat simplement com ‘el president de la Generalitat’. Puigdemont ha fet un discurs complex, segurament conscient de la importància del moment. No s’ha entretingut a parlar del combat menat des de l’exili, ans ha assegurat que el Consell per la República era un pas endavant molt important per a fer més democràcia i fer-la millor. ‘No és pas fer una Espanya en petit, que volem’, ha dit. Per això ha demanat la participació popular, bo i recordant que els polítics havien de correspondre a la voluntat de la gent. ‘Es tracta de passar de governar per la gent a governar amb la gent.’ Un pas transcendental que el Consell per la República es troba en condicions d’assajar, segons que ha manifestat. Però, per a fer aquest pas, ‘necessitem molta gent al darrere, molts ciutadans que vulguin fer-se ciutadans de la República, perquè aquesta és la millor carta de presentació al món quan hàgim de demanar el reconeixement’. Per completar els anuncis fets Puigdemont ha recordat que, segons l’acord d’investidura, tots els membres del seu govern que volguessen podien ser membres del consell fundador i ha anunciat els noms dels qui s’hi havien sumat a partir d’avui, a l’espera de les eleccions a l’Assemblea de Representants del govern republicà: Elisenda Paluzie, l’advocada Neus Torbisco i el portaveu de Demòcrates, Toni Castellà, entre més. Tots han pujat a l’escenari, acompanyats del govern Torra gairebé en ple, mentre el teatre esclatava en crits d’independència, de suport als presoners i d’unitat. A fora, quatre-centes persones més s’esperaven per assistir a la segona tongada de presentació del consell. Al teatre hi havia una sala des d’on es podria haver seguit la sessió en vídeo, però el govern en l’exili no ha volgut que ningú en restàs fora i ho ha demostrat amb fets. Per això tots els qui han intervingut en la primera sessió han repetit parlaments, actuacions i explicacions. A mà dreta de l’escenari la primera cadira ha romàs buida, l’única de tot el teatre, durant tot l’acte. Un cartell deia: CME ABP Brussel·les, o siga Cos de Mossos d’Esquadra. Àrea Bàsica Policial de Brussel·les. Era reservada a un dels membres de l’escorta voluntària del president Puigdemont que, per increïble que parega, encara és voluntària i la fan membres dels Mossos d’Esquadra que aprofiten els seus dies lliures per poder protegir qui des d’avui és el president del Consell per la República. Si la cadira ha estat buida durant tot l’acte és perquè els cos dels mossos feia discretament la seua feina. El 30 d’octubre del 2017 el govern de Catalunya comparegué en una conferència de premsa a Brussel·les, tres dies després de la proclamació de la independència i del cop d’estat promulgat per PP, PSOE i Ciutadans amb l’aplicació de l’article 155. La història del patiment personal i de la precarietat absoluta en què es visqueren aquelles hores encara no s’ha escrit. Quatre-cents cinc dies després, l’acte al teatre KVS ha donat sentit a tots els sacrificis personals que tanta gent ha fet tot aquest any tan llarg. Un any després de la increïble manifestació de Brussel·les, que féu guanyar el 21-D a les forces independentistes, el Consell per la República (‘de la República’ segons les entrades) s’ha posat dempeus i ja pot caminar amb una empenta que resultarà definitiva, si la ciutadania l’acaba entenent i assumint com a propi. En la cua d’entrada tothom comentava que no feia fred, recordant el fred espantós de l’any passat durant la manifestació. Una dona, amb molt de sentit de l’humor comentava que ara calia dir ‘De Waterloo a Guardamar i de Fraga a Maó’. Això sí que fóra una superació evident de l’autonomia espanyola i, tal volta, pensant en el mapa que havíem pogut veure, una de les raons més poderoses per a formar part de la primera institució lliure arrelada en la legalitat del primer d’octubre i de la declaració d’independència.

Summary: La república dels sense por naix a Brussel·les entre mostres d’unitat


Els CDR han convocat una acampada indefinida a la Gran Via de les Corts Catalanes amb el passeig de Gràcia de Barcelona. Serà a partir de les 18.00, just després de la manifestació que hi ha convocada avui a les 17.00 als Jardinets de Gràcia per la vaga general contra la repressió que ha estat tot un èxit. Guia Marxes per la Llibertat ‘Hem vingut per quedar-nos i aturar-ho tot’, diu el text que han fet circulars per les xarxes per convocar l’acampada indefinida. 🔴 CONVOCATÒRIA #CDRenXarxa! 🏕 ACAMPADA POPULAR INDEFINIDA!🗓 Avui #18OVagaGeneral🕗 A partir de les 18h📍 Gran Via amb Pg. De Gràcia a #Barcelona Hem vingut per quedar-nos i aturar-ho tot!#RevoltaPopular 🔥 pic.twitter.com/YTMu3ujcLC — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) October 18, 2019 El lloc triat pels CDR és el mateix que van fer servir els taxistes per protestar contra un decret del govern que regulava els serveis d’Uber i Cabify perquè el consideraven insuficient. En aquella cas, els taxistes van col·lapsar la Gran Via de les Corts Catalanes durant cinc dies. Tota les mobilitzacions, minut a minut

Summary: Els CDR convoquen una acampada indefinida a la Gran Via de Barcelona


La història de la conversió d’Arthur Fleck, un home menystingut per la societat a la qual vol fer riure, al temible Joker, arxienemic de Batman, arriba a la gran pantalla en la pell de Joaquin Phoenix. Aquesta setmana també s’estrena la road movie de Daniel Sánchez Arévalo Diecisiete i el film policíac dirigit per José Luís Garci El crack cero. En català, s’estrenen dos films d’animació: El rei ruc i Tabaluga i la princesa de gel. Joker. Direcció: Todd Phillips. Intèrprets: Zazie Beetz, Frances Conroy, Sondra James; Joaquin Phoenix, Robert De Niro, Brett Cullen, Shea Whigham. Gènere: Enjòlit. Esbós: Arthur Fleck és un home mensystingut per la societat, la seva motivació a la vida és fer riure. Una sèrie de tràgics esdeveniments el portaran a veure el món d’una altra manera. Diecisiete. Direcció: Daniel Sánchez Arévalo. Intèrprets: Isaso Arana, Carolina Clemente, Lola Cordón, Mamen Duch; Biel Montoro, Iñigo Aranburu, Jorge Cabrera, Nacho Sánchez. Gènere: Drama. Esbós: Per trobar un gos de refugi amb qui havia fet amistat, un jove de 17 anys s’escapa d’un centre de menors i el seu germà gran se li uneix en la recerca. El crack cero. Direcció: José Luís Garci. Intèrprets: Macarena Gómez, Paula Echevarría, Cayetana Guillén Cuervo, Luisa Gavasa; Miguel Ángel Muñoz, Carlos Santos, Pedro Casablanc. Gènere: Enjòlit. Esbós: Germán Areta deixa la feina de policia per convertir-se en detectiu privat a l’Espanya postfranquista. De dirigent (La directora de orquesta). Direcció: Maria Peters. Intèrprets: Christanne de Brujn, Annet Malherbe, Sara Visser; Benjamin Wainwright, Scott Turner Schofield, Seumas F. Sargent. Gènere: Drama. Esbós: Biografia d’Antonia Brico, primera directora de l’Orquestra Filharmònica de Berlín i de Nova York. Fourmi (Una pequeña mentira). Direcció: Julien Rappeneau. Intèrprets: Ludivine Sagnier, Laetitia Dosch; François Damiens, Maleume Paquin, André Dussollier. Gènere: Drama. Esbós: Un adolescent diu una mentida per por de decebre i desencadena conseqüències inesperades. Amazing Grace. Direcció: Alan Elliott, Sydney Pollack. Gènere: Documentari. Esbós: Muntatge de les imatges inèdites dels dos concerts d’Aretha Franklin que el cineasta Sydney enregistrar fa cinquanta anys en una església de Los Angeles. El rei ruc (The Donkey King). Direcció: Aziz Jindani. Gènere: Animació. Esbós: El rei lleó ha decidit que ha arribat el dia de jubilar-se, però no succeirà la corona en el seu fill, sinó que ha convocat eleccions. Un humil ruc serà el candidat més estimat de tota la selva, però no ho tindrà gens fàcil, perquè tot plegat forma part d’un pla macabre. En català. Tabaluga i la princesa de gel (Tabaluga). Direcció: Sven Unterwaldt Jr. Gènere: Animació. Esbós: El film narra l’amor entre Tabaluga i la princesa Lilli, i la seva aventura per salvar el món del malvat Home de les Neus. En català.

Summary: Les estrenes: La història del Joker, mític arxienemic de Batman, arriba als cinemes


Malgrat que el president de la Generalitat Carles Puigdemont ja s’havia retrobat a través de videoconferència amb alguns presos polítics en diversos actes de campanya, avui s’ha pogut fer una conversa a quatre bandes entre Puigdemont i Josep Rull, Jordi Turull i Joaquim Forn. Ha estat en l’acte central de campanya de JxCat a Sant Cugat, en què Puigdemont ha intervingut des de Brussel·les i Rull, Turull i Forn des de la presó de Soto del Real. ‘Tant de temps que he esperat per a veure’ns i ara poder-ho fer és un goig. Us sento i us veig igual que l’últim dia que ens vam veure en persona. Us veig ferms i el que més em meravella de vosaltres és que ningú ha vist una sola paraula d’odi o de rancúnia’, els ha dit Puigdemont. També ha demanat que ‘cada minut de repressió’ que han patit es converteixi en un vot per a JxCat. ‘No hi ha més llibertat que no tenir por. Vosaltres no en teniu. Sou molt generosos. Ens doneu una lliçó cada dia. Tindré un goig enorme el dia que pugui entrar al parlament europeu i digui “Hola, bon dia. Som els de l’1 d’octubre. Hem guanyat les eleccions a Catalunya. Prepareu-vos per escoltar-nos”‘. Rull li ha contestat que la manera en què hauran d’anar dimarts al congrés espanyol és ‘inaudita’: ‘No podrem fer rodes de premsa, no podrem fer reunions amb el grup parlamentari i vigilaran que no ens movem de l’escó. Aquesta és la vergonya’. ‘Te’n faries creus dels invents que fan perquè no puguis aparèixer a les televisions espanyoles. Tanmateix, la raó, president, persisteix’, ha afegit. Turull ha dit que està esperant el diumenge al vespre per veure els resultats de les eleccions europees: ‘Els fas tanta nosa i els poses tan en evidència!’. Forn ha explicat que ‘sabien a què s’exposaven’ quan van anar a declarar a l’Audiència espanyola i que ho van fer ‘a consciència’. ‘Estem disposats a explicar-nos i a assumir qualsevol conseqüència que això pugui tenir. Mai no hem sentit odi o rancúnia contra ningú. Hem continuat aixecant la bandera del diàleg’. Podeu veure la conversa sencera ací, a partir del minut 01.07:

Summary: ‘Ens doneu una lliçó cada dia’: conversa entre Puigdemont, Rull, Turull i Forn


L’eurodiputada del PP Dolors Montserrat presidirà la comissió de Peticions de l’eurocambra (PETI) i el socialista Juan Fernando López Aguilar ocuparà el mateix càrrec a la comissió de Llibertats, Justícia i Afers Interiors (LIBE). Per altra banda, Ciutadans ocuparà la vicepresidència de la darrera comissió amb Maite Pagazaurtundúa, segons han votat aquest dimecres els eurodiputats que formen part de les comissions parlamentàries. ‘Amb el PP, la veu dels espanyols sonarà amb més força’, ha dit Montserrat després de ser escollida presidenta de PETI. Segons ha explicat, el seu propòsit al capdavant de la comissió serà ‘defensar el compliment de l’estat de dret’ als estats de la UE. En una línia similar s’ha expressat Pagazaurtundúa, que ha afirmat que des de la comissió de LIBE lluitarà ‘per combatre les amenaces’ a l’estat de dret. A banda, també destaca de les votacions d’aquest dimecres l’elecció de l’expresident del Parlament Europeu, Antonio Tajani, per presidir la comissió d’Afers Constitucionals de la cambra. El president i els vicepresidents composen la Mesa de les comissions per a un mandat de dos anys i mig, és a dir, fins a gener de 2022. A més de presidir les reunions de la comissió, el president representa a la comissió dins i fora del Parlament, i presideix les delegacions que participen en negociacions interinstitucionals amb el Consell Europeu i la Comissió Europea sobre textos legislatius. Els vicepresidents substitueixen el president en cas necessari.

Summary: Montserrat presidirà la comissió de Peticions del PE i López Aguilar la de Llibertats, Justícia i Afers Interiors