El conseller de Política Territorial, Obres Públiques i Mobilitat, Arcadi España, ha anunciat avui la licitació del tram més important de la Línia 10 del metro de Valencià fins a Natzaret, per més de trenta-tres milions d’euros, així com del tram Teulada-Gata de la línia 9 del tramvia d’Alacant (Benidorm-Dénia) per 18 milions d’euros. En el cas del metro de València, s’aprovarà en el ple del Consell ‘en les setmanes vinents’. Així ho ha anunciat España en la seva visita als tallers del Campello del TRAM d’Alacant per a conèixer les prestacions dels nous trens duals. El titular de Mobilitat ha qualificat a les noves unitats del TRAM d’Alacant de trens ‘pioners i innovadors’ i ha anunciat que podran circular per les Línia 1 (Estels -Benidorm) i 3 (Estels – el Campello) i, en un futur, tal com està planificat, en la resta de la connexió entre Alacant i Dénia, un cop finalitzin les obres de modernització que s’estan realitzant entre Calp i Dénia. D’aquesta manera, permetran continuar fins a Dénia sense el transbord actual a Benidorm. En relació amb la L10 del metro de València, Arcadi España ha explicat que amb el projecte licitat es condicionaran les tres estacions subterrànies d’aquesta línia: Alacant, Russafa i Amado Granell, així com l’equipament del túnel i la urbanització de les àrees afectades per l’obra i, en particular, dels accessos a les estacions i el seu entorn. L’objectiu, ha subratllat, ‘és que l’any 2021 estigui finalitzada tota la Línia 10 entre el carrer Alacant i barri de Natzaret’. Segons ha assenyalat el conseller, es tracta de la licitació més important d’aquesta obra que ‘ampliarà de manera molt considerable l’oferta de transport de la xarxa’. La Línia 10, un cop completada, permetrà unir el centre de València amb la zona de la Ciutat de la Ciutat de les Arts i les Ciències i el barri de Natzaret. Com ha recordat el conseller, aquestes obres van començar l’any 2006 i es van paralitzar el 2011, per falta de pressupost, després d’invertir al voltant de 200 milions d’euros. En l’actualitat, FGV està executant les primeres obres d’infraestructura en el tram comprès entre les parades d’Amado Granell i la prolongació fins Germans Maristes, la inversió ascendeix a 3.664.420,87 milions d’euros, IVA inclòs, i un termini d’execució de set mesos i mig. Aviat sortiran a licitació els últims tres projectes d’electrificació i subestacions, la senyalització i comunicacions, adequació dels tallers provisionals. Renovació al tramvia Sobre la Línia 9 del TRAM d’Alacant, Arcadi España ha comentat que sortirà a licitació el tram Teulada – Gata de Gorgos, de 6,7 quilòmetres, per un import de 18.031.126,08 euros, i un termini per a la seva execució de 12 mesos. Aquest tram juntament amb el de Gata de Gorgos – Dénia, de 10,9 quilòmetres que ja es troba en licitació, són els que falten per completar la renovació de via del conjunt d’aquesta línia. En aquest sentit, el conseller ha indicat que la Generalitat està executant diferents actuacions aquesta Línia 9 que uneix Benidorm i Dénia, amb la finalitat d’aconseguir la seva renovació i modernització ‘integral garantint la regularitat i la qualitat del servei’. En total la inversió de la Generalitat a la Línia 9 del TRAM d’Alacant ascendirà a més de 130 milions d’euros i inclou, entre altres, la renovació de via de Calp a Teulada, la renovació de via de Teulada a Dénia, la remodelació d’andanes i millora de l’accessibilitat o la rehabilitació Algar i Mascarat,

Summary: La Generalitat licita el tram més important de la L10 del metro de València


Hi ha una part de l’independentisme que no es presenta formalment a les eleccions espanyoles del 20 de desembre: és aquella que representa la CUP, que va veure molt clar de seguida que no hi aniria. Però què faran els 336.375 electors que van votar la CUP el 27-S? La majoria s’abstindrà el 20-D? Sembla que no, i que el fet que la CUP no presenti candidatura a les eleccions de diumenge no vol pas dir que tots aquests votants se’n desentenguin. Això es desprèn, si més no, de les dades de l’últim report del Centre d’Estudis d’Opinió (pdf), que indiquen que hi ha molta indecisió, bàsicament entre votar ERC o En Comú Podem. Aquesta disjuntiva s’ha reproduït en certa manera en alguns pronunciaments públics, tant de gent de la CUP com d’algunes altres formacions. D’entrada, fem un cop d’ull a l’estudi del CEO del mes passat. Entre aquells qui declaren haver votat la CUP a les eleccions del 27-S, tan sols un 8,5% diu que diumenge no anirà a votar. La majoria, un 45%, no sap què votarà. Gairebé la meitat. Entre els qui sí que saben qui votaran, el partit preferit és ERC, un 28,7%. Això ho farà, per exemple, l’ex-diputat David Fernàndez, que en un acte conjunt amb Joan Tardà va dir que el 20-D votaria Esquerra. Un 10% dels qui diuen haver votat la CUP votarà Podem en les espanyoles; caldria afegir-hi el 4,3% que diu que votarà ICV-EUiA, també integrant de la coalició En Comú Podem. I entre quines opcions de vot dubten? Segons el CEO, el principal dubte és si votar ERC o si votar Podem (15,4%), seguit del dubte sobre si votar ERC o no votar (10%). Com a curiositat, no hi ha ningú que dubti entre votar ERC o votar CDC. Cal tenir en compte que les enquestes del sondatge del CEO, publicat el 2 de desembre, es van fer entre el 16 i el 23 de novembre, és a dir, força abans del començament de la campanya electoral. Tot amb tot, justament durant aquests últims dies de campanya hi ha hagut declaracions de membres de la CUP o en relació amb la CUP i amb el sentit del vot que podrien prendre els seus votants. Una de les preses de posició que ha suscitat més controvèrsia és la de l’ex-diputat de la CUP Quim Arrufat, que en una entrevista al diari deia: ‘Si voto el 20-D, votaré En Comú Podem.’ Aquesta formació –afegia– és l’única que defensa el referèndum i que pot fer canvis socials a l’estat espanyol. ‘Una OPA a la vista’? Una resposta contundent a les declaracions d’Arrufat ha arribat de dins del partit mateix. L’activista Blanca Serra, membre de la CUP Barcelona i del Col·lectiu Drassanes, va publicar ahir un article titulat ‘Fagocitar la CUP Una OPA a la vista?’, en què denuncia una suposada OPA (‘no sé si hostil o pactada’, diu) de Podem a la CUP: ‘Som un altre cop davant de la coneguda resposta “antes roja que rota”’, diu Serra. I avisa: ‘L’independentisme d’esquerres, la CUP inclosa, els fa nosa a ells també. No ens creguem que fa nosa únicament als nostres enemics de classe històrics, l’oligarquia hispano-catalana.’ I el compromís amb un referèndum? Segons Blanca Serra, ara parlen de referèndum ‘perquè han vist que els vots que necessiten desesperadament no els trauran precisament de Castella – la Manxa, la Rioja, Extremadura o Andalusia, sinó bàsicament dels Països Catalans; i que per fer-hi una gran collita no podien anar assegurant que català i valencià són llengües diferents, que millor que ens estiguem quietets i units en una Espanya que ells reformaran i regeneraran i on estarem la mar de bé, perquè l’estat del benestar que ens procuraran serà immillorable.’ Tardà s’adreça a Quim Arrufat Joan Tardà, candidat d’ERC al congrés espanyol, tampoc no veu recorregut a la proposta de referèndum que fa Podem. Tardà ha publicat un article al seu bloc titulat: ‘Sobre l’opinió legítima, però sorprenent, de Quim Arrufat’. Hi argumenta: ‘L’estratègia de Catalunya Sí que es Pot i En Comú Podem, que converteix el referèndum vinculant en un afer intern espanyol i el supedita a una batalla entre la dreta i l’esquerra espanyoles, és condemnada al fracàs.’ Alhora adverteix: ‘Abans de votar-los, qualsevol independentista hauria d’estar segur de la solidaritat de Catalunya Sí que es Pot i En Comú Podem davant les represàlies que cauran sobre els diputats i regidors que desobeiran la legislació vigent.’ Sobre la defensa que fa Podem del referèndum en el programa electoral, diu: ‘És aquesta combinació de milions de persones actives i milions de vots el que ha forçat Podem a reconèixer el dret d’autodeterminació de Catalunya i a comprometre’s a fer un referèndum com el d’Escòcia.’ Afegeix: ‘Els independentistes ens alegrem sincerament d’aquesta rectificació feta per una força d’àmbit estatal que pot arribar al 20% de l’electorat espanyol. Trobarem molts punts de coincidència contra els tres partits del règim en els propers mesos si les seves paraules contra el règim del 78 es converteixen en fets. L’independentisme català té un interès coincident a provocar una crisi de la monarquia postfranquista, perquè pot representar una oportunitat de generar una crisi de règim, que pot esdevenir una crisi d’estat, la crisi de l’estat espanyol. Però no podem oblidar que ha estat un avenç forçat per les mobilitzacions i els vots del poble català.’ I també qüestiona el discurs anticapitalista: ‘Catalunya Si que es Pot i En Comú Podem tenen un discurs retòric anticapitalista, però se centren en una estratègia electoral i institucional rutinària que no qüestiona la legalitat constitucional espanyola. Segueixen aquest camí tant pel que fa als seus programes socials com pel que fa al conflicte nacional entre Catalunya i el regne d’Espanya.’ De fet, Joan Tardà va demanar aquest cap de setmana passat explícitament a David Fernàndez que els ‘cedís el vot’; ho deia perquè en un acte conjunt recent amb l’ex-diputat de la CUP, aquest li va dir: ‘Encara t’hauré de votar, com fa quatre anys.’ I ara Tardà diu: ‘Demano a David Fernàndez no que ens doni el vot, que ens el deixi, perquè, si ens el deixa, gestionarem amb honradesa al peu del canó els seus anhels, que s’assemblen molt als nostres, que això ens permetrà guanyar i derrotar Ciutadans’. Constituents per la Ruptura També demana el vot per a ERC el sector independentista de Procés Constituent, que el 27-S es va presentar amb la CUP. En un comunicat de començament de mes, Constituents per la Ruptura diu: ‘Atès que la CUP no es presenta i considerem necessari que l’independentisme d’esquerres tingui una veu pròpia en tots els àmbits possibles, demanem excepcionalment a l’esquerra anticapitalista d’exercir el vot útil, a favor d’ERC en clau de ruptura amb l’estat espanyol.’ I ho argumenta dient que ERC és una candidatura independentista i de progrés que ‘no està subordinada a interessos polítics no catalans i que defensa inequívocament la constitució de la república catalana’. Constituents per la Ruptura es va oposar a Teresa Forcades perquè defensaven de fer coalició amb la CUP el 27-S i s’oposaven a una aliança amb Podem i ICV-EUiA.

Summary: Què faran els votants de la CUP el 20-D?


S’ha donat a conèixer el segon premi Llibres Anagrama de Novel·la, que ha estat per a l’escriptora Tina Vallès amb l’obra La memòria de l’arbre. L’autora, col·laboradora de VilaWeb, ha donat les gràcies als editors i als membres del jurat, en especial a Sergi Pàmies i Imma Monsó, que són per a ella escriptors de referència. Ha explicat que es tracta d’una novel·la curta que va començar a imaginar l’any 2013: ‘Al principi tenia clar que volia tractar la relació d’un avi i un nét i també la idea de la memòria. Amb el temps, la novel·la va anar creixent quan em vaig trobar escrivint sobre els meus avis i el seu paisatge, que és el de la Conca de Barberà i el seu poble, Vilaverd.’ ‘El protagonista és en Jan, un nen de deu anys, que un bon dia els seus pares li expliquen que hi haurà canvis a casa: els avis hi aniran a viure. Però la manera que tenen els pares de comentar-li aquesta nova situació, sense gaire entusiasme, fa que en Jan els pregunti: ‘Em puc posar content?’ És la primera pregunta de moltes que aniran sortint en un relat ple de preguntes i respostes, sobretot les que nét i avi es fan durant les passejades diàries, de casa a l’escola i de l’escola fins a casa.’ Es tracta d’una novel·la curta organitzada en onze capítols i cadascun fragmentat en onze escenes breus, narrades en primera persona per en Jan. A mesura que el llibre avança, en Jan va madurant i va assumint la nova situació familiar. Tina Vallès ha explicat que ha tingut un referent molt clar a l’hora d’escriure la novel·la i és la contenció de la qual parlava l’escriptora Mercè Rodoreda, per no caure en el barranc del sentimentalisme o de l’emoció fàcil. Es dóna el cas que aquesta és la segona novel·la de Tina Vallès i que la primera, Maic, també es troba protagonitzada per un nen. La història de pobresa i marginalitat de Maic fa que sigui molt més dura que aquesta segona, que no beu de l’amargor i no destil·la tristesa. En Jan és un nen feliç, diu l’escriptora. Tanmateix, què fa que se senti còmoda a l’hora d’encarnar nens com a protagonistes de les seves obres? Vallès diu que sovint els nens rebaixen la intensitat dramàtica dels adults en situacions concretes i que mostren la realitat d’una forma més relaxada i optimista. Per altra banda, La memòria de l’arbre també té una història pel mig, que Vallès no ha volgut desvelar, sobre la importància dels arbres i en concret d’un desmai. ‘Els arbres són eines amb les quals se serveix l’avi per explicar coses al nét. És una novel·la que parla de la memòria i dels records, de com es construeixen i com es poden perdre. I m’interessa, per descomptat, la relació d’un avi i el seu nét, quan hi ha possibilitat de conversa. L’avi, que parteix de l’experiència, exerceix una llibertat amb el nét que no tenia quan exercia de pare. La novel·la es construeix a partir de petites peces que encaixen com si fossin un mosaic. Tina Vallès té una part de la seva obra en format conte i també és impulsora i editora de la web Paper de Vidre, nascuda fa catorze anys i avui dedicada al gènere del conte. En aquest sentit diu: ‘Som país de contistes i ara ens trobem en un bon moment, els editors publiquen contes tant d’autors d’aquí com traduccions.’ El jurat del premi és format, com en la primera edició, per la crítica i estudiosa literària Mita Casacuberta; el cantant del grup Manel, Guillem Gisbert; els escriptors Imma Monsó i Sergi Pàmies i els editors Isabel Obiols i Jordi Herralde. En aquesta ocasió, destacar que han deixat de banda els prejudicis que una obra com aquesta pugui tenir d’entrada (novel·la en la frontera amb l’àmbit juvenil, protagonitzada per un nen i el seu avi), i ha valorat ‘l’habilitat narrativa de l’autora, l’estil contingut, l’alt domini de la llengua, i la credibilitat de la veu del nen narrador’. Segons els membres del jurat, l’obra de Vallès és ‘una petita joia de gran nivell literari’. La memòria de l’arbre arribarà a les llibreries el 22 de febrer i es traduirà al castellà, edició que apareixerà al maig. Tina Vallès (Barcelona, 1976, és filòloga i es dedica a la traducció i correcció. Publica articles d’opinió a VilaWeb. Va debutar amb l’aplec de relats L’aeroplà del Raval (LaBreu, 2006), una selecció de texts que havia publicat a la seva web. Com a recull de contes també té Un altre got d’absenta (LaBreu, 2012) i El parèntesi més llarg (Premi Mercè Rodoreda, Proa, 2013). Va publicar la seva primera novel·la, Maic, a Baula el 2011. El 2016 ha publicat en el gènere infantil Totes les pors (La Galera) i Bacabava (Petit Fragmenta). És editora del portal Paper de Vidre i membre fundadora de l’Associació Professional de Traductors i Intèrprets de Catalunya. Balanç del primer premi Sobre la primera edició del premi Llibres Anagrama de Novel·la, que va guanyar Albert Forn amb Jambalaia i va quedar finalista Anna Ballbona amb Joyce i les gallines, la nova directora editorial d’Anagrama, Sílvia Sesé, ha dit que estava molt contenta de la repercussió que havien tingut totes dues obres als mitjans de comunicació i les bones crítiques rebudes, tant en català com en castellà, i considera que el premi fa falta, que els autors el tenen en compte i que des d’Anagrama es vol consolidar de totes totes. Pel què fa a les vendes, Sesé ha reconegut que no han estat espectaculars, però s’han situat en la línia mitjana de vendes de les novel·les en català. Sílvia Sesé s’ha reafirmat en la voluntat de mantenir l’aposta per l’edició en llengua catalana, que més enllà del premi edita entre deu i dotze títols l’any.

Summary: Tina Vallès, segon premi Llibres Anagrama, amb una història protagonitzada per un nen


Un mínim de 51 persones han estat detingudes durant l’última jornada de protesta estudiantil a la Regió Metropolitana de Santiago de Xile, en diferents incidents aïllats que s’han desenvolupat durant el dia, segons van confirmar al diari ‘El Mercurio’ fonts dels Carrabiners. Els incidents han deixat, a més, fins a set agents de la policia amb lesions ‘de diversa consideració’. La major part de les detencions s’han portat a terme a l’Albereda, on joves encaputxats van llançar pedres als efectius de les forces de seguretat que impedien que acudissin a una zona que no estava prevista en la ruta autoritzada per a la marxa. Entre el més de mig centenar de detinguts, 27 eren menors d’edat. Un total de 41 han estat detinguts per desordres lleus, tres per desordres greus, dos per maltractament als agents, un per possessió d’un ‘artefacte incendiari’ i quatre, per posseir armes blanques. Des de fa quatre anys alumnes i docents reivindiquen als carrers del país sud-americà una verdadera educació pública, entre d’altres coses, desvinculada dels crèdits concedits només a través entitats financeres privades. La presidenta xilena, Michelle Bachelet, ja ha aconseguit aprovar al Congrés els tres pilars de la seva reforma educativa —final del copagament, de l’ànim de lucre i de la selecció d’alumnes— però estudiants i professors consideren que és insuficient.

Summary: Mig centenar de detinguts en l’última protesta estudiantil a Xile


‘Amb la conferència del president Torra ha començat una segona etapa del procés català’ afirma Pilar Rahola. I és que assegura que la conferència d’aquesta setmana al Teatre Nacional ha deixat clar el començament del mapa que cal seguir, però afirma que ara caldrà construir-ne la lletra menuda, un procés que creu que serà molt més complex. ‘La cartografia gran ja la tenim, ara hi falten els camins’, sentencia. Rahola creu que els mesos vinents poden haver-hi molts canvis i per això no s’atreveix a mirar gaire més enllà, encara que afirma que caldrà fer efectiva la República. Com? Encara és una incògnita, però si no hi ha cap referèndum pactat, diu que ja en tenim un de fet i també un mandat parlamentari inequívoc assumit per les forces del govern. —Aquest setembre ha començat amb el discurs del president Torra al Teatre Nacional, un discurs que definíeu com el primer gran acte polític després d’un llarg hivern del 155. Som davant una fase nova? —És evident que després de l’estiu i amb la conferència del president Torra ha començat una segona etapa del procés català. Això em sembla clar però no sabem gaire gran cosa més. La conferència hi obre la porta. —Què en penseu, de la conferència? — A mi em sembla que deixa clares algunes coses fonamentals: la no acceptació de les sentències, la voluntat de no rebaixar el compromís del primer d’octubre a excepció que hi hagi un referèndum pactat i acceptat per totes dues parts, l’apoderament de la ciutadania a través de les accions i la marxa final multitudinària al llarg del procés del judici. Tot això no és cap full de ruta però ja és un començament de mapa. Ara, tota la lletra menuda serà més complexa. Som davant la segona pantalla de l’etapa que vam començar amb les manifestacions del 2012 i que vam concloure amb el 27 d’octubre. —Han criticat al president Quim Torra la falta de concreció en aquest discurs… —En una conferència d’aquesta mena no és possible de concretar la lletra menuda perquè parlem d’estratègia, de grans consensos entre les diverses sensibilitats de l’independentisme i això requereix un vol alt, però de mica en mica convé d’anar veient a on s’aterra i de quina manera es fa. Des del meu punt de vista demanar-li un excés de concreció era excessiu i malèvol. Primera, perquè no ensenyarà l’estratègia públicament a la primera. Segona, perquè no són tancades ni definides. I tercera, i més important, les estratègies seran motivades per la realitat. De moment no sabem si la fiscalia mantindrà l’acusació de rebel·lió, no sabem si l’advocacia de l’estat es retira o no es retira, no sabem si la voluntat, que ens diuen que hi ha, de determinades sensibilitats pròximes al socialisme es concretaran amb accions o mantindrà la línia dura. Com que tot s’ha de veure encara és molt difícil de definir específicament, no ja l’estratègia més puntual sinó fins i tot la pràctica. El president Torra ha fet com havia de fer: un discurs marc de gran traç. La cartografia gran, ja la tenim. Ara hi falten els camins. —Enguany l’Onze de Setembre no és un més. Què ens hi juguem? —Si el carrer és feble, el relat s’afebleix. El carrer no n’és la solució, però forma part del relat. Cal que el carrer s’ompli perquè la política pugui fer allò que ha de fer i perquè la ciutadania més o menys organitzada –de l’ANC fins als CDR, etc– també se senti forta. En això, és especialment important la Diada. És la primera amb presos, amb exili, amb amenaces i repressió. Sobrevolen sentències de dècades de presó; per tant, és una Diada d’una importància enorme. Necessitem tenir molta força al carrer perquè sabem que mentiran, manipularan i vendran una pel·lícula diferent d’allò que passarà. Però sobretot també és important per a nosaltres mateixos. —Hem de fer una concentració més gran que els altres anys? —L’hem de fer tan important com la de l’any passat o la dels altres anys. Les llibertats i la democràcia a Catalunya són un combat gairebé de minut a minut, i de tant en tant hem de fer demostracions de força. —Cal continuar anant a les presons a manifestar-se? —Sí. No tinc cap mena de dubte que tots els actes que es fan, com ara a les presons, cantades, cartes, sopars grocs arreu, tenen sentit. Donen molta moral als nostres a la presó i a l’exili, però d’alguna manera també ens cohesionen com a poble en la resistència i en la protesta. Tanmateix, penso que del moment en què el president Torra –i entenc que és una iniciativa consensuada– proposa la gran marxa multitudinària pel dia final de les sentències, tots aquests aquests actes hauran de formar-ne part. Ara tenen un cert nivell d’espontaneïtat que és boníssim però hem de donar-los-hi un marc general en el qual prenguin un sentit global, com un calendari d’actes que es coordinin en una marxa multitudinària com les gran marxes de protesta de la humanitat, com la de Luther King o la gran marxa de la sal. Per tant, sí, les trobo necessàries per a l’ànim interior, les trobo necessàries per a la imatge exterior i ara les trobo necessàries de manera estratègica. —Què en resta, del primer d’octubre? — Hi ha una herència que és el dolor. La gent encara recorda la porra al cos. Aquelles imatges les tindrem per sempre a la retina. Però per damunt del dolor roman la voluntat de ser, la persistència i la resistència. El primer d’octubre ens diu dues coses que són extraordinàries i, fins i tot per a molts, sorprenents. —Quines? —Una és que hi va haver una persistència brutal. El poble va voler votar i ningú no li va poder robar el vot. Ni amb amenaces, ni amb milers de policies. Ho va fer contra un estat poderós que en tot moment va dir que allò no passaria. Aquest és un recorregut d’una persistència realment extraordinària, d’un poble que és per damunt de la por i l’amenaça. I després, l’altre és la resistència. A partir del primer d’octubre l’estat intenta liquidar l’independentisme per terra, mar i aire i el país resisteix. Resisteix al carrer, resisteix en el tarannà individual de les famílies i en la voluntat de ser. Per això ara tornem a estar alçats, perquè hem resistit durant uns mesos en què havíem d’haver caigut i havíem d’haver perdut tres generacions per la independència. Per tant, podem dir que del primer d’octubre ens resta dolor, persistència i resistència. I, òbviament, la convicció que aquest és un mandat que arribarà a port. —Personalment què us evoca aquella data? —Encara m’emociono quan penso amb la força amb la qual vam aguantar una situació que mai hauria imaginat ningú i segurament per la qual la majoria de la gent no estava ni preparada. Tanmateix vam demostrar una gran valentia. Reconec que no m’hauria imaginat mai veure avis de vuitanta anys a les cinc de la matinada custodiant escoles. Quan penso en els ferits em ve una ràbia profunda. Una ràbia que creix quan penso en la gent que tenim a les presons per la tossuderia i la voluntat que poguéssim votar. Però globalment em ve un orgull enorme per a aquest país que ha tornat a demostrat que no és fàcil de matar, que no és fàcil de destruir. —Què s’ha de fer aquest primer d’octubre? —Des del primer moment he tingut la convicció que calia fer una aturada de país. Hi ha un moment que Catalunya s’hauria d’aturar perquè ens van pegar. Van pegar a les nostres mares, als nostres fills, a les nostres parelles. Van pegar a qui custodiava urnes, qui custodiava vots. I això és d’una maldat! És tant greu que passi en ple segle XXI, en una democràcia liberal al cor d’Europa. És tant greu que a mi em sembla que pel cap baix hem de fer aturar el país per a alçar una protesta internacional de ràbia i de dolor per tot allò que va passar. No vull dir una vaga general. Aquesta ens l’hem de reservar per moments molt excepcionals. Sí que podem fer una aturada de país. Pot ser un matí, una hora, és igual. Ara, en quins termes? Quant de temps? No sóc la persona. Sóc algú que parla en veu alta. No puc dir-vos-en res més. Jo sí que crec que seria un bon moment per a fer una aturada. —Caldrà sortir al carrer quan hi hagi el judici dels presos? —Com diuen els anglosaxons, ja travessarem aquest pont quan hi arribem. Abans passaran moltes coses. Abans de començar el judici sabrem si hi arribem amb una fiscalia general que depèn directament de l’estat espanyol, per tant amb una Moncloa que avala aquesta repressió embogida contra la convicció expressada públicament a nivell internacional. Això ens modularà la protesta, sabrem si la advocacia de l’estat, que aquests sí que depenen directament de la Moncloa, retiren el delicte de rebel·lió, que és una hipòtesi que també és damunt la taula i sabrem de quina manera ho aclarim. Ara, és evident que el començament dels judicis serà d’un gran clímax polític i social. Les entitats que coordinen el carrer han de tenir molt clar què fer. A mi em sembla que al carrer hi haurem de sortir moltes vegades al llarg d’aquest procés. No en tinc cap dubte. —Quines han de ser les prioritats del govern català a curt termini? —A curt termini ha de governar, és a dir, fer que la vida quotidiana funcioni. Més que governar la Generalitat governem una diputació gran, mesuradament menystinguda, però amb tan poc com tenim, que és un concepte molt Tarradellas, però és cert, hem de fer les coses ben fetes. Per tant, la primera prioritat és que aquells compromisos de justícia social, de servei públic, amb els grans eixos (sanitat, escoles, seguretat, etc.) funcionin bé, no ens facin ensurts i vagin a la una. Això demano a les forces que tenen la majoria parlamentària, al president de la Generalitat i als seus consellers: ‘feu una bona feina amb això que teniu.’ La segona és recuperar les lleis suspeses que el Tribunal Constitucional espanyol i el PP van tombar. Totes eren bones per al benestar del nostre país i de la nostra gent. En això s’hi ha de treballar molt de pressa. També s’ha de fer balanç dels danys que ha perpetrat el 155 i posar-los a l’abast públic perquè sapiguem què hem perdut, quin mal ens han fet, exactament per on ens han atacat i de quina manera han envaït la salut de la institució, la salut democràtica de la Generalitat. Òbviament en demanaria un quart, que és que en la mesura que sigui possible hi hagi una mica d’oli en les relacions entre les dues forces que governen i no ens facin tants ensurts, que no calen, que ja en tenim suficients. I després, a mig termini, amb el discurs marc del president Torra cal tenir consensuat el Consell de la República. S’ha de treballar totes dues bandes, l’àmbit internacional i nacional, ben coordinades perquè ara el combat internacional de Catalunya és sota lupa. Ens miren i és molt important. Ara sí, cal anar definint i aterrant en l’estratègia fina, en la tàctica d’allò que el president va dir. —I a llarg termini? —Al llarg termini, parlem de mesos, cal fer efectiu el mandat del primer d’octubre. Si no hi ha cap referèndum pactat, ja en tenim un de fet i un mandat parlamentari inequívoc assumit per les forces del govern. Com ho farem, hem de decidir. És evident que trobarem aquest momentum que diu el president Torra. Jo sóc de la convicció que tot es repeteix, però la història mai no es repeteix de la mateixa manera. El primer d’octubre amb milers de policies pegant a la gent ja no el podran repetir perquè el món es va esgarrifar. Un 155 ‘ara el munto ara el desmunto’ tampoc és tant fàcil. A més a més, ara tenim sentències internacionals que hem guanyat: a Alemanya, Bèlgica, Suïssa i Escòcia. Guanyarem a Estrasburg i a l’ONU. Espanya té a sobre una onada judicial que no li va essent favorable. Vagi com vagi, d’ara endavant, és evident que l’estat espanyol es defensarà amb mitjans violents, perquè quan si no ho fa amb democràcia ho fa amb repressió. Però, s’ha deveure de quina manera, perquè no poden fer-ho tal com van fer. No els ha sortit bé. L’ofensiva judicial els farà molt de mal. Internacionalment han fracassat, els ha anat molt malament. I l’ofensiva política tampoc els ha sortit bé. Van intentar amb totes les seves forces, amb tots els mitjans polítics, mediàtics i institucionals que no hi hagués un president independentista i en tenim dos. Jo sóc optimista. Estem ferits, però més forts en els nostres drets i en la nostra imatge que abans del primer d’octubre. —Què va faltar per a fer efectiva la República? —No em veig capaç de jutjar els moments tan complicats del final de tot el procés. Calia ser-hi per a veure com amb la responsabilitat que representava es van anar gestionant els segons i els minuts pesants en què hi havia amb les amenaces bastant clares i concretes que sobrevolaven llavors. Vull creure que en aquell primer moment encara no teníem la fortalesa o les circumstàncies per a tirar-la endavant. Crec que va ser un error no mantenir-ho però tampoc no em veig amb cor de dir que va ser un error. Ser allà devia ser molt complicat i al capdavall parlem de gent que finalment s’ha arriscat tant com per ser a la presó a l’exili. Ara bé, hem après que no podem arribar en aquest moment i no fer-lo efectiu. Si ens hi posem, cal fer-ho pacíficament i democràticament amb les conseqüències pertinents. En algun moment de la història d’aquests anys això passarà. Haurem de dir: ‘o el fem efectiu, alçant les mans per defensar-nos, o assumim la derrota.’ —Quin paper hi han de tenir els presos i els exiliats? —D’entrada no podem oblidar que són els nostres dirigents i representants legítims. Són la gent que hem votat el poble de Catalunya, que és una cosa que a les democràcies és important i que per tant la seva veu continua formant part del lideratge del procés. Més que presos o exiliats, els dirigents polítics catalans que són a la presó o a l’exili continuen tenint la veu perquè s’han mantingut lleials al mandat i fidels al país. Allò que diguin és d’una enorme importància política perquè són els nostres dirigents polítics. La segona cosa és que és veritat que la presó els deixa com a ostatges a les mans de l’estat que modula la repressió i l’esperança justament per jugar amb la política. Intenten jugar amb els presos, però els presos no s’han deixat. Hi va haver un moment en què es va veure molt clar que l’estat espanyol intentava entrar en aquest terreny, però els presos han resistit. El paper que ha de tenir tant la presó com l’exili és la mateixa: aguantar l’intent d’utilitzar la repressió per a cedir en les condicions. A partir d’aquí cal analitzar què passa al país, no solament la presó i l’exili. El país és molt més que la presó i l’exili, encara que tingui tant de pes. També hi ha les organitzacions ciutadanes, Òmnium, els CDR, l’Assemblea i els dirigents polítics. Tot plegat és un engranatge que té moltes peces, i que malgrat les dificultats, les baralles i el soroll permanent, Déu n’hi do com ha anat funcionant. Som un caos organitzat. Tots els adversaris polítics i enemics sempre diuen que estem separats i que ens barallarem entre nosaltres, però cal deixar clar que, de la batalla permanent, n’hem fet una unió molt robusta. —Tot i així, aquesta baralla permanent inquieta —Una de les grandeses del moviment català és que és un trencadís gaudinià. És fet de bocins d’idees, de personalitats, de projectes diversos. És evident que tots nosaltres som gent que pensem diferent, i que potser en una situació de República seríem en bàndols diferents, però malgrat això, tanmateix hem prioritzat la idea que ara anem a construir la República amb companys de viatge amb qui després ja debatrem. La CUP i el món ex-convergent i de Puigdemont vénen de cultures diferents i a més a més s’han barallat electoralment moltes vegades. Per això és normal que continuï havent-hi soroll. A mi això m’amoïna relativament. Jo, que he estudiat el catalanisme polític de la Renaixença ençà, des de l’alba del temps, això és un constant, però hem arribat fins aquí. La CUP té una identitat tan diferenciada i li és necessari de marcar camins propis. Però als altres dos grans eixos centrals del país, que és el món Puigdemont o Torra i Esquerra Republicana, els demano que no es barallin respecte de l’objectiu i els tempos per a arribar-hi. Més igual si es barallen quotidianament per les altres coses. Ja ho debatrem a les tertúlies, però és una cosa menor. —I del Consell de la República què en penseu? Com hauria de ser? Qui n’ha de formar part? —No hi he pensat sobre però el qui no m’importa. En canvi sí que em sembla que el consell ha de tenir un paper de representació de la República que no hem pogut fer a l’interior. La República ha de ser representada simbòlica i institucionalment a l’exili. Si hem anat a fora a cercar la justícia que aquí no ens han donat, també hem anat a fora per constituir la República. El Consell de la República té aquesta força. És una força simbòlica política internacional però també d’alguna manera institucional. Ara caldrà veure com es coordina tot això. —Les eleccions municipals del 2019 poden ser una oportunitat per a l’independentisme? —Tot és sotmès a com anirà el judici. Això marcarà la pauta política. Hem d’estar pendents de què passarà amb la sentència i del paper del govern espanyol. Ara mateix és molt difícil de dir com serà aquest escenari electoral. És evident que les eleccions municipals són importants per a tenir el control del territori. Cal recordar que el territori també ha aguantat, amb els alcaldes, l’AMI… Encara que no hi ha dubte que la gran batalla municipal és Barcelona. Això no és resolt i si ho fos seria mal resolt. —Però què pot passar aquestes municipals? —Dependrà si es converteixen en alguna cosa més o no. A hores d’ara no ho sembla, però vés a saber. Podria ser que s’acompanyessin d’unes eleccions que s’avancessin o que s’ajuntessin amb les europees i que es convertissin com un plebiscit. Amb tota aquesta casuística no sé dir el que pot passar. Però per descomptat serà important, perquè ens mesuren cada dia i ens posen la lupa. —Dèieu que Barcelona és d’enorme importància… —Sí, enorme. Hi hauria qui em diria que ja s’ha descartat completament la unitat d’acció electoral a Barcelona. Jo els respondria que avui si, però depèn. Falta a veure què passarà els mesos vinents i això pot implicar molts canvis. Una part d’aquest mapa que es construeix no és nostre i per tant no podem saber que passarà. Ara per ara tot és molt precipitat, del ball de noms dels candidats a les fórmules utilitzades. —En aquest ball de noms hi ha el vostre… —Si… però jo això ho tinc descartat completament. No tinc gens d’interès personal de tornar a la política. Em sento molt convençuda que el meu paper és en el món de l’opinió. Però de tota manera, més enllà del meu nom, el problema és el ball de noms. Que s’aturi una mica. Que siguin els altres els qui tenen els noms fixats, però per a nosaltres depenen tant d’una conjuntura i unes contingències tan brutals que no sabem què tindrem… Preveiem una Diada tranquil·la però ens envien sis-cents agents a no sé què fer. El PSOE va dient que vol diàleg, però la fiscalia demana dos anys i mig de presó per uns nanos que es van encadenar en una reixa, un senyal que forma part de la simbologia de resistència de tots els països del món. És clar, sento paraules del PSOE però després veig porres. Ja no sé si el diàleg el volen fer amb paraules o amb porres. I si tenim una situació molt complicada… també anirem com ara? S’ha de veure. Espero que no. Tot és molt prematur. —Què s’ha de fer amb la impunitat de l’extrema dreta a Catalunya? —L’extrema dreta creixerà a Catalunya. De fet, no podem oblidar que durant el 155 van dir als Mossos que deixessin d’investigar l’extrema dreta perquè no era important. He parlat amb Mossos que formen part dels grups que la investiguen i em diuen que en perdien les dades, que no sabien qui venia i s’organitzava. Aquí hem perdut mesos de poder-los combatre i de tenir-los motoritzats, però parlem d’operatius molt bons que ara tornen a funcionar. Ara, l’extrema dreta creixerà perquè cada vegada que Catalunya planta la bandera creixen dues coses a Espanya: l’extrema dreta i el republicanisme espanyol. És a dir, pateix la monarquia i la democràcia, perquè Espanya és incapaç de resoldre el concepte de la via territorial de manera democràtica, cosa que erosiona les seves pròpies institucions i el seu propi sistema. Per tant, no em sorprèn que creixi i que el vulguin violentar. Però ja sabem què hem de fer: no caure en la provocació.

Summary: Pilar Rahola: ‘El primer d’octubre cal fer una aturada de país’


L’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps va desviar 17,2 milions d’euros de partides destinades a l’ocupació juvenil i el turisme per a pagar el cànon de la Fórmula 1. Segons que explica el diari El Mundo, aquesta és la conclusió d’un informe de la Intervenció General, els auditors de la Generalitat. Camps va camuflar els diners en una partida de ‘despeses diverses’. Així mateix, l’ex-president Alberto Fabra va utilitzar 11,5 milions del Fons de Liquiditat Autonòmica (FLA) per a finançar la Fórmula 1. L’informe confirma que es van emprar dues empreses públiques per a pagar el cànon de la Fórmula 1, el qual l’havia d’assumir la companyia Valmor. Un dels seus administradors, Jorge Martínez Aspar, va assegurar al Consell que les curses no eren rentables i que, per tant, la continuïtat de la Fórmula 1 a València estava en joc. El 2009 el govern de Camps va desviar 17,2 milions d’euros a pagar el cànon. Segons el pressupost de la Generalitat, aquests diners s’havien de destinar a finançar projectes d’ocupació juvenil i iniciatives turístiques. Els diners es van camuflar en diverses operacions ordenades des del Consell. L’informe també explica que l’empresa pública Circuit del Motor va tenir dues ampliacions de capital entre el 2008 i el 2012 per un import de 65,9 milions. Aquesta quantitat va servir perquè la Generalitat fes els pagaments que en principi havia d’assumir Valmor, una societat que el Consell va comprar amb 33 milions quan es trobava en una situació de bancarrota.

Summary: Camps va desviar diners de partides destinades a l’ocupació juvenil i el turisme per a pagar la Fórmula 1


ERC demanarà al Parlament Europeu que el vot del suplicatori als eurodiputats Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín sigui secret perquè afirma que ‘les pressions dins dels partits són molt fortes’. Així ho ha explicat l’eurodiputada d’ERC Diana Riba en una trobada amb la premsa al Col·legi de Periodistes. Riba també ha destacat que el procés del suplicatori pot durar entre quatre mesos i dos anys, depenent de ‘com estigui de saturat comitè jurídic’ i perquè ha d’estudiar la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Riba ha dit que el Parlament Europeu ha d’entendre que no es tracta d’un suplicatori ‘normal’ i que és important que tothom tingui ‘clar’ què està votant i que no sigui ‘un més’. També ha destacat que dins del grup parlamentari ALE, del qual forma part ERC, ‘tots estan coordinats amb el tema del suplicatori’ i que ‘no hi ha cap fissura en aquest sentit’. Diana Riba ha dit que ERC demanarà el canvi de president de la comissió d’Afers Jurídics, responsable d’elaborar un informe que revisa si tots els eurodiputats han recollit les seves credencials, perquè ara la presideix l’eurodiputat de Ciutadans Adrían Vazquez, cosa que ‘pot crear un conflicte d’interessos’. Per una banda, ha assegurat Riba, l’informe no contempla els casos de Puigdemont, Comín i Junqueres ‘justificant que ja farien un informe a part, que encara està a l’espera de fer-se’. Per altra banda, l’eurodiputada ha dit que si el Parlament Europeu vol ser ‘garantista’ cal que canvi el president del comitè que ha d’elaborar aquest informe perquè ‘hi ha conflictes d’interessos de Ciutadans amb els casos dels tres eurodiputats catalans’. Taula de negociació Riba també ha parlat de la taula de negociació entre governs. ‘A Europa, des que Sanchéz és president, es té la sensació que hi ha una sortida política al conflicte’, ha assegurat l’eurodiputada. ‘Que hi hagi govern i una taula de negociació es veu molt positiu des d’Europa’, ha dit, però també ha recordat que ‘hi ha moltes persones esperant un judici pel procés’. Finalment, Riba ha denunciat que l’informe d’igualtat que ha publicat la comissió del Parlament Europeu competent en aquest àmbit no contempla cap política relacionada amb la violència de gènere.

Summary: ERC demanarà que el vot del suplicatori de Puigdemont, Comín i Ponsatí sigui secret


El portaveu de Catalunya en Comú, Joan Mena, ha admès que la confecció de llistes fa que els espais polítics que existeixen a la formació es tensin però ha defensat que el projecte polític és el mateix de sempre. Després que el senador d’En Comú Podem, Óscar Guardingo, hagi renunciat a anar a les llistes dels comuns pel 28-A per la posició independentista del cap de llista, Jaume Asens, Mena ha defensat que ells sempre han dit el mateix. ‘Som un espai transversal que defensa el dret de decidir i la llibertat dels presos polítics; d’aquí no ens hem mogut ni ens mourà ningú’, ha reiterat. D’altra banda, Mena ha apuntat que la manera de fer política d’ERC, amb la negociació amb Sobiranistes, ha estat una decepció i ha reclamat a Joan Josep Nuet que la seva decisió ha d’anar acompanyada del retorn d’acta de diputat.

Summary: Mena admet tensió interna en la confecció de les llistes de Catalunya en Comú


El diari francès Libération aventura que el regidor de l’Ajuntament de Barcelona Manuel Valls podria tornar a la política francesa com a ministre d’Interior, sota la presidènciad’Emmanuel Macron. L’objectiu seria aturar la resurrecció de la dreta tradicional, que ha repuntat en els darrers sondatges. Laurent Joffrin, director de la capçalera francesa, escriu que el partit de Macron travessa una crisi política que li podria fer perdre la majoria a l’assemblea francesa, de manera que necessita un cop d’efecte. Una de les possibilitats que Macron té sobre la taula és repescar Valls, antic primer ministre i ministre d’Interior, per la política francesa. Fa poc, Valls va dir a le Parisien que no renunciaria a ‘ser útil als francesos’ i va refermar la seva lleialtat amb Macron: ‘Sempre he tingut un vincle amb el president. Veig que el seu lideratge a Europa, la qual cosa diu sobre el futur de la UE, de l’Aliança Atlàntica, dels grans desafiaments que té el món –del canvi climàtic a l’amenaça terrorista- el que diu sobre l’islamisme, el laïcisme, tot això reforça la meva decisió de fa tres anys’. Després de perdre les primàries del Partit Socialista per a ser candidat a la presidència de la República francesa, Valls va canviar de jaqueta per a seguir Macron amb el seu partit. A més, va dir a Le Monde que no ha ‘trencat amb la política francesa’. No estic en l’exili, no he desaparegut i he vingut regularment a París’, va dir. El diari ja apuntava a un retorn a la política francesa analitzant l’augment de la seva presència a la premsa, on ha anat publicant articles i concedint entrevistes. De fet, quan va voler fer el salt a la política barcelonina va seguir la mateixa tàctica i va aparèixer regularment a la premsa fins que va anunciar la seva candidatura. Pel director del Libération, Valls faria oblidar ‘l’erràtic’ Christophe Castaner, actual ministre d’Interior, ja que és ‘un polític experimentat i voluntariós, experimentat en l’oratòria i en el control de l’aparell policíac’. Així mateix, es pregunta si el retorn de l’ex-socialista serviria ‘de tranquil·litzar l’esquerra o, molt probablement, seduir la dreta’. I ell mateix contesta: ‘Confirmaria la hipòtesi inicial: es tracta, no de mirar cap a l’esquerra, que creu que no és cap amenaça, sinó d’impedir el renaixement del partit conservador.’

Summary: Valls podria ser ministre d’interior de Macron, que vol atreure la dreta


Les bases de Barcelona en Comú han validat de manera massiva, per 457 vots contra 27, la proposta de la direcció perquè Ada Colau es presenti a la investidura, en la qual tindria el suport del PSC i de Manuel Valls. D’aquesta manera, com era d’esperar, la proposta de la coordinadora general del partit tira endavant i si res no canvia, Colau podrà ‘continuar impulsant les polítiques valentes començades el 2015’, com diuen des del partit. La proposta de la coordinadora ratificada pel plenari aposta per ‘fer un pas endavant’ per ‘mantenir viva la possibilitat d’un govern tripartit’ liderat pels comuns davant els vets creuats de PSC i ERC. Malgrat que el plenari el formen unes 2.000 persones, només 350 han pogut participar en el debat en omplir l’aforament de la sala del al Centre Cívic La Sedeta. Barcelona en Comú ha negociat amb el PSC i ERC els últims dies i ha insistit en un govern tripartit. Tanmateix, Maragall avui ha repetit que aquesta possibilitat no és realista i que es tracta d”una cortina de fum adreçada a tenir els vots del senyor Collboni i el senyor Valls’. A més, tant els republicans com els socialistes s’han vetat mútuament. Per la seva banda, el PSC ha insistit en arribar a la constitució de l’ajuntament de dissabte vinent amb un acord de govern amb els comuns per a donar suport a Colau. En canvi, Ciutadans ha refusat de cedir els seus tres regidors, però els vots de Valls i de dos independents de la candidatura serien suficients per a assolir la majoria absoluta.

Summary: Les bases de Barcelona en Comú donen via lliure a Colau per a ser reelegida batllessa


La temperatura mitjana a Andorra durant els mesos d’estiu incrementa 0,29 graus per dècada, i les màximes 0,33 graus, segons dades facilitades pel Centre d’Estudis de la Neu i de la Muntanya d’Andorra (Cenma), i que analitzen el període comprès entre el 1950 i el 2015. A nivell anual, la temperatura mitjana augmenta a raó de 0,18 graus per dècada, i les màximes 0,22 graus, totes elles dades ‘estadísticament significatives’ i relacionades amb el canvi climàtic, afirma el Cenma en un comunicat. La temperatura mínima també creix, 0,15 graus per dècada, mentre que a partir dels 90 s’han disparat els anys amb anomalies de temperatures altes: els pitjors en aquest sentit van ser el 2010 i el 2015. L’organisme andorrà també ha destacat l’increment dels dies considerats càlids, en els quals se superen els 25 graus o més: el 1950 la mitjana era de 10 dies l’any i el 2015 ha passat a ser de 30 dies l’any. De la mateixa manera, s’han reduït a la meitat –de 12 a 6– el nombre de dies l’any considerats gèlids, és a dir, en els quals no se superen els 0 graus en tota la jornada. Pel que fa a les precipitacions, la tendència mostra un descens dels dies amb pluges de poca intensitat, per sota de 20 mil·límetres. En canvi, no s’aprecia cap descens “significatiu” dels dies amb registres superiors als 50 mil·límetres. El Cenma ha presentat aquests resultats en el marc del projecte europeu CLIM’PY, sobre la caracterització de l’evolució del clima i provisió d’informació per a l’adaptació al Pirineu, dins de l’Interreg-Poctefa i en el qual també participen organismes espanyols –com l’agència espanyola de meteorologia– i francesos –Météo France–. El centre andorrà recorda que el Pirineu no s’escapa del canvi climàtic i que, precisament, són les zones de muntanya on es detecten ‘canvis més significatius’, per la qual cosa són més vulnerables a l’escalfament global. Afirma que tenir dades actualitzades és indispensable per poder aplicar ‘estratègies d’adaptació’ i minimitzar així la problemàtica.

Summary: La temperatura a l’estiu a Andorra augmenta 0,29 graus per dècada


El general iranià Qasem Soleimani, cap de la Força Quds de la Guàrdia Revolucionària d’Iran, i el sublíder de la coalició de milícies majoritàriament xiïtes iraquianes Unitats de Mobilització Popular, Abu Mahdí al Muhandis, han estat assassinats en un atac amb míssils a l’aeroport internacional de Bagdad reivindicat pels Estats Units d’Amèrica (EUA). Segons que ha informat Washington en un comunicat, l’atac ha estat ordenat pel mateix president dels EUA, Donald Trump, amb l’objectiu de ‘dissuadir’ l’Iran. Poques hores després de l’atac, l’ambaixada dels EUA a Bagdad ha demanat a tots els ciutadans dels EUA que abandonin immediatament l’Irac. Dimarts centenars de simpatitzants de les Unitats de Mobilització Popular van atacar l’ambaixada dels EUA a Bagdad en protesta pels atacs contra posicions d’aquesta força i Trump va prometre venjança contra l’Iran, a qui va acusar de promoure l’atac. El cap suprem de l’Iran, l’aiatol·là Ali Khamenei, ha amenaçat els EUA amb una ‘dura venjança’ per l’assassinat del general Soleimani i ha decretat tres dies de dol oficial. D’altra banda, el president iranià, Hassan Rouhani, ha condemnat la mort del general i ha dit que ‘aquest acte covard és un signe més de la frustració d’Amèrica i de la seva impotència a la regió’. Poc després de l’atac, el ministre d’Afers estrangers de l’Iran, Mohammad Javad Zarif, havia dit que l’atac dels EUA suposava una ‘escalada estúpida’ i que era ‘extremadament perillós’ perquè anava dirigit a ‘la força més efectiva que lluita contra l’Estat Islàmic, el Front al Nursa i Al Qaida’. Segons que ha informat la cadena de televisió Al Arabiya, en l’atac han mort almenys set persones, quatre de les quals de nacionalitat iraquiana i tres de nacionalitat libanesa, per l’impacte de tres míssils prop de l’aeroport de Bagdad, que ha estat tancat. També s’ha interromput la circulació aèria en la capital iraquiana. El Centre d’Informació de Seguretat de l’Irac ha dit en un comunicat que els míssils han caigut prop de la sala de càrrega i han provocat l’incendi de dos vehicles. Vehicles en flames per l'atac a l'aeroport de Bagdad. Fotografia: Centre d’Informació de Seguretat de l’IracVehicles en flames per l'atac a l'aeroport de Bagdad. Fotografia: Centre d’Informació de Seguretat de l’IracVehicles en flames per l'atac a l'aeroport de Bagdad. Fotografia: Centre d’Informació de Seguretat de l’Irac D’altra banda, la cadena de televisió Al Sumària ha informat que els míssils han caigut en un campament i que entre les persones ferides hi ha dos soldats. A més, ha indicat que ‘un dels míssils ha caigut prop d’un edifici de les forces de la coalició internacional’.

Summary: Els EUA maten el general iranià Soleimani en un atac a l’aeroport de Bagdad


La xarxa social Twitter ha suspès durant unes hores la compte del seu executiu en cap i co-fundador, Jack Dorsey. ‘El compte que intentes veure ha estat suspès’, es veia en pantalla quan els usuaris intentaven consultar el perfil de Dorsey. Segons la política de la companyia, que es pot consultar a la seva pàgina web, només se suspenen aquells comptes que ‘violen les regles de Twitter’. Els motius solen ser propaganda indiscriminada, comptes falsos, comptes piratejats o piulets que es consideren ofensius (racisme, homofòbia, etc.). El mateix Dorsey, una vegada s’ha resolt el problema, ha escrit un piulet en el qual explica que la suspensió havia estat provocada per un problema intern. just setting up my twttr…again (account suspension was an internal mistake) — 🚶🏽jack (@jack) November 23, 2016 Mentre el compte ha estat suspès molts usuaris han aprofitat per fer broma, perquè Dorsey ha passat de tenir gairebé quatre milions de seguidors a poc més d’un centenar. Mesures contra els extremistes Els darrers dies, Twitter ha estat notícia perquè havia decidit suspendre diversos comptes de persones relacionades amb els moviments d’extrema dreta estatunidencs. D’aquesta manera, la companyia vol acabar amb les crítiques per no actuar davant ‘els discursos xenòfobs i d’odi’.

Summary: Twitter suspèn per error el compte del seu executiu en cap, Jack Dorsey


Marta Sibina (1973) fa vint-i-cinc anys que és infermera. La seva denúncia de les retallades a la sanitat viscuda des de dins la va plasmar en un llibre i una revista juntament amb la seva parella, Albano-Dante Fachin, cosa que va fer que els comuns la fitxessin. Sibina fou elegida diputada a Madrid, però els va acabar deixant, decebuda amb les seves polítiques. Actualment, aquesta filla de Breda treballa d’infermera a l’Hospital de Granollers i s’encarrega del portal de notícies Octuvre. En aquesta entrevista explica com viu aquests dies de Covid-19 a la primera línia, i com es va polititzar dins un hospital. El confinament es pot allargar fins al juny, segons un informe del Departament de Salut —Com esteu les infermeres?—Estem preocupades. No arriba subministrament. No tenim prou màscares i això angoixa molt. I no som ni al pic. No ens sentim del tot protegides. Hi ha companyes que han de fer servir la mateixa màscara tres dies seguits, perquè no n’arriben de noves. La por que tinc és que arribi un dia que si no arriba material ja no el llencem. En tindrem una que haurem d’anar netejant. —On treballeu, exactament? —Sóc infermera de quiròfan a l’Hospital de Granollers, però s’ha suspès tota la cirurgia programada i ara és tot urgències. Abans-d’ahir vaig fer guàrdia i vam operar una persona sospitosa de Covid-19. Aquí és on sóc ara. Però no es descarta que passem a UCI, que és on falten mans. Per això ens van formant. —Com sabeu que un pacient és positiu o no? —Aquesta pregunta mare dels ous. Com sé que el sospitós és positiu o no? En molts casos, no ho sé. Ni a la persona li fan el test, ni a mi em fan test. Podem haver tingut contacte directe amb positius, però no ho sabem. Estem així, tu. Jo no tinc símptomes. Tot i que estic molt mentalitzada de contagiar-me, perquè tal com van les coses em pot acabar passant. Jo i moltes meves companyes ho tenim assumit. No ens fan testos a nosaltres, no en fan a molts pacients. Mira si és bàsic. —Respiradors sí que sembla que en fabriquen. —És un alleujament saber que en fabricaran cada dia. Però el problema continuaran essent les màscares, els guants i el personal que sàpiga fer anar el respirador. El respirador és una cosa delicada. —Parleu amb el col·lectiu d’infermeres? —Sí. Vulgues que no, també em situen i parlem sovint. Totes les companyes amb qui parlo, de centres diferents, totes diem el mateix: si us plau, que arribi material per a protegir-nos. Necessitem material per a protegir-nos. És essencial. Hi ha moltes infermeres contagiades que han hagut d’anar a casa. Si el nombre d’infermeres va baixant, no hi haurà mans. Demanem que la gent es quedi a casa, és clar, i que nosaltres puguem tenir proteccions també. Això diem. I ara Marta Sibina afegeix: és evident que tothom s’ha de quedar a casa i nosaltres hem d’anar protegides, però aquí hi ha gent que la fan anar a treballar o perd la feina. Si no es fa un pla de xoc social i una mesura compensatòria tot això és inviable. No pots dir ‘vencermos unidos el virus y quédate en casa’ i alhora no aplicar mesures reals. Vaig veure Pedro Sánchez dient que hem d’estar preparats emocionalment. Home, escolta, tu no fas res perquè el contagi no s’aturi. Mesures de protecció social, ara mateix. És obvi. —Com la veieu, la gestió del PSOE? —Pedro Sánchez va agafar el comandament, va fer sortir aquells quatre com si fossin quatre ninots, i van dir que tot el material que arribés s’enviaria a Madrid, i des d’allà es redistribuiria equitativament per tot el territori. Em sembla anar enrere. En aquest moment s’ha de ser molt ràpid prenent decisions. És absurd que hi hagi una centralització. Un avió amb màscares que arriba a Barcelona l’han de portar a Madrid? Crec que el model és arcaic. —Ara deveu pensar: sort que vaig plantar els comuns. —Home, fotria molta canya. Pensa que jo era portaveu a la comissió de Sanitat. I no vaig callar en cap moment. Ja els vaig deixar quan vaig veure que incomplien les promeses i els projectes. Però evidentment si encara fos del grup confederal (que llavors es deia ‘confederal’) no diria: ‘Ai, quins discursos tan bonics que fa el Sánchez’, com veig que piulen alguns. Bonics? Però si no van fer ni cas de quan s’havia de confinar. Un panorama com el d’Itàlia no es podia preveure? Seriosament. Tan curts, són? Espanya és la gran pàtria intocable on no passa res? No fotem. No han escoltat en absolut la comunitat científica; i que no em vinguin a dir que han pres les mesures més extremes d’Europa. Per favor! Però si fa quatre dies els TGV anaven plens, quan Madrid era el focus. Fa setmanes que es veia. I quan es va veure que el contagi també era a Catalunya, no s’ha tancat Catalunya? O el País Basc? Hòstia! És que es veu molt clar als mapes. Que no es veu que hi ha més piquets vermells a Madrid que enlloc més? Què fem? No entenc res! Què esperen? Estem pitjor que a Itàlia! —Ara ja diuen que les infermeres sou les úniques que acompanyeu els morts. La gent es mor sense familiars al costat. —Gent morint sola. Suposo que em tocarà viure-ho els dies vinents, quan entrem en el col·lapse sanitari. Cosa que no dubto que pugui passar. Més aviat, hi anem de cara. Ara ja som molt al límit. Hi ha companyes que ho expliquen: la gent morint-se i familiars que no poden anar-los a veure. Funerals, tampoc no els deixen fer. És increïble, tot això. —Vós us polititzeu dins l’hospital? —Ho lligo amb el 15-M i les retallades sanitàries, que va coincidir que un dels meus fills, en Pau, va emmalaltir molt greument. Va estar a punt de morir. I és quan vaig dir que aquesta sanitat que tenim, que ha salvat el meu fill de nou anys, no pot ser que ens la retallin. I allà defenso amb dents i ungles la sanitat pública. M’indigno quan veig que retallen una cosa essencial, com els CAP de Breda i de la Selva. M’implico aquí. —En Pau se’n va sortir, doncs. —Sí. I això que a Sant Joan tothom deia que o venia un miracle o res. Jo vaig estar tres dies amb l’ai al cor. Cinc vegades al quiròfan de neurocirurgia. A mi em deien que era bastant improbable que se’n sortís, i en cas que se’n sortís, que em mentalitzés que el nen seria sord, cec, o no caminaria. La meningitis l’havia infectat molt. Ara sempre fem broma amb en Pau: la meningitis li va acabar de tocar els racons del cervell per fer-lo més especial i intel·ligent. Ara surt la mare, eh. Però cap seqüela. Ni cec, ni sord, ni res. A casa ho recordem dia sí, dia també. A casa en parlem, aquests dies. Ell precisament n’és molt conscient. ‘Molt coronavirus, sí, però les retallades què?’, va dient. —Retallades que van començar el tripartit. —Les retallades, i la gestió sanitària d’aquest despropòsit és sociovergència. On es comença a coure, i ocultar partides, la cuina de tot plegat, és sociovergència nua i crua. Aquests dies hi penso. Aquí arriba la Covid-19 quan la sanitat ja estava molt tocada arran de les retallades. A Alemanya, per exemple, la proporció d’infermera per habitant és molt alta. Tot això es nota, aquests dies. O la quantitat de tests que fan ells, i nosaltres no. Aquí la Covid-19 arriba quan teníem llistes d’espera per a operacions importants (pròtesis de genolls, de malucs), menys importants però molt molestes (cataractes, galindons), proves diagnòstiques (càncer). Ara donarem la culpa de tot a la Covid-19. Però no. —Teniu el pare i la mare vius? —Sí. I confinats absolutament. No surten ni a treure la brossa. Quan se’ls acaba alguna cosa els la donem per la finestra. Mon pare està molt delicat de salut, amb patologia cardíaca i vascular. Ma mare, setanta-cinc anys, plena de força, però si surt i ho agafa ella, ell ho pot agafar. Ma mare frega amb lleixiu tot el dia. Molt angoixada. —Ser infermera us ve de família? —No. Cap metge ni infermera. Jo de molt petita recordo tenir les nines plenes de venes, tiretes i mercromina. Jo sempre deia que volia tenir cura de la gent. I quan vaig acabar COU només vaig fer la pre-inscripció a escoles d’infermeria. No pensava en res més. Les vuit caselles, totes per a infermeria. I sóc aquí.

Summary: Marta Sibina: ‘Gent morint sola. Suposo que em tocarà de viure-ho els dies vinents’


Els organismes de les Nacions Unides han decidit de denominar el nou coronavirus com a Covid-19, segons ha informat el director de l’Organització Mundial de la Salut (OMS), Tedros Adhanom Ghebreyesus, en la conferència de premsa posterior a la reunió, feta aquest matí a Ginebra, amb experts mundials per a tractar el brot de coronavirus a la Xina. ‘Tindre un nom és important per a evitar l’ús d’altres noms que poden ser inexactes o estigmatitzants. També ens dóna un format estàndard per a usar en futurs brots de coronavirus’, ha assenyalat. Segons les directrius de l’OMS, l’Organització Mundial de Sanitat Animal i l’Organització de les Nacions Unides per a l’Agricultura i l’Alimentació, el nom del nou virus no pot referir-se a llocs geogràfics específics, animals o persones. D’altra banda, ha explicat des de l’OMS es coordina una xarxa de representants en els països membres, així com coordinadors de Nacions Unides (ONU) per a informar-los sobre el brot i sobre les mesures que poden prendre’s. Així mateix, hi ha comunicació directa amb el secretari general de l’ONU, Antonio Guterres, amb qui s’ha acordat ‘d’aprofitar el poder de tot el sistema de l’ONU en la resposta al Covid-19’. També s’ha activat un Equip de Gestió de Crisi de l’ONU, que serà dirigit pel cap de les operacions d’emergència de l’OMS, el doctor Mike Ryan. ‘Això ajudarà l’OMS a centrar-se en la resposta de salut, mentre que les altres agències poden aportar la seva experiència a les implicacions socials, econòmiques i de desenvolupament més àmplies del brot’, ha explicat. Què és el coronavirus: tot allò que heu de saber

Summary: L’OMS dóna nom oficial al nou coronavirus, a partir d’ara s’anomena Covid-19


Tota la informació de qui som i com som, com a éssers humans, com a individus, és dins de cadascuna de les 37.000 milions de cèl·lules que tenim, al nucli, a l’ADN, on hi ha disposats en una estructura de doble hèlix els gens, les unitats elementals que contenen tota aquesta informació. La sospita que hi eren, que hi havia alguna cosa que transmetia l’herència en els trets físics i en el caràcter de generació en generació, va passar a ser una certesa empírica i va esdevenir una nova ciència en el tombant del segle XIX al XX. De la intuïció, a la descoberta de les funcions, de la forma, de la capacitat de manipular-los… la història d’aquesta recerca que ha fet l’home sobre si mateix queda explicada de manera magistral, didàctica i apassionada pel metge, genetista i oncòleg Siddhartha Mukherjee (Nova Delhi, 1970) a ‘El gen. Una història íntima’, que acaba d’editar en català La Campana, en una traducció magnífica de Xavier Pàmies. ‘El gen’ ha esdevingut un fenomen literari d’abast mundial, per la capacitat extraordinària de Mukherjee de transmetre al lector la passió per la cerca sobre el secret de la vída que portem escrit tot els éssers vius des que som concebuts alhora que l’autor mateix feia la seva pròpia cerca personal, la de mirar d’entendre el perquè dels trastorns mentals que van patir dos dels seus tiets i un cosí. Precisament mirant d’entendre els gens, què són, com es disposen en l’ADN i com es poden llegir, interpretar i manipular. La història de la ‘màcula’ familiar dels Mukherjee queda lligada a la història dels pioners de la genètica a la cerca del gen. La publicació de ‘L’origen de les espècies’ de Darwin el 1859 va canviar la idea que s’havia tingut al llarg de dos mil anys sobre la manera com es transmetien els caràcters d’una generació a una altra. Però quedava pendent elaborar una teoria científica sobre l’herència. La unitat que contenia informació biològica, el gen, era més una idea, un concepte. I després va prendre entitat física. La història apassionant per a descobrir-lo l’explica Siddhartha Mukherjee. Mendel fou qui va fer amb pèsols els primers experiments amb què va comprovar l’existència d’aquest unitat d’informació que es traspassava de generació en generació, creuant pesoleres i fent-ne híbrids… Van haver de passar molts anys fins que uns altres investigadors recuperessin la feina que va fer Mendel, i fessin possible que amb el nou segle comencés l’era moderna de la biologia. A mesura que avançava el segle XX hi va haver més avenços i investigacions que van permetre donar forma al gen i a l’estructura en què s’insereix, l’ADN. És memorable la cursa entre investigadors que hi va haver als anys cinquanta per a ser els primers a determinar la forma de l’ADN: la doble hèlix, i els gens encadenant-se al llarg dels cromosomes. Watson, Crick, Gosling i Franklin, quatre noms que han passat a la història per haver fet possible que aquesta doble hèlix formi part del nostre patrimoni com a espècie… El Nobel només se’l van endur els dos primers. Per què? Les interioritats d’aquella pugna són un dels altres alicients per llegir ‘El gen’: la tensió, la rivalitat i també la cooperació entre els investigadors van fer possible els avenços, també en aquest camp científic. Mukherjee ho recull amb habilitat, combinant-ho amb la destresa per fer entenedores les explicacions sobre qüestions d’una gran complexitat, de vegades d’una manera inevitablement densa. Finalment, per dibuixard un cercle: el gen és un codi amb un missatge, per a fer una proteïna que crea una funció, que regula el gen. La foscor, amb els experiments nazis amb bessons i l’eliminació dels que eren considerats inferiors o degenerats, per a perpetuar una suposada raça superior, i la creació de colònies als EUA on a començament de segle XX confinaven els que eren qualificats de ‘retardats’ o ‘associals’. Però també les teories racistes de final de segle. Fins a l’explosió de coneixement que va significar el Projecte Genoma Humà, que va desautoritzar per sempre més qualsevol temptativa de sostenir cientíticament cap tesi racista. Mukherjee fa aquesta reflexió: ‘Si l’ingrés de la genètica al món de l’ésser humà va proporcionar alguna lliçó immediata, va ser la següent: que la imperfecció no només era el nostre paradís, sinó també, de forma indestriable, el nostre món mortal. El grau de la variació genètica de l’ésser humà —i l’abast de la seva influència en la patologia humana— va resultar ser inesperat i sorprenent. El món era vast i variat. La diversitat genètica era la nostra condició natural; no només en reductes aïllats d’indrets remots, sinó tot al voltant nostre. Encara que una població pogués semblar homogènia, en realitat presenrava una heterogeneïtat impressionant. Havíem descobert els mutants, i resultava que érem nosaltres.’

Summary: ‘El gen’, la recerca apassionant sobre ‘el secret de la vida’


Els grups independentistes han votat simbòlicament Carme Forcadell com a vicepresidenta segona de la mesa del Parlament de Catalunya. JxCat, ERC i la CUP s’han posat d’acord per marcar políticament el relleu de Jose María Espejo-Saavedra com a vicepresident segon de la mesa. Forcadell no és diputada, i per tant, no pot ocupar el càrrec, però els grups independentistes han aprofitat la votació, que s’ha fet amb paperetes i urna, per a reivindicar l’excarceració de l’ex-presidenta del parlament, coincidint que avui és el seu aniversari. El càrrec l’ocupa Joan García, el candidat de C’s, en obtenir el nombre més alt de vots vàlids: 56. A banda dels diputats de C’s, també li ha donat suport el PSC. García era fins ara secretari tercer, un càrrec que ja ocupa Laura Vílchez, també de C’s, en obtenir el mateix suport que el seu predecessor. ‘Llibertat presidenta Forcadell’, ‘Carme Forcadell: llibertat presos i exiliades’, ‘Free tothom’ o ‘Visca Catalunya lliure’ han estat alguns dels lemes que s’han escrit a les paperetes i que han estat comptats com a vots nuls. CatECP també ha aprofitat la votació per a reivindicar una representació paritària a la mesa. Cada un dels seus diputats ha escrit el nom d’una diputada de diferents grups: Maria Sirvent (CUP), Esperanza García (PP), Marina Bravo (C’s), Najat Driouech (ERC), Noemí de la Calle (C’s), Assumpta Escarp (PSC), Alicia Romero (PSC) i Elsa Artadi (JxCat). La portaveu dels comuns, Susana Segovia, ha demanat la paraula per a lamentar que la cambra està molt lluny d’assolir la paritat. Durant la segona votació, quan s’ha elegit Vílchez, també han rebut vots Carles Puigdemont, Raül Romeva i Antoni Comín, a més de Marta Madrenas i Josep-Lluís Carod-Rovira, entre més. Cada vegada que es cridava a votació a Puigdemont i Raül Romeva, se sentien aplaudiments. El PSC ha votat a favor dels dos membres de C’s a la mesa perquè formava part del pacte d’inici de legislatura, tenint en compte també que el repartiment d’aquests llocs es fa en proporció als resultats electorals. D’aquesta manera, els socialistes han practicat la cortesia parlamentària que no van tenir quan van intentar que Miquel Iceta fos elegit senador perquè esdevingués president del senat, com ho pretenia Pedro Sánchez. C’s es va abstenir aleshores en la votació, i la majoria independentista va tombar el relleu d’Iceta per José Montilla com a senador per designació parlamentària.

Summary: JxCat, ERC i la CUP reivindiquen l’excarceració de Forcadell votant-la simbòlicament per a la vice-presidència del parlament


L’organització ultra Manos Limpias ha rebut avui un cop fatal: la policia n’ha detingut el secretari general, Miguel Bernad, i els principals col·laboradors. Els acusen d’extorsió, organització criminal, frau contra la hisenda pública, falsedat documental i frau en subvencions. L’organització, coneguda per les denúncies i querelles que presentava a tort i a dret contra tot i tothom, es dedicava a demanar diners a canvi de retirar acusacions, segons les fonts de la investigació citades per la premsa espanyola. Ho feia en coordinació amb Ausbanc, l’Associació d’Usuaris de Serveis Bancaris, una entitat que va fundar fa trenta anys Luis Pineda, molt bon amic de Bernad, amb qui va militar a l’ultra dreta. Pineda també ha estat detingut. El jutge de l’Audiència espanyola Santiago Pedraz investiga si Manos Limpias i Ausbanc van incórrer en pràctiques d’extorsió quan presentaven querelles contra persones, empreses i institucions, segons que informa El País. El fals Robin Hood, caçat Els vincles de Bernad amb l’ultra dreta i el feixisme són prou coneguts, però no tant els de Pineda, que es presentava com un Robin Hood, com un defensor dels drets dels usuaris desinformats i desprotegits per la gran i pèrfida banca. Segons la investigació, Ausbanc amenaçava de publicar articles a la seva revista en què atacaria les entitats bancàries que no hi invertissin en publicitat; i, a més, durant uns quants anys, Ausbanc va amenaçar d’obrir causes judicials contra les entitats que no s’avinguessin a posar-hi diners, per la qual cosa es va aliar amb Manos Limpias. Si es fa una cerca d’hemeroteca, de fet, els vincles de Pineda amb l’ultra dreta són evidents: al 1982, amb tan sols disset anys, essent membre de les joventuts de Fuerza Nueva, fou detingut per haver assaltat a mà armada el pis d’una àvia al seu pis de Madrid. Va complir tres mesos d’arrest. El falangisme de Miguel Bernad Tant Ausbanc com Manos Limpias han fet un munt de maniobres mediàtiques per a aconseguir incidència política. De Manos Limpias, es coneixen un munt d’accions judicials, moltes de les quals han estat contra partits i entitats catalanes independentistes: les denúncies contra l’ANC, la demanda d’il·legalització de la CUP; la querella contra Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega per l’organització del 9-N… També n’han presentades contra gent i entitats tan variades com les mares de la Plaza de Mayo, la sèrie infantil ‘Los Lunnis’, Samuel Eto’o o Baltasar Garzón. Darrere aquesta organització, que es vol denominar sindicat, hi ha una estructura opaca. La menen dirigents filofranquistes que pretenien bastir un Front Nacional com el de Le Pen a l’estat espanyol i no se’n van sortir. Miguel Bernad n’és el president. La va fundar el 1995 amb el propòsit de crear una influència en la política espanyola que no havia aconseguit de crear a través de partits ultres com Fuerza Nueva i Frente Nacional durant els anys setanta i vuitanta, quan fou el cap visible de la ultradreta a l’Ajuntament de Madrid. El passat i el present de Bernad, doncs, són netament falangistes. En unes declaracions al diari El Mundo, el febrer del 2005, deia això: ‘Objectivament, malgrat els defectes que pogués tenir, Fuerza Nueva va exercir un paper important en la transició espanyola. Sense una oposició d’aquesta mena, diguem-ne violenta, potser la transició s’hauria fet d’una altra manera. Tal com va anar, hi va haver un equilibri de forces, i va acabar –tot i els incidents que hi va haver pel camí– amb un text constitucional.’ L’article d’El Mundo en què apareixien aquestes declaracions citava fonts pròximes a Bernad per a explicar que havia intentat de formar un partit d’extrema dreta com el Front Nacional de Jean-Marie Le Pen a França, amb una gran penetració electoral. Però Bernad va fracassar: la candidatura que va encapçalar a les eleccions al parlament europeu del 1994 només va esgarrapar un grapat de vots. L’any següent va fundar Manos Limpias, que compartia la seu del carrer de Quintana de Madrid amb el sindicat filofeixista Fuerza Nacional del Trabajo. Mentre s’anava intensificant l’activitat de l’organització, concentrada a denunciar casos de corrupció i tot allò que atemptés contra els seus principis morals –el matrimoni homosexual, l’avortament…–, Bernad s’escarrassava a amagar sota la catifa aquests vincles amb l’extrema dreta. En una entrevista al diari El Mundo més recent, del gener d’enguany, deia: ‘Em vaig presentar pel Front Nacional a les eleccions europees, però no he militat mai a Fuerza Nueva. Sempre he defensat la democràcia, la constitució i l’ordenament jurídic. No admeto lliçons de llibertat política de cap totalitari.’ Però el passat pesa molt. I les seves denúncies contra el jutge Baltasar Garzón per haver volgut investigar els crims del franquisme el van fer mereixedor d’un reconeixement de la Fundació Francisco Franco, que el desembre del 2011 el va nomenar ‘Caballero de Honor’. Manos Limpias fou premiada pels serveis de defensa dels ideals del ‘Movimiento’, segons que explicava un portaveu de la fundació al diari Público, i Bernad va rebre el guardó, que li va entregar la filla de Franco, Carmen Franco. Miguel Bernad amb la filla de Franco, el 2011. A més de la connexió de l’organització amb el món ultradretà, aquests darrers anys han sortit alguns draps bruts més. Se sap, per exemple, que Bernad fou encausat per presumpta corrupció. Concretament en un jutjat de Madrid, arran d’una investigació per estafa i coacció derivada d’un cas de suborn a l’ex-batlle de Totana, a Múrcia. La majoria de les denúncies presentades per Manos Limpias han acabat en un no-res, tret de dos casos sonats. El primer, el que ha portat a l’encausament de Cristina de Borbó en el cas Nóos, i el segon, el cas Atutxa, en què l’ex-president del parlament basc va haver d’anar a declarar al Tribunal Suprem espanyol perquè no havia dissolt el grup parlamentari de Sozialista Abertzaleak. Ara, però, són ells els investigats i els que es triben sota sospita.

Summary: Manos Limpias i Ausbanc: Filofranquistes amb pretensions de Robin Hood


El dia de Sant Jordi VilaWeb desdoblarà les activitats de la seva Botiga. Com sempre tots els llibres i altres regals els trobareu a la botiga situada a l’entrada de la redacció, al carrer Ferlandina 43 de Barcelona. La Botiga obrirà aquest 23 d’abril tot al matí (de 10h a 14:30h). Però a més els qui ens visiteu podreu gaudir d’una jornada de portes oberts al nostre diari, amb dues visites guiades fetes per Vicent Partal. La primera tindrà lloc a les 10:30 i la segona a les 12 del matí. No cal apuntar-se prèviament per participar-hi. Durant les visites us serà explicat com funciona el diari i coneixereu les nostres instal·lacions. També durant tot el dia de Sant Jordi podreu adquirir els vostres llibres en una parada especial de VilaWeb situada al davant del número 36 del Passeig de Gràcia de Barcelona, entre Diputació i Consell de Cent.

Summary: Portes obertes a VilaWeb per Sant Jordi i parada a Passeig de Gràcia


El president de les Corts Valencianes, Enric Morera, ha defensat la igualtat lingüística de tots els pobles d’Europa i una acció directa dels organismes i institucions de la Unió per a evitar la discriminació cultural i lingüística al territori europeu. En un acte organitzat per Network to Promote the Linguistic Diversity (NPLD) i el Consell d’Europa amb motiu del Dia Europeu de les Llengües, Morera ha intervingut com a representant de la Conferència d’Assemblees Legislatives Regionals d’Europa (CALRE), en qualitat de coordinador del grup de treball sobre diversitat cultural i lingüística En la intervenció a la seu del Consell d’Europa, Morera ha defensat la tasca dels parlaments regionals europeus en la defensa i la promoció de la diversitat cultural i lingüística que tant enriqueix la Unió Europea i ha demanat a les institucions de la Unió: ‘Que ens escolten, ens deixen participar i ens deixen fer aportacions per a construir una Europa de veritat, des de la base, una Europa on es defense la igualtat de totes les persones, de tots els pobles, de totes les cultures i llengües i es treballe per posar fi a qualsevol classe de discriminació.’ El president del parlament ha explicat el procés començat a Sevilla, en l’assemblea general de CALRE, en el qual es creà el grup de treball que, amb les aportacions d’experts del món acadèmic i d’altres parlaments regionals europeus al Seminari de València de maig de 2018, serviren per aprovar dos decàlegs, sobre la diversitat cultural i la diversitat lingüística, que foren ratificats en l’assemblea general de CALRE de novembre de 2018 a les Açores. El document aprovat per CALRE ha estat repartit per les institucions europees, com ara la Comissió Europea.

Summary: Morera defensa la igualtat lingüística a Brussel·les


Twitter ha anunciat avui que ha tancat 259 perfils falsos que gestionava el Partit Popular i que servien per a generar spam o per a repiular continguts per a augmentar-ne la notorietat. ‘Hem retirat 259 comptes que vam identificar que es dedicaven a impulsar de manera falsa l’opinió pública a Espanya’, diuen els responsables de Twitter en aquest informe on enumeren les accions que han dut a terme recentement per a prevenir manipulacions a la xarxa. El 2018 Twitter va obrir una base de dades de transparència, on publica informació sobre perfils associats amb ‘operacions d’informació amb suport d’estats’. D’aquesta manera, la xarxa social intenta lluitar contra la manipulació del contingut de les converses a Twitter. Per això prohibeix activitats com el contingut brossa, l’actuació coordinada, els comptes falsos, la distribució de material piratejat, l’evasió del blocatge o fer ús del material atribuït a tercers comptes. El proppassat mes de juny, Twitter va anunciar que eliminava 130 perfils falsos que vinculava a ERC. Segons la plataforma, els comptes formaven part d’una xarxa que publicava contingut relacionat amb el referèndum de l’1-O i que intentava ‘influenciar de manera inorgànica en l’opinió pública‘.

Summary: Twitter tanca 259 perfils falsos que gestionava el Partit Popular per a manipular l’opinió pública


Un mínim de 32 persones han mort a Síria a l’atemptat terrorista perpetrat diumenge per un suïcida contra un autobús quan circulava prop de la frontera amb Turquia, segons ha informat l’Observatori Sirià per als drets humans. L’autobús traslladava combatents de faccions rebels, segons han explicat fonts locals. Cap grup ha reivindicat de moment l’autoria de l’atemptat. Les imatges difoses en xarxes socials mostren les restes calcinades d’un autobús i els metges tractant les persones ferides. La cadena de televisió turca CNN Turk ha informat que l’explosió es va produir a l’entrada del campament de refugiats d’Atmé a Síria, prop del pas fronterer. La província d’Idlib, en què s’enquadra Atmé, és un dels principals bastions de l’oposició al règim que presideix Bashar al-Assad.

Summary: Almenys 32 morts en un atemptat suïcida perpetrat prop de la frontera siriana amb Turquia


Un manifest italià que demana la llibertat dels presos polítics i ‘el retorn’ a la ‘normalitat democràtica’ a l’estat espanyol suma centenars d’adhesions. El text l’ha impulsat una quarantena d’intel·lectuals i polítics italians i l’han publicat al mitjà d’esquerres Left.it. El manifest critica que des del poder judicial es ‘criminalitza tota una classe política, la responsabilitat de la qual és haver intentat obligar les institucions espanyoles, tancades radicalment al diàleg, a obrir-se’. ‘S’està discutint als tribunals una qüestió eminentment política que no hauria d’haver sortit de l’àmbit polític’, apunten. D’altra banda, consideren ‘el silenci d’Europa’ sobre el cas català ‘deplorable i perillós’. ‘És un senyal de debilitat de les institucions europees, no de força, i contribueix a la radicalització del conflicte i no a la seva resolució’, constaten. Així, asseguren que ‘si la UE accepta la criminalització de la protesta pacífica i la desobediència civil en un estat membre de rellevància com Espanya, els drets democràtics de tots estan en perill’. El text encara recull adhesions ací. Vegeu a continuació els signants impulsors del manifest: Luigi de Magistris, batlle de Nàpols Maurizio Acerbo, secretari nacional del PRC – Esquerra europea, Roma Luigi Agostini, assagista, Roma Matteo Angioli, Partit Radical, Roma Vando Borghi, Universitat de Bolonya Bojan Brezigar, periodista, Trieste Luca Cassiani, regidor de Partit Democratic de la regió de Piemont, Torí Luciano Caveri, periodista i polític, Aosta Lluís Cabasés, periodista, Alba Massimo Cacciari, filòsof, Venècia Duccio Campagnoli, ex-regidora Emilia-Romagna, Bolonya Elisa Castellano, Fundació Di Vittorio, Roma Pietro Cataldi, rector de la Universitat per a estrangers de Siena Nancy de Benedetto, president de l’Associació Italiana d’Estudis Catalans de la Universitat de Bari Piero Di Siena, periodista, Roma Fausto Durante, cap de polítiques internacionals i europees CGIL, Roma Paolo Ferrero, vice-president del partit d’Esquerra Europea, Torí Gennaro Ferraiuolo, Universitat de Nàpols Federico II Luigi Foffani, Universitat de Mòdena i Reggio Emilia Eleonora Forenza, parlamentària europea GUE / Ngl, Refundació comunista, Bari Laura Harth, representant a les Nacions Unides del Partit Radical, Roma Rafael Hidalgo, professor, Ràdio Catalunya Itàlia, Roma Andrea Maestri, advocat de drets humans, Ravenna Fabio Marcelli, ISGI CNR, Associació de Juristes Democràtics, Roma Maria Grazia Meriggi, Universitat de Bèrgam Sandro Mezzadra, Universitat de Bolonya Cesare Minghini, sindicalista CGIL, Bolonya Tomaso Montanari, Universitat de Siena, Florència Simone Oggionni, cap del fòrum Europa MDP-Article 1, Roma Fiorella Prodi, secretaria regional de la CGIL Emilia-Romagna, Mòdena Roberto Rampi, senador del Partit Democràtic, Vimercate (MB) Patrizio Rigobon, Universitat de Ca ‘Foscari de Venècia Simonetta Rubinato, advocat, ex-senadora i diputada, Treviso Emilio Santoro, Universitat de Florència, Centre de Documentació ‘L’altre dret’ Rossella Selmini, Universitat de Minnesota, Minneapolis-Bolonya Barbara Spinelli, periodista i parlamentària europea GUE / Ngl, Roma Massimo Torelli, coordinador nacional de Una altra Europa amb Tsipras, Florència Gianni Vernetti, ex-senador i sots-secretari d’Afers Estrangers, Torí Walter Vitali, director executiu Urban@it – Centre Nacional d’Estudis sobre Política Urbana, Bolonya Podeu llegir ací el manifest íntegre traduït al català per Marco Giralucci i Isabel Turull: «Catalunya, Europa, democràcia A Madrid, al cor d’Europa occidental, dotze representants de la política i de la societat civil de Catalunya són en aquests dies sota judici. Nou d’ells són en presó preventiva, en molts casos des de fa més d’un any. Els càrrecs són molt greus i la fiscalia els demana penes que poden arribar fins a 25 anys. Entre els presumptes delictes de què se’ls acusa hi ha el de “rebel·lió”: és la figura criminal utilitzada per a aquells que el 1981 van irrompre armats dins el parlament espanyol i van treure els tancs al carrer. Efectivament, el codi penal espanyol, en la tipificació d’aquest delicte, requereix l’element de ‘l’alçament violent’. L’única violència fins ara clarament visible i que ha aparegut en gran nombre d’imatges que han fet la volta al món, és tanmateix l’emprada per les forces policials espanyoles, sortint de tot arreu del país cap a Catalunya amb el crit amenaçador de ‘a por ellos!’; pegant votants i manifestants (fins i tot no independentistes) que resistien pacíficament, amb els braços alçats, defensant els col·legis electorals; disparant bales de goma als ciutadans, tot i que el seu ús està prohibit a Catalunya. Però la història judicial no s’acaba a Madrid, davant el Tribunal Suprem. Altres acusats són jutjats (per desobediència i altres delictes) pels tribunals de Catalunya; hi ha centenars d’alcaldes, activistes socials, artistes, investigats (i en alguns casos condemnats) per haver contribuït d’alguna manera a la preparació del referèndum o simplement per expressar les seves idees (eloqüent, en aquest sentit, l’Informe Amnistia Internacional 2017 / 18, pàgines 339-341). Hi ha, a més, set polítics, tant parlamentaris com membres de l’anterior govern català que es van refugiar a Bèlgica, Escòcia i Suïssa per no ser detinguts i per continuar la seva acció política des de l’exterior: són ciutadans lliures a tot Europa, perquè arran de la decisió d’un tribunal alemany en el cas de Puigdemont, l’autoritat judicial espanyola va retirar totes les euroordres d’arrest en contra d’ells. Més enllà de les anomalies tècniques dels procediments judicials (destacades per diversos observadors internacionals), és evident el què està passant: s’està discutint als tribunals una qüestió eminentment política, que mai no hauria d’haver sortit del camp de la política. Es criminalitza tota una classe política, la responsabilitat de la qual és haver intentat obligar les institucions espanyoles, tancades radicalment al diàleg, a obrir-se. S’oblida que més de dos milions de ciutadans catalans han estat demanant des de fa anys, d’una manera correcta i pacífica, poder-se expressar lliurement i democràticament sobre quina hauria de ser l’estructura de les relacions entre Espanya i Catalunya. Només des d’una posició de nacionalisme intransigent es pot mantenir que la qüestió de la independència de Catalunya sigui un tema sobre el qual ni tan sols es pot obrir el debat democràtic; només des d’una posició il·liberal es pot considerar preferible la limitació dels drets fonamentals civils i polítics. El silenci d’Europa, que liquida l’afer com una qüestió interna a Espanya, és deplorable i perillós. És un signe de debilitat de les institucions europees, no de força, i contribueix a la radicalització del conflicte, no a la seva resolució. Si la UE accepta la criminalització de la protesta pacífica i de la desobediència civil en un país membre de la rellevància d’Espanya, els que són amenaçats són els drets de tots els demòcrates, no només dels catalans, sinó dels espanyols i dels europeus. I aquest silenci és fins i tot vergonyós quan el Parlament Europeu prohibeix als polítics catalans refugiats a l’estranger participar en una conferència organitzada a les seves instal·lacions tot permetent, gairebé simultàniament, un debat anti-catalanista promogut per Vox, un partit espanyol d’extrema dreta, obertament i programàticament homòfob, masclista, xenòfob. És preocupant també l’escassa atenció d’una part de la premsa, l’opinió i els intel·lectuals del nostre país envers aquesta qüestió. En l’escenari descrit, creiem, al contrari, que és totalment necessari el compromís i el control vigilant de tots aquells que es preocupen per la protecció dels drets, els valors democràtics i els principis consagrats en els propis tractats de la UE. Demanem, com a ciutadans europeus, l’alliberament dels presos catalans, el retorn a una situació de normalitat democràtica i l’obertura d’un diàleg polític sobre la qüestió, l’únic camí que pot conduir a una solució coherent amb els valors de la democràcia. El destí de Catalunya és el nostre destí i el destí de tot Europa.»

Summary: Un manifest italià per la llibertat dels presos polítics recull centenars d’adhesions


El rocker nord-americàBruce Springsteen, que és a punt de fer 67 anys aquest mes de setembre, publicarà les seves memòries el pròxim 27 de setembre amb el títol ‘Born to Run’, que és també el nom d’un dels grans clàssics de la seva extensa trajectòria musical. Per promocionar aquest llançament i mentre prossegueix de gira per grans estadis dels Estats Units, Springsteen parla en una entrevista amb ‘Vanity Fair‘ de la seva lluita contra la depressió des que va complir seixanta anys, el 2009, de la seva relació amb el seu pare i dels seus plans futurs. ‘Un dels punts que abordo en el llibre és que allà on siguis, la depressió mai no et deixa. Mai coneixes els seus paràmetres. Puc emmalaltir-me prou fins assemblar-me més al meu pare?’, es demana en l’entrevista el músic, que recorda que el seu pare, que va morir el 1998 i a qui descriu com ‘una mica com un personatge de Bukowski’, ja patia aquesta malaltia. Sobre aquesta qüestió, escriu en les seves memòries: ‘Vaig estar fatal des que vaig complir els seixanta fins als seixanta-dos. Després vaig estar bé un any, i una altra vegada malament mentre vaig tenir-ne 63 i 64. No és una bona estadística’. Tot i això, va publicar el 2012 el disc ‘Wrecking Ball’ i es va mantenir actiu component i fent concerts. De fet, en aquell disc hi havia una cançó titulada ‘This Depression’. American icon and rock-n-roll legend Bruce @Springsteen is the V.F. October cover star https://t.co/QrCW2gUv41 pic.twitter.com/ymAQSAafXD — VANITY FAIR (@VanityFair) September 6, 2016

Summary: Bruce Springsteen revela que fa nou anys que pateix depressió


L’ex-batlle de Santa Coloma de Gramenet Bartomeu Muñoz ha negat que el principal acusat del cas Pretòria, Luís Andrés Garcia, ‘Luigi‘, liderés a l’ombra l’ajuntament de la ciutat. ‘L’ajuntament el lidera el batlle i ningú més. En aquella època i espero que en totes’, ha etzibat l’ex-batlle a preguntes de la fiscalia. Tot i això, Muñoz ha ignorat les preguntes relatives a les escoltes telefòniques que s’han reproduït durant la segona sessió del judici i que demostrarien el paper de ‘Luigi‘ en la manipulació de concursos públics, en connivència amb el mateix batlle. Muñoz sí que ha assegurat, en canvi, que ‘mai’ ha utilitzat l’ajuntament per al cobrament de comissions com a conseqüència de la modificació de projectes urbanístics i que tampoc ha permès mai cap benefici de cap persona a costa de l’ajuntament.

Summary: Muñoz nega el cobrament de comissions per manipular projectes urbanístics


El coronavirus 2019 s’ha estès per tot l’estat espanyol aquestes últimes setmanes. Si bé el principal focus era la Comunitat de Madrid, ara el 70% dels casos nous són a la resta de l’estat. Avui, El Confidencial ha publicat un article titulat ‘El virus salta el cèrcol de la capital: Madrid ja només representa el 30% dels positius’, que ha aixecat indignació a la xarxa pel to i perquè evidencia l’efecte de no haver aïllat Madrid, per més que fos el primer focus i el més agressiu de l’estat espanyol; aquesta manca d’actuació contrasta amb les mesures preses a la Xina, a Hubei; i també a Itàlia, a la Llombardia, el Vèneto i l’Emília-Romanya. Una mesura de contenció ràpida sobre un focus hauria permès també d’aplicar milers de tests ràpids per a detectar la Covid-19 abans de permetre que l’epidèmia s’estengués a partir de Madrid, o a partir dels focus de la Rioja i d’Àlaba, a la resta de l’estat espanyol. Ara, en canvi, la distribució dels tests de detecció sobre una població tan gran i tan dispersa és gairebé impossible, perquè l’epidèmia s’ha escampat. Aquest ha estat el principal efecte de no aïllar un focus tan gran i tan concentrat com Madrid: la centrifugació, l’extensió territorial ràpida. És la mesura que reclama, per exemple, el batlle d’Igualada, Marc Castells, per a ajudar a frenar el virus a la conca d’Òdena, confinada de fa dues setmanes, però que el govern espanyol també vol impedir. EN DIRECTE: Tota la informació sobre la crisi del coronavirus 2019 El científic de dades Joe Brew ha difós un gràfic en què es pot veure una comparació de l’evolució de les defuncions diàries a l’estat espanyol i a Itàlia. Si a l’estat espanyol es veu clarament com el percentatge del descens de morts a Madrid es tradueix en un ascens molt pronunciat del percentatge de les víctimes en algunes altres comunitats autònomes, a Itàlia la relació és la mateixa entre Llombardia la resta de regions però amb un efecte molt més suavitzat, probablement a causa del confinament i l’aïllament de la Llombardia. L’expansió del virus a l’estat espanyol és, per tant, més rapida i més extensiva. Porcentaje de muertes en:-Lombardia vs. resto de Italia-Madrid vs. resto de España pic.twitter.com/W54hGHUyrC — Joe Brew (@joethebrew) March 26, 2020 El fet de no confinar Madrid ha contribuït a estendre el virus a la resta de l’estat. Ara fa dues setmanes, abans de declarar-se l’estat d’alarma, el País Valencià va denunciar l’arribada multitudinària de madrilenys que anaven a les segones residències, a poblacions de la costa. A Alacant, de fet, els primers casos registrats van ser de residents a Madrid. La Comunitat de Múrcia –que també va demanar el confinament total– va registrar dilluns una dada: un 46% dels casos són de residents de fora de la regió. I a Castella – la Manxa s’han emès més de 1.100 targetes sanitàries a residents a Madrid. A Itàlia, la Llombardia, l’Emília-Romanya i el Vèneto són les regions més afectades i concentren el 77,43% dels morts i el 65,36% dels casos. A l’estat espanyol, Madrid, Aragó, la Rioja i el País Basc concentren el 57,74% dels morts i el 41,33% dels casos. Tanmateix, les mesures han estat molt diferents. Si el govern italià confinà la població de les tres regions més afectades i restringí la mobilitat, el govern espanyol se’n va desentendre i no va reduir la mobilitat ni va ordenar el confinament a les comunitats autònomes més afectades fins que no es va activar l’estat d’alarma, que afecta de la mateixa manera tots els territoris. Experts consultats pel diari El País asseguren que va ser un error permetre la dispersió del virus, que es pot haver estès gràcies a aquesta flexibilitat que ha tingut el govern espanyol. El confinament per regions ha funcionat en el cas italià. Per exemple, a l’illa de Sicília –cinc milions d’habitants– hi ha hagut 33 morts i 1.164 casos; i a Sardenya –1,6 milions– hi ha fins ara 494 casos i 19 morts. Al nord, a la Toscana –3,8 milions– també hi ha un impacte menor, amb 3.226 casos i 158 morts. Tanmateix, els experts també opinen que el flux de circulació a l’estat espanyol –centre-perifèria– és més mòbil que no a Itàlia, on hi ha més diferència entre el nord i el sud, i que els casos importats d’Itàlia poden haver contribuït a la dispersió del virus a l’estat espanyol.

Summary: Així s’ha escampat el coronavirus a tot l’estat espanyol per no haver aïllat Madrid


L’assemblea de compromissaris del FC Barcelona del 6 d’octubre debatrà una proposta que planteja fer un referèndum entre tots els socis per decidir si el club adopta el llaç groc en tota la seva comunicació corporativa en suport dels presos polítics, exiliats i tots els represaliats de la causa general pel referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre, segons han afirmat els seus impulsors. La iniciativa Més que un llaç ha superat el requisit mínim de les signatures necessàries per ser debatuda, concretament tres mil dos-cents cinquanta-tres, que es presentaran al club el dilluns 30 de setembre, segons han avançat les mateixes fonts. Els promotors del referèndum han agraït les signatures dels socis del club i les més de setze mil d’aficionats que també s’hi han mostrat a favor.

Summary: El Barça debatrà si fa un referèndum per adoptar el llaç groc en la comunicació del club


L’Audiència de Lleida ha arxivat la querella presentada per Advocacia per la Democràcia contra Inma Manso, ex-sub-delegada del govern espanyol a Lleida; el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos; i diversos comandaments intermedis, per l’actuació policíaca del primer d’octubre de 2017 a Lleida. La sala considera que la condició política de Manso és ‘insuficient’ per responsabilitzar-la dels fets i que, en el cas de Pérez de los Cobos, el jutjat de Lleida és ‘incompetent’ per a jutjar-ne la participació, perquè aquell dia era a Barcelona. Quant a l’acusació contra comandaments intermedis, l’Audiència considera que es fa un plantejament ‘tan genèric’ i una atribució de responsabilitat ‘tan inespecífica’ que ‘no pot servir de base per a emprendre una investigació penal’. Advocacia per la Democràcia va presentar una querella contra Manso, Pérez de los Cobos i els comanaments i agents que van participar en l’actuació de l’1-O a Lleida, que va ser admesa a tràmit el 27 de setembre de 2018 pel jutjat d’instrucció 1 de Lleida. L’associació els considera tots responsables d’una actuació violenta, amb càrregues policíaques ‘desproporcionades i injustificades’ contra ciutadans pacífics. Recursos de la fiscalia La fiscalia va recórrer contra aquesta decisió al mateix jutjat, però la jutgessa no va admetre el recurs al·legant que s’havia presentat fora de termini i instava a demanar l’arxivament de la causa a l’Audiència de Lleida. En el recurs presentat a l’Audiència de Lleida, el ministeri públic defensava que els fets denunciats per Advocacia per la Democràcia no són constitutius de cap dels delictes dels quals eren acusats: contra els drets individuals, tortures, prevaricació i desordre públics. La fiscalia considera que l’actuació de la policia es va ajustar als principis de ‘proporcionalitat’ i que era emparada per la justificació de ‘compliment d’un deure’. La fiscalia també al·legava que Manso i Pérez de los Cobos no van poder participar en els fets denunciats perquè eren a Barcelona i retreia la ‘vaguetat’ en la determinació de la resta de denunciats.

Summary: L’Audiència de Lleida arxiva la querella contra Pérez de los Cobos