Tenia la impressió que Albert Botran era de caràcter noble i educat, i ara que l’he conegut personalment confirmo que no anava gens errat. Té un punt de timidesa i és aplicat, fins al punt que per fer l’entrevista porta un document amb uns punts a seguir: ‘Si no de vegades em deixo portar per les preguntes i dic allò que no voldria dir.’ Ho entenc. S’ha fet un fart de sortir als faristols per donar explicacions de la manca d’acord amb Junts pel Sí i les deu haver vistes de tots colors. Botran fa molts anys que brega en la política, però reconeix que les negociacions amb Junts pel Sí l’han desgastat com mai, igual que a la seva formació, la CUP. En parla amb cautela, enllaça les paraules a poc a poc i mesura molt bé què diu. No amaga la divisió evident que hi va haver entre la militància quan s’havia de decidir entre Mas o març, però es mostra molt satisfet amb la solució que es va trobar. Segon ell, aquesta solució serà el puntal per a reparar les ferides dins el partit. Però no parlem tan sols del present i el futur de la CUP. Li demano per Baños, per Puigdemont i, òbviament, per les negociacions amb Junts pel Sí. M’explica coses que ignorava, detalls i moments d’uns dies frenètics en què ell no va perdre mai l’esperança d’assolir un acord. —Com ha quedat la CUP després d’aquesta divisió d’opinió tan evident? Dieu que el procés us ha unit més que mai, però costa de creure. —Crec que d’una banda hem quedat esgotats. Hem arribat al final d’aquests tres mesos amb cansament, i episodis com la dimissió d’en Baños en són un exemple. D’una altra banda, sí que hi ha coses que ens fan pensar que en sortirem units, perquè hem superat un debat que havia arribat a dividir la militància exactament per la meitat, i l’hem superat de manera satisfactòria perquè la solució dóna resposta a la part de la militància que prioritzava un acord independentment del candidat i alhora a la part de la militància que feia del canvi de candidat una qüestió prioritària. S’ha aconseguit un acord i un canvi de candidat. Llavors, els ingredients perquè sortim d’aquesta situació cohesionats i enfortits hi són. —Un dels símptomes de la divisió interna de la CUP va ser la dimissió d’Antonio Baños. Ell l’ha mantingut perquè la CUP no l’hauria readmès? —En primer lloc s’ha de dir que és una llàstima tot això que ha passat amb Antonio Baños i que és un reflex del paper compromès que tenen els independents dins el grup parlamentari de la CUP. No era militant, va fer un paper extraordinari durant la campanya, que va servir per donar una imatge nova de la CUP i per a atreure gent. En canvi, en el moment en què entrem en aquest debat intern tan intens, ell no ho viu gens bé i, per tant, acaba prenent aquesta decisió, en què va dir que no s’identificava amb el que decidia la CUP i, per coherència personal, preferia plegar. En tot cas, aquí es va quedar, no ho sé… —Però creieu que hauria estat bo que hagués continuat? —Hauria estat bo que no hagués arribat a dimitir. —Tot i que no sou independent, us trobàveu en una situació semblant a la de Baños, perquè també donàveu suport a la investidura de Mas. Què us va fer pensar que s’havia de continuar negociant? —Jo crec que l’Antonio estava convençut que hi hauria eleccions i que per tant, havíem descartat qualsevol acord per fer avançar el procés independentista ara. Mentre que alguns altres vàrem pensar que fins al dia 10 no podíem donar per certificat el no-acord. —Manteníeu l’esperança. —Sí. —I no vàreu arribar a pensar que la situació era insalvable? —És al revés. Crec que vàrem començar l’última setmana pensant que era insalvable i a mesura que passaven els dies anava agafant força la possibilitat d’un acord. —És curiós perquè la ciutadania ho desconeixia. —De fet, és molt graciós veure els editorials, els articles d’opinió o les portades dels diaris de final de setmana, quan definitivament donen per impossible qualsevol acord i tothom ja comença a prendre posició amb vista a allò que vindrà després. Però el que passava era just el contrari, que a mesura que avançava la setmana, les poquíssimes possibilitats d’acord s’anaven obrint. Però, és clar, això només ho sabíem els negociadors. —En quin moment Albert Botran comença a pensar que la situació es pot desencallar? —Quan veig que l’altra part està disposada a continuar parlant, i sobretot quan veig que s’hi impliquen els independents dins la llista de Junts pel Sí, penso que hi haurà un canvi de posició. Va ser a final de setmana. A partir de dijous, els independents agafen una línia pròpia amb la qual es comprometen a buscar una última proposta per a desencallar la situació. Jo ho entenc perfectament. Els independents són persones que tenen un compromís polític amb la situació que tenim ara, no pas amb unes noves eleccions. Si es van apuntar al carro és perquè creien que era el moment i per tant, hi havia un punt de compromís personal que això pogués desencallar-se. I crec que van fer molt bé el seu paper. Encara més, espero que continuïn jugant-lo. Espero que ells, que donen sentit a la coalició de Junts pel Sí, continuïn tenint un paper protagonista en el desenvolupament de la legislatura. —Quan us proposa Junts pel Sí el nom de Carles Puigdemont? —Això sí que va ser a última hora. Dissabte. El que sí que sabíem era que estaven disposats a canviar el candidat amb alguns compromisos per part nostra. —Junts pel Sí va demanar a la CUP que Anna Gabriel fos una de les dues diputades que plegués? —No van dir noms. —I ho van insinuar? —Sí, van deixar entreveure que si ells feien desplaçar el que havia estat el seu cap visible, nosaltres havíem d’escenificar una cosa similar en forma de dimissions. —Però vosaltres no en vàreu fer cas. —Evidentment. Nosaltres vàrem decidir que aquest relleu en el grup parlamentari, que és pensat perquè s’obri una dinàmica nova i per tal de girar full a aquesta tensió que ha existit, ens corresponia a nosaltres de decidir com es renovava aquest grup parlamentari. Al final han plegat dos diputats que s’han ofert a plegar i que ja estaven disposats a fer que entrés nova gent i a girar full. —Al consell polític que va ratificar l’acord amb Junts pel Sí, només hi va haver 9 vots en contra i 7 abstencions, molt lluny del primer consell polític en què es va rebutjar l’acord per 22 vots en contra i 6 abstencions. Aquest gran canvi d’opinió és únicament per Mas? —Sí. Evidentment, jo crec que molta gent que va dir no a Mas al consell polític o a l’assemblea de Sabadell tampoc no volia les eleccions. Per tant, no volien ni Mas ni març i diguem que estaven obligats a acceptar la proposta en el moment en què es canviés algun d’aquests dos elements. I si desapareixia Mas, estàvem com compromesos a acceptar el canvi. Llavors, sí, vàrem quedar compromesos que això era una sortida que salvava la contradicció interna en la qual ens havíem situat nosaltres mateixos. —Continuant amb Mas. Benet Salellas va dir ahir: ‘Mas és mort políticament.’ Hi esteu d’acord? —Bé, està obligat, com el seu partit, a refundar-se. Jo crec que també tenen l’oportunitat de fer-ho. S’ha de reconèixer la predisposició de CDC, i Artur Mas en particular, a dur el procés endavant. Així ha estat amb el 9-N, per exemple, o formant Junts pel Sí. Però, d’una altra banda, també ha estat un govern que ha aplicat unes retallades molt dures, les més dures des que es va restablir la Generalitat i que, a més, ho ha fet amb força insensibilitat social. No se’ls veu cap propòsit d’esmena amb el que ha passat i ara, doncs, tenen l’oportunitat de fer-ho amb aquests canvis de lideratges i la refundació del partit. —El canvi de lideratge ha permès l’acord. Però, al final, heu preferit que el nou president sigui nomenat per aquella persona que no volíeu i, per tant, no ha estat de consens. Amb això hi vàreu insistir. —Totalment, és un sistema amb el qual nosaltres no escolliríem mai els líders. És un sistema hereditari. Nosaltres proposàvem una altra manera més deliberativa dins les negociacions per escollir la persona més adequada i no ha estat així, evidentment. Però passa que aquest canvi inclou part de les reivindicacions que nosaltres posàvem sobre la taula i, per tant, les satisfà. Bàsicament, Artur Mas era identificat amb el lideratge del govern més dur de la història de la Generalitat, més antisocial i, alhora, amb el lideratge d’un partit que fa aigües pels casos de corrupció. D’acord, doncs ara s’ha trobat una persona que forma part d’aquest partit però que no està tan vinculada a l’estructura de poder per a arrossegar aquesta imatge. —Per una altra banda, la CUP ha acabat prenent una decisió a través d’un consell polític i no pas en una assemblea, que és on sempre ha dit que s’han de decidir les coses. —Sí, però passa que era impossible, logísticament, de tornar a fer una assemblea. Crec que la decisió per assemblea va tocar sostre quan hi va haver l’empat aritmètic a Sabadell. Llavors, s’havia de trobar una via del mig amb la qual, a través de la política, la gent que havia votat una opció o una altra s’hi pogués identificar. Una opció superadora d’aquella contradicció. —Mas demanava de poder triar ell la persona que el substituiria. Hi va haver opció de negociar aquesta condició? —No hi va haver opció de discutir-ho, però també formava part de l’acord que tenen a Junts pel Sí. Aquí, la meitat de Junts pel Sí tampoc no hi ha pogut dir res. Són acords que ells tenen, segons els quals la presidència corresponia a CDC. D’una altra banda, jo crec que ells mateixos defensaven aquest punt de vista perquè deien que Mas era qui donava seguretat a uns determinats sectors socials que s’havien adherit al procés per aquest lideratge. Nosaltres mateixos els vàrem posar aquest mirall per dir-los: si penseu això, només a vosaltres us correspon fer un canvi de candidat. Digueu-nos quin lideratge podria donar seguretat a aquests sectors. I, evidentment, s’ha demostrat que tots els fantasmes que aixecaven entorn dels riscs de desplaçar Mas només eren això, fantasmes. Perquè han posat una altra persona que han triat ells mateixos i crec que no hi ha cap sector conservador dins el procés que s’hagi vist expulsat o desplaçat. —I quina reacció vàreu tenir quan us varen presentar el nom de Carles Puigdemont? —Bé, ens va semblar que era una persona que sobretot complia la part que té un contingut independentista inqüestionable. I això era un actiu a favor. Jo, personalment, havia coincidit amb ell en reunions de la Plataforma pel Dret de Decidir abans de tot l’esclat independentista i abans que CDC s’alineés amb el moviment popular per la independència. Per tant, érem molts que sabíem que en aquesta qüestió era un actor sòlid. Després és veritat que és algú a qui la nostra gent de Girona li fa d’oposició i, per tant, que correspon als interessos socials que representa CDC. I aquí és on hi haurà el debat. Però és el debat que forma part de la pluralitat del bloc independentista. —’Cal reconèixer errors en la bel·ligerància expressada envers Junts pel Sí’, diu el text d’acord final. Era una condició indispensable de Junts pel Sí que la CUP fes autocrítica? —No. Ho vàrem voler fer perquè ens sembla un acte de sinceritat, de generositat que es correspon molt poc amb allò que acostumen a fer els partits polítics. Però nosaltres no som un partit polític com la majoria, ni per bé ni per mal. Molta gent no ha entès la manera com negociàvem ni la manera com preníem les decisions. Però, per una altra banda, hi ha gent que valorarà que som capaços d’assumir autocrítiques i d’assumir les pròpies contradiccions. En canvi, hi ha actors que són més sòlids negociant i semblen més consistents, però són incapaços de fer autocrítica. Jo crec que les últimes aparicions d’Artur Mas a la televisió ho demostraven. Tant a les entrevistes com a la conferència de premsa on decideix d’acomiadar-se, sembla que carregui tota la responsabilitat de la negociació a la CUP, cosa que ens sembla injusta. Al final, si no s’arriba a un acord és perquè les dues parts són incapaces de trobar una solució de consens. I això és així en tots els àmbits. —A banda, el relleu dels dos diputats, dos més s’incorporaran a la dinàmica parlamentària de Junts pel Sí. Ja sabeu qui seran? —Ho hem de decidir. —Com ho decidireu? —Probablement primer en parlarem dins el grup parlamentari, per respecte a les opcions que cadascú cregui sobre la seva persona, i després això s’acabarà decidint en algun òrgan representatiu de la CUP. —S’ha dit que aquests dos diputats podrien ser rotatoris. —Hem de valorar quins pros i contres té cada opció. —Per quina opció us decantaríeu? —No tinc gens clar què seria el millor. —Ahir el nou govern va prendre possessió. Com veieu la configuració que s’ha fet? —Bé, m’agrada que sigui un govern amb gent bastant nova, sense les herències d’aquests governs que han aplicat les polítiques d’austeritat, amb la idea que s’obri un nou cicle. I aquest procés no es podrà fer com s’havia governat fins ara, és a dir, aplicant estrictament els dictats de Berlín i de Madrid, sinó que ha de ser gent disposada, com va dir Carles Puigdemont, a posar per davant del tot la fidelitat al poble català. I si això implica anar més enllà de la simple cotilla que se’ns aplica políticament i econòmicament, veig que aquest govern haurà d’assumir aquesta fidelitat. —Confieu que la independència serà la màxima prioritat del nou govern? —Nosaltres ens mantenim en la idea de la proposta d’acord cap a la independència que vàrem construir amb Junts pel Sí i que, per tant, s’entén com una manera indestriable d’avançar cap a la independència. Diem que ha d’haver-hi avenços en clau de ruptura amb l’estat i això és el que reflectia la declaració del 9 de novembre, i són les lleis que estem compromesos a desenvolupar. Però, alhora, això és indestriable de la necessitat d’obrir un procés constituent i és indestriable de la necessitat de fer front a l’emergència social. Per tant, aquestes tres qüestions són prioritàries i la CUP està molt compromesa perquè s’impulsin. —Com us imagineu els divuit mesos vinents? —M’imagino una voluntat del govern d’impulsar aquests tres àmbits, poder fer-ho d’acord amb la CUP i sobretot, d’acord amb un moviment popular per la independència que s’ha de reactivar. No pot ser un govern de gestió autonòmica més, sinó de transició, i ha de posar les bases d’una república. Aquest govern ha de tenir aquest caràcter d’excepcionalitat, aquest caràcter d’enfocar un procés pre-constituent. I també, un govern que aparqui les decisions que poden fer perillar més el consens dins el bloc independentista. Entenguem-nos, és un bloc molt plural. Ho hem vist en les negociacions. Des de CDC fins a la CUP passant per tots els matisos que hi ha entremig. Allò que no ens uneixi perquè no forma part d’avenços clars en clau de desconnexió, de procés constituent o de pla de xoc, no hauria de ser matèria de govern per a no posar en risc aquest bloc. —En cas que Junts pel Sí fes, per entendre’ns, algun moviment més autonomista que rupturista, què farien els dos diputats de la CUP? —En cas que hi hagi un incident d’aquesta mena, la nostra obligació és negociar, negociar i negociar perquè no s’arribi a aquesta situació de bifurcació. —Fa anys que feu política, però és la vostra primera legislatura en la primera línia mediàtica. Us ha decebut tota l’escena que hi ha al voltant? —Evidentment és molt més bèstia del que et pots arribar a imaginar. Sobretot l’exposició als mitjans, l’exposició a l’opinió i el fet d’haver de negociar amb gent molt acostumada a la gestió del poder. Nosaltres no venim d’aquesta tradició. I això es nota. En algun moment vàrem tenir la sensació que l’única cosa que s’esperava a l’altra part de la taula era veure quant trigàvem a cedir en la qüestió de la presidència. Nosaltres fèiem tots els esforços per plantejar alternatives. Mentre que a l’altra banda només volien aguantar la posició per veure quan cediríem. —Us sentiu amb ganes de començar el procés constituent o us sentiu fatigat? —Personalment, crec que tots hem quedat esgotats, però la sort que tenim és que darrere nostre hi ha una militància molt compromesa que serà capaç de tornar-se a activar amb un procés que requerirà de nosaltres la mateixa intensitat que fins ara. Haurem de dur un procés endavant i donar suport a un govern compromès amb aquest procés de ruptura. I això implicarà molts debats i allò que Sergi Saladié va destacar en una piulada: ‘Necessitarem tota la intel·ligència, necessitarem tot l’entusiasme, necessitarem tota la força.’ Per tant hem de ser conscients d’aquesta necessitat d’activació. I emplaço el conjunt del moviment popular per la independència que estigui activat. Sols no ho podrem fer. Si ho deixem tot a la dinàmica parlamentària i al ‘ja es posaran d’acord’, probablement no sortirà bé.

Summary: Albert Botran: ‘S’ha de reconèixer la predisposició d’Artur Mas i CDC de dur el procés endavant’


Aquest mapa de l’Afganistan i el Paquistan presenta l’àrea poblada pels paixtus, tant a l’Afganistan com al Paquistan. La zona, de color carabassa clar, és partida per la meitat per la frontera entre els dos estats actuals. Els paixtus són una ètnia que s’estén des del Caixmir en disputa per l’Índia, el Paquistan i la Xina fins a l’Iran, més enllà de l’actual frontera de l’Afganistan. La zona més densament poblada pels paixtus és, a banda i banda de la frontera, la més inestable. Les anomenades zones tribals del Paquistan, amb les grans ciutats situades a Peshawar i Quetta són una zona porosa de contacte amb l’altra banda de la frontera, on hi ha poblacions paixtus entre Jalalabad i els voltants d’Herat. Els paixtus són la base a partir de la qual ha pres forma el moviment dels talibans. El gran problema és que ni el Paquistan ni l’Afganistan no han aconseguit mai de controlar aquesta frontera, geogràficament molt complicada i difícil en termes nacionals i ètnics. Al Paquistan, hi ha les grans bases de rereguarda dels talibans, a les zones poblades pels paixtus, marcades al mapa en un color carabassa més fort. Quina és la raó, doncs, d’aquesta estranya frontera que causa tants problemes? El colonialisme, com gairebé a tot arreu, tret d’Europa. La frontera segueix la línia Durand, anomenada així en honor de Mortimer Durand, un jove oficial britànic que es va encarregar de negociar la frontera entre el territori que aleshores era domini britànic de l’Índia, que incloïa el Paquistan, i l’Afganistan. Durand podia haver optat fàcilment per portar la frontera una mica a l’est, deixant tots els paixtus dins l’Afganistan (i per aquesta raó l’Afganistan no la reconeix oficialment com a frontera), però en canvi va pensar que si els dividia i els deixava en minoria tant a l’Afganistan com a l’Índia, seria fàcil de fer-los servir per a l’estratègia colonial. Evidentment, es va equivocar. Més informació: —Paixtus a la Viquipèdia (en català i en anglès) —Línia Durand a la Viquipèdia (en català i en anglès) —Mapa de l’Índia colonial britànica amb la frontera amb l’Afganistan -Si voleu veure tots els mapes d’aquesta sèrie els trobareu ací.

Summary: Un mapa cada dia: la línia Durand, la clau oblidada del conflicte afganès


La coordinadora d’EUPV, Rosa Pérez Garijo, considera ‘impropi d’un govern de regeneració política’ que el pressupost de Presidència incloga una línia d’un milió d’euros per fomentar el ‘clientelisme presidencial’ i els ha exigit que ‘s’acabe amb les subvencions a dit’ del Gabinet de Presidència. Garijo creu que és ‘totalment incomprensible’ que el Gabinet del President dispose ‘d’un milió d’euros per distribuir de manera discrecional, sense cap mena de concurs públic’, ha informat la formació en un comunicat. ‘Mentre que moltes conselleries del Botànic han eliminat o reduït les subvencions nominatives, apostant pel sistema de concurrència competitiva, el Gabinet de Ximo Puig no només manté sinó que incrementa exponencialment –fins al milió d’euros– la línia que el PP havia creat per premiar les associacions afins. Això no és avançar en la regeneració democràtica sinó, tot el contrari, fomentar el clientelisme presidencial ‘, critica Pérez Garijo. Des de la formació d’esquerres preparen una bateria d’esmenes als Pressupostos de la Generalitat, que presentaran per la via de la participació ciutadana, entre les quals s’inclourà la supressió d’aquesta línia d’ajuts discrecionals. ‘Esquerra Unida, tant en els ajuntaments on governa com en els que està a l’oposició, així com en les Diputacions, sempre ha defensat tot el contrari: els processos de lliure concurrència on totes les associacions poden presentar el seu projecte i se’ls donen les subvencions en funció de les seues necessitats i capacitats’, ha destacat Pérez Garijo. La coordinadora d’EUPV espera que els grups parlamentaris del Botànic ‘reflexionen sobre la necessitat de superar les antigues pràctiques clientelars’ i acaben amb aquesta ‘premis menors de subvencions a dit’ del Gabinet del President.

Summary: Esquerra Unida demana al Botànic que ‘acabe amb les subvencions a dit’ de Ximo Puig


Les Corts Valencianes es constituiran avui amb la majoria que les eleccions del 28 d’abril van donar als partits que volen repetir el govern del Botànic: que són el PSPV, Compromís i Unides Podem. El resultat electoral va enterrar la por d’un retorn del PP a la Generalitat que desfés la feina feta pel Botànic aquests darrers quatre anys i obre la porta a quatre anys més de polítiques transformadores. Si s’acaba la legislatura, hauran estat vuit anys de govern sense el PP. De moment, a l’hemicicle hi haurà una majoria absoluta de les esquerres i, en canvi, les dretes estaran més dividides, per l’entrada de Vox amb deu diputats. Hi haurà un 53% de cares noves i sis grups parlamentaris per primera vegada en la història de l’autogovern. La presència de l’extrema dreta fa preveure una legislatura més agitada, tot i que sense poder real d’actuació. Per això els partits del Botànic han optat per un president de la cambra amb experiència, Enric Morera, que ja la va presidir la legislatura passada amb una actuació que tots tres socis consideren institucionalment correcta. En canvi, sí que hi haurà cares noves en la vice-presidència de la cambra, que exercirà María José Salvador, fins ara consellera d’Habitatge. L’actual vice-presidenta, Carmen Martínez, tindrà un lloc de responsabilitat en el grup parlamentari socialista, que continuarà encapçalat per Manolo Mata com a síndic. El grup de Compromís també tornarà a ser capitanejat per Fran Ferri. A Unides Podem li correspon, segons el pacte, la secretaria primera, que recaurà en la diputada Irene Gómez. Quant als partits de dretes, fins ara només s’ha sabut el nom que proposaria el PP. El diputat Jorge Bellver optarà a ser el vice-president segon de les Corts i Ciutadans ocuparà la secretaria segona, amb el diputat Luís Arquillos. Vox no tindrà representació a la mesa, conformada per cinc membres. Primerament, es formarà la mesa d’edat, integrada pels diputats electes més grans i els més joves. Després, els sis grups que integren la cambra votaran les propostes per a configurar la mesa de les Corts. Una volta constituïda la cambra, s’obrirà un parèntesi, perquè la sessió d’investidura del nou govern no es farà fins passades les eleccions del 26 de maig. L’argument oficial és que no volen interferir en la campanya electoral, però hi ha un segon motiu, que no s’explica públicament: l’abast del pacte que volen fer els tres partits va més enllà de les carteres del consell i també inclourà les principals batllies i les diputacions, derivades de les eleccions. Mentrestant els tres partits es dedicaran a avaluar la gestió del Botànic aquests últims quatre anys, una proposta d’Unides Podem que ajuda a omplir aquest buit temporal. Representants de tots tres partits faran aquesta feina d’avaluació i, després de les eleccions, dibuixaran el programa de govern dels quatre anys vinents. En acabat, triaran els encarregats d’executar-lo. Amb aquest full de ruta, el debat d’investidura de Ximo Puig podria fer-se a mitjan juny. Així que les Corts de la desena legislatura s’hagin constituït, s’obrirà un període de dotze dies hàbils perquè els grups parlamentaris puguin presentar candidats a la presidència de la Generalitat, tal com estableix el reglament la cambra. Passat aquest termini, que tots els grups consideren que s’exhaurirà, el 3 de juny el president de les Corts obrirà un període de consultes i, escoltada la junta de síndics, fixarà la data del ple d’investidura entre el tercer i el setè dia posteriors al termini esmentat. Això seria, doncs, entre el 6 i el 12 de juny.

Summary: Les Corts: quatre anys més amb el PP a l’oposició


La consellera de Cultura, Participació i Esports, Fanny Tur, i la consellera de Justícia de la Generalitat de Catalunya, Ester Capella, han signat a ca n’Oleo un conveni en matèria de memòria democràtica. L’objectiu és impulsar conjuntament totes les accions que contribueixin a la reparació, dignificació i reconeixement de les persones que van perdre la vida durant els episodis que es van derivar del desembarcament de les tropes republicanes encapçalades pel capità Alberto Bayo. Les dues conselleres s’han desplaçat fins al cementiri Son Coletes, al municipi de Manacor, per participar en un acte d’homenatge a les cinc milicianes assassinades el 5 de setembre de 1936. En l’acte hi han participat familiars de les víctimes, representants de l’Ajuntament de Manacor, del Govern i de la Generalitat de Catalunya.

Summary: Les Illes i Catalunya signen un conveni en matèria de memòria democràtica


El govern valencià canvia el full de ruta de la Fira València. Si fins avui, el pla era culminar el procés pel qual la Generalitat assumiria el deute milionari de l’entitat i definir després el futur model firal, ara l’entitat es dissoldrà i tot seguit es crearà un nou ens que gestionarà el recinte. La Generalitat s’ha vist abocada a la liquidació tècnica de Fira València, després que els bonistes s’hagin negat a acceptar de forma voluntària la subrogació del deute per part de la Generalitat. L’única manera doncs perquè l’administració l’assumeixi és per ‘causa forçosa’ i per a això, és necessària la liquidació de Fira, emissora dels bons, i la seva transformació. El motiu pel qual els inversors no accepten la subrogació del deute és que en aquests moments els bons tenen una ‘rendibilitat elevada en el mercat, del 6%, i estan també assegurats’ però amb la subrogació es perd el segur i els bonistes ‘no volen renunciar a un segur quan l’asseguradora té millor rating que la Generalitat’. Així ho ha explicat el sots-secretari de la Conselleria Sostenible, Natxo Costa, després d’una reunió de la Comissió de Seguiment de Protocol de Fira València, on estan representats l’ajuntament, les Conselleries d’Hisenda i Economia, i la mateixa Fira València. Respecte a la possible compensació de Fira València a la Generalitat per l’assumpció del deute, Costa ha explicat que ‘en el moment de dissolució de l’entitat caldrà resoldre-ho’ i que la Comissió de Seguiment del Protocol convidarà a reunions vinents a aquells departaments, persones o empresariat que consideri que han d’opinar en cada tema a tractar. I en deu o quinze dies hi haurà nova reunió.

Summary: Canvi al full de ruta de Fira València: es liquidarà i la Generalitat assumirà el deute


Cabify ha anunciat que tornarà a operar a partir de demà a Barcelona, després d’haver acceptat les condicions del decret de la Generalitat que regula el sector de les VTC, com ara els 15 minuts de pre-contractació del servei i no estar localitzables abans de la contractació del servei, entre més. En un comunicat, l’empresa explica que preveu de treballar amb una flota de 300 vehicles. A més, deixa clar que això no vol dir que comparteixi les condicions del decret i exposa que la seva principal ‘preocupació des d’aleshores ha estat la definició d’un nou model que, ajustant-se a les restriccions introduïdes, permeti als usuaris comptar de nou amb alternatives eficients de mobilitat’. Fa poc més d’un mes, coincidint amb l’entrada en vigor del decret de la Generalitat, Cabify i Uber van anunciar que suspenien el servei a Barcelona.

Summary: Cabify accepta la nova regulació dels VTC i tornarà demà a Barcelona


El Departament de Salut ha activat una aplicació mòbil per a fer el seguiment de tothom qui presenti símptomes de la Covid-19. L’aplicació, anomenada StopCovid19Cat, servirà, per exemple, perquè els ciutadans s’informin sobre els símptomes que tinguin, i això donarà a la Generalitat eines i informació per a actuar. Aquest vespre l’aplicació s’ha activat tant per Google Play d’Android com per Iphone, i ja està disponible per tots els usuaris. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars ‘Amb l’aplicació mòbil, segons les preguntes que ens farien els professionals, la ciutadania pot informar-se de la simptomatologia que té; també li demanaran pel seu estat de salut previ, l’edat, el sexe i tota la informació necessària per a poder fer-ne un bon seguiment’, ha dit la consellera de Salut, Alba Vergés. ‘L’objectiu és que el sistema de salut pugui donar resposta a tothom, segons el nivell de gravetat. Aquesta informació la tindrà el sistema de Salut, Atenció Primària, el servei d’Emergències i Protecció Civil.’ Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut La consellera també ha explicat que això es complementarà amb un seguiment dels casos i que l’aplicació també servirà per a aplegar informació general del curs i l’evolució del comportament del virus. ‘Això ens servirà per a continuar prenent les millors decisions d’intervenció per a combatre el virus’, ha afegit. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: Salut activa una aplicació per a fer el seguiment dels qui presentin símptomes de la Covid-19


La cancellera alemanya Angela Merkel ha arribat a un acord migratori per acabar amb la crisi amb els seus socis de govern, els conservadors bavaresos, que amenaçaven de trencar la coalició si la cancellera no enduria la política d’entrada de migrants. Alemanya construirà controls i ‘zones de trànsit’ a la frontera amb Àustria per aturar els immigrants il·legals que provin d’entrar al país. I, així, retornar els migrants als altres països de la Unió Europea on havien demanat asil en un primer moment, quan van trepitjar territori europeu per primera vegada. L’acord va arribar després d’hores de negociacions entre el ministre d’Interior Horst Seehofer, de la Unió Social Cristiana (CSU), i la cancellera, dels cristians demòcrates (CDU). Merkel ha definit l’acord per a construir centres de retorn de migrants als països d’entrada com a positiu, segons ha explicat la BBC. ‘Hem arribat a un acord per prevenir en un futur la immigració il·legal en la frontera entre Alemanya i Àustria’, ha dit Seehofer en declaracions al mitjà britànic Aquesta negociació sobre la immigració arriba després que els socis de la CSU donessin un ultimàtum a Merkel si no n’enduria la política migratòria. No obstant això, falta saber com funcionarà exactament els acords amb la frontera amb Àustria. El govern de Viena ja va anunciar que prepararia mesures per protegir les seves fronteres del sud.

Summary: Alemanya construirà centres de detenció de migrants a la frontera amb Àustria


El ministre de Foment espanyol en funcions i secretari d’Organització del PSOE, José Luis Ábalos, ha assegurat aquest matí que a Catalunya hi ha un conflicte polític encara que ‘no saben encara’ si ho reconeixeran en un document. Així ho ha afirmat el número tres del PSOE davant els mitjans de comunicació després d’un acte al Museu del Ferrocarril de Madrid en ser preguntat si el PSOE està disposat a reconèixer que hi ha un conflicte polític a Catalunya, arran de la reunió que tenen aquesta tarda amb ERC, per a negociar la investidura de Pedro Sánchez. Les tres línies vermelles que allunyen ERC i el PSOE abans de la reunió sobre la investidura de Sánchez ‘Evidentment hi ha un conflicte polític a Catalunya, és clar que hi ha un conflicte polític a Catalunya, no? O algú pensa que no?, ha exclamat Ábalos. Tanmateix, no ha revelat si estan disposats a signar un document en el qual aquest plantejament es reconegui per escrit: ‘No, no estem parlant d’això, no ho sabem encara’. L’expressió emprada per Ábalos suposa un acostament al llenguatge d’ERC, que en la recent consulta a les seves bases preguntava si estaven d’acord a rebutjar la investidura de Sánchez si prèviament no hi havia ‘un acord per a abordar el conflicte polític amb l’estat a través d’una taula de negociació’. De crisi de convivència a crisi política Abans de les eleccions espanyoles del 10 de novembre, els socialistes solien referir-se a la situació a Catalunya com una crisi de convivència, si bé passats els comicis Sánchez ja va canviar el llenguatge i va admetre estar davant una crisi política. Ábalos formarà part de la comissió negociadora que aquesta tarda es reunirà amb una delegació d’ERC al congrés espanyol per a intentar desblocar la investidura. El ministre de Foment en funcions ha afirmat que aborden la negociació amb ERC amb responsabilitat i que n’esperen ‘que es desbloqui la investidura i comenci a caminar’. No obstant això, no s’ha atrevit a dir si hi haurà investidura abans de gener. Tampoc ha precisat si estan disposats a assumir els plantejaments d’ERC, al·legant que primer cal veure quines són les condicions que posen sobre la taula. No obstant això, i qüestionat sobre l’autodeterminació, ha assenyalat que l’opinió del PSOE sobre aquest tema ja és coneguda.

Summary: El PSOE diu ara que a Catalunya hi ha un conflicte polític


Fa uns quant mesos, Bernat Puigtobella, responsable del cultural digital Núvol, presentava el primer volum en paper de la Biblioteca Núvol, un senyor llibre de gairebé 1.100 pàgines, amb el títol Shakespeare. Versions a peu d’obra, un llibre que aplega onze obres de teatre traduïdes per Joan Sellent: Hamlet, Coriolà, El rei Lear, Ricard II, Nit de Reis, Conte d’hivern, El mercader de Venècia, El somni d’una nit d’estiu, Ricard III, Venus i Adonis. Sellent ha traduït cada obra a partir de l’encàrrec d’un director teatral, d’un productor o d’un teatre. De manera que, des de bon començament, cada obra traduïda ha tingut l’objectiu de ser representada. És per això que aquestes versions del teatre de Shakespeare són tan atractives, perquè, com diu Sellent al pròleg, és el dir de l’actor el que ha acabat cada traducció. Joan Sellent (Castellar del Vallès, 1948) ha estat professor de la Facultat de Traducció i Interpretació de la Universitat Autònoma de Barcelona durant vint anys. Ha traduït assaig, ficció, guions de cinema i televisió i sobretot teatre. A més de Shakespeare, ha girat obres teatrals d’Eugene O’Neill, Oscar Wilde, Harold Pinter, Edward Albee i Tom Stoppard. I clàssics de la literatura universal, com ara Robert Louis Stevenson, Charles Dickens, Henry James i Mark Twain. Té el Premi Ciutat de Barcelona i el de la Crítica Teatral de Barcelona. Ell va encapçalar la sessió de ‘Literatures amb sentits’, dedicada a l’ofici de traduir Shakespeare, que es va fer el 31 de maig al Centre d’Art Can Manyé d’Alella. L’acompanyà l’editor Bernat Puigtobella i l’actriu Marta Rafa, que va llegir alguns monòlegs de diverses obres. Per maridar la sessió es va servir un vi de pansa blanca (70%) i garnatxa blanca (30%) anomenat Pensa, que elabora a la DO Alella el pagès Albert Federico. La sessió va començar amb l’actriu Marta Rafa recitant el monòleg de l’inici de Ricard III, un monòleg que acaba amb aquests versos: He ordit trames, paranys incitadors amb profecies d’embriac, libels i somnis perquè el meu germà Clarence i el monarca cultivessin un odi recíproc i mortal; i, si el rei Eduard és tan honest i just com jo sóc fals, retorçat i traïdor, avui mateix Clarence serà tancat en una gàbia a causa d’una profecia segons la qual els hereus d’Eduard seran assassinats per G. I va donar peu a Sellent a explicar: ‘Així és com comença Ricard III, amb el protagonista adreçant-se directament al públic. És una de les virtuts d’aquesta obra, i un dels atractius d’aquest personatge, que és dels personatges de Shakespeare més cobejats pels actors de totes les llengües i totes les cultures. Per què? És un personatge extremadament malvat i té la virtut que es posa el públic a la butxaca, des del primer monòleg, i hi estableix una gran complicitat. És el típic malvat simpàtic. Tots els personatges de Shakespeare tenen moltes facetes i suposo que per a ell fer un malvat antipàtic no era un repte prou atractiu. Val a dir que en el muntatge de Ricard III del Teatre Nacional, en Lluís Homar en treu un gran rendiment. A mi em recorda sovint un “capo” de la màfia, un Tony Soprano. Ja ho diuen, que Shakespeare avui és present gairebé a tot arreu.’ —De totes les obres que heu traduït de Shakesperare, aquest Ricard III és l’última? —Sí. La vaig traduir ja fa un cert temps, però sí, va ser un encàrrec de Xavier Albertí per al TNC. A principi d’estiu de l’any passat ja la vaig tenir enllestida, tot i que s’ha estrenat ara fa poc. Entremig he traduït més coses, com un muntatge que es va dir Amor i Shakespeare, a partir de fragments de tres obres seves, però com a obra sencera Ricard III és l’última. —Com vau arribar-hi, a Shakespeare? —Va ser un encàrrec. De fet, totes les traduccions que he fet han nascut d’un encàrrec, d’editorials o empreses teatrals. Quan ja feia molts anys que traduïa, sobretot narrativa, però també textos destinats al doblatge, un bon dia vaig començar a traduir algunes obres de teatre a quatre mans, amb el Ferran Toutain: Shirley Valentine i també Les amistats perilloses. Un dia Joan Ollé ens va proposar de traduir Hamlet. Però en Ferran ja tenia molts compromisos i em va dir que fes la traducció tot sol. I vaig acceptar l’encàrrec de traduir Hamlet. Al final, Joan Ollé es va desmarcar de la proposta i va agafar-la Lluís Homar, dirigint-la i interpretant-la. Va ser una primera experiència molt enriquidora, perquè hi va haver una implicació molt forta del director i dels actors amb la proposta textual. Lluís Homar tenia l’obsessió de demostrar que Shakesperare és molt més popular que no se sol pensar. Shakesperare volia omplir el teatre i agradar al públic. I Homar volia demostrar que es podria ser popular i fer Shakespeare més accessible, sense que això volgués dir empobrir-lo. I ens vam proposar això. Eren els anys noranta. Teníem una consigna que per sempre més he fet servir: que soni bé i, a més a més, s’entengui. D’esquerra a dreta: l’editor Bernat Puigtobella, l’actiu Marta Rafa i el traductor Joan Sellent, a Can Manyé d’Alella. —L’encàrrec era posar al dia les traduccions de Shakespeare, ja que es tenia com a referència les de Josep Maria de Sagarra? —L’encàrrec era poder treballar el Hamlet conjuntament. I això és una cosa que des de llavors cada vegada s’ha anat fent més. Quan una companyia posa en escena un clàssic, se n’acostuma a demanar una traducció nova i específica per al muntatge, de manera que el traductor s’hi impliqui com un component més de l’equip. Aquesta va ser la intenció d’aquell moment. És clar, Sagarra ja era un autor mort. Quan Sagarra va traduir Shakespeare era una època molt difícil per al teatre català, per a la cultura catalana en general, i aquestes obres no es van poder representar en vida seva. Si hagués estat viu, segur que hauria estat el primer que s’hauria implicat en els assajos i estic segur que hauria retocat els textos en aquells llocs que quedaven enrevessats. Però Sagarra ja no es pot tocar. En canvi, l’opció d’un traductor viu, doncs permet d’adaptar-se a les necessitats de la proposta i dels actors. —No sou gelós del vostre text? —Gens. El problema és que no sempre tot encaixa. Et pots trobar que hi hagi qui et demani canvis perquè sí o canvis capriciosos. Això pot ser causa de tensions, perquè et força a defensar la teva opció. Aquest últim Ricard III ha estat exemplar, perquè tant Xavier Albertí com Lluís Homar són extremadament meticulosos pel que fa al text. Jjo assistia a totes les lectures i assajos i sovint suggerien canvis, però tots eren completament justificats. En tot moment eren respectuosos, per no esguerrar el vers. És clar, que siguin els actors o el director que et recordin que cap canvi no esguerri el vers, i que no hagis de ser tu, això és molt gratificant. —Quines dificultats implica traduir Shakespeare? —Traduir teatre, traduir literatura, sempre és més difícil que no es pensa la gent. I en el cas de Shakespeare la dificultat és veure fins on et pots acostar a la gran envolada poètica, conceptual, lírica, retòrica de l’autor, i en quina mesura pots recrear l’estètica dels seus versos, aquests versos tan sonors, aquesta música de la paraula. Un dels avantatges, en canvi, és que no t’has de preocupar gaire dels problemes de comprensió de l’original, perquè les edicions que hi ha actualment de Shakespeare en anglès ja te’ls donen molt aclarits. Són edicions plenes de notes d’especialistes que a la mínima frase o paraula que no resulti familiar a un lector d’avui dia, ja deixen una nota per a explicar què vol dir. Al voltant l’obra de Shakespeare hi ha un exèrcit d’experts que fa segles que s’han dedicat a buscar l’entrellat del text. —Però com ho aconseguiu, d’acostar-vos a la seva musicalitat? —El teatre de Shakespeare es recolza bàsicament en un tipus de vers, que és el que més s’assembla al decasíl·lab. En català, són decasíl·labs coneguts, per exemple: ‘Veles e vents han mos desigs complir/ faent camins dubtosos per la mar.’ O ‘Topant de cap en una i altra soca’, de ‘La vaca cega’. Tenen un ritme que coincideix gairebé a la perfecció amb els versos més famosos de Shakespeare: ‘To be, or not to be, that is the question’. Doncs miro sempre d’acostar-me a aquest tipus de vers, tot i que sóc flexible. —Amb el pretext dels quatre-cents anys de la mort de Shakespeare, que es va commemorar l’any passat, han aparegut tot de versions de l’obra de Shakespeare a més de la vostra: Tria d’obres en versió de Miquel Desclot (Proa), Tots els sonets traduïts per Gerard Vergés (Adesiara) i Venus i Adonis, en versió de Salvador Oliva (Ara Llibres). —Cada traducció és una mirada subjectiva, una aproximació, i com més n’hi hagi millor. Borges deia que la seva relació i coneixement de l’Odissea era el conjunt de traduccions a diferents llengües que havia llegit, perquè no podia accedir a la llengua original. I aquest ventall de traduccions és la relació que configura una determinada cultura. —De totes les obres de Shakespeare que heu traduït, amb quina us quedaríeu? Quina és la que defensaríeu fins al final? —No és una cosa fàcil de dir. Però la primera que em ve al cap és Hamlet. Perquè tant Hamlet com Ricard III són dos dels personatges més atractius, més desitjats i cobejats pels actors. Però Hamlet és el personatge i és tota l’obra. És una joia. Ricard III té alts i baixos, té excessos discursius, és una obra de joventut i s’aguanta fonamentalment pel seu protagonista. En canvi, Hamlet, jo la veig com una de les obres més completes, més riques, més eficaces escènicament. El rei Lear és la gran obra literària de la història de la humanitat, segons experts com Harold Bloom. Però Bloom també diu que és de les més qüestionables a l’hora de posar-les a escena. Hamlet té aquestes virtuts i té una mica de tot: té el teatre dins el teatre, té molts registres diferents a l’hora de parlar (Hamlet mateix passa de les alçades més sublims de la lírica, al llenguatge més obscè i més esqueixat), i això també és un dels seus atractius. Nit de reis, El somni d’una nit d’estiu, també em van ser de les més plaents a l’hora de traduir-les. —I aquesta contemporaneïtat de Shakespeare, d’on creieu que surt? —Segurament, del fet que cap dels seus personatges no són d’una sola peça. Tots tenen contradiccions i facetes diferents, que sumen. Són personatges humans. I això és clau per a entendre per què han sobreviscut i continuen essent vigents les obres de Shakespeare. És la seva gran humanitat. La sessió es va acabar amb el monòleg de Puck que tanca el Somni d’una nit d’estiu: Si us hem ofès, no en feu cas: som ombres, som esperits, i això és un somni fugaç que heu fabricat adormits; si ha estat un esforç balder i una pobra fantasia, prometo que un altre dia, si cal, ja ho farem més bé. Si no castigueu xiulant els errors d’aquesta faula, jo us donc la meva paraula que aviat s’esmenaran, o podreu dir que he mentit… tingueu, doncs, molt bona nit; i si aplaudiu, tanmateix, us ho pagaré amb escreix.

Summary: Traduir el teatre de Shakespeare


Pablo Rivadulla, conegut pel nom artístic Pablo Hasel, va declarar dijous a l’Audiència espanyola. L’acusen d’enaltiment del terrorisme, calúmnies i injúries a la corona espanyola i altres institucions de l’estat –la Guàrdia Civil i la policia espanyola– per una seixantena de missatges publicats a Twitter. La fiscalia li demana una pena de dos anys i nou mesos de presó i una multa de 40.500 euros; una sanció que, en cas de no pagar-la, afegiria dos anys més a la pena de presó. La declaració judicial va fer-se viral. Hasel va plantar cara al tribunal i a la fiscal i va justificar-se reivindicant el dret de llibertat d’expressió i el fet que fossin informacions publicades en mitjans de comunicació. Hasel assumeix que probablement serà condemnat a presó. Reconeix que té por, però que no pensa fer-se enrere: ‘Si no, ells guanyen’. —Per què heu declarat amb tanta duresa? —Perquè no haig de demanar perdó. Penso defensar les meves idees al preu que sigui. Em volen condemnar a presó per haver defensat uns fets objectius. És propi d’una inquisició, d’un règim feixista. Darrere d’aquesta persecució hi ha una ràbia lògica. He estat bastant directe, en el sentit que no he d’amagar-me de res i defensaré aquests fets objectius fins a les últimes conseqüències. —Què us va demanar la fiscal sobre el rei espanyol i els comentaris que havíeu fet sobre ell? —La fiscal preguntava quina era la meva intenció. Doncs que se sàpiga què fa la monarquia. Per a què fan servir els nostres diners públics. I al mateix temps, com a republicà, denunciar una institució que no representa els nostres interessos i que és totalment antidemocràtica. Realment, la fiscal deia que el fet que jo qualifiqués de ‘assassí, mafiós i paràsit’ al rei traspassava la llibertat d’expressió. Lògicament, si un és republicà és perquè pensa això del rei; si no, no ho seríem. A part, tot el que he denunciat de la monarquia està demostrat. Mitjans no sospitosos de ser revolucionaris, fins i tot la premsa del cor, n’han parlat, de com s’ha comprat amb diners públics el silenci d’amants del rei. —Com enfoqueu la vostra defensa? —He defensat la llibertat d’expressió i, alhora, que parlava de fets sobradament demostrats. Dir, per exemple, independentment de la ideologia que un tingui, que la Guàrdia Civil va assassinar immigrants a Tarajal és un fet objectiu. I si van assassinar, són assassins. La fiscal venia a dir que jo no podia dir que eren assassins perquè això els injuriava. Jo vaig defensar que les injúries són inventar-se alguna cosa, però el que jo dic està sobradament demostrat. A veure si jo també seré culpable que la policia assassini. —‘Si fos un feixista que desitgés bombes als catalans, homosexuals i immigrants, no estaria aquí assegut’. En quin context vau respondre això a la fiscal? —Això ho he dit en el meu últim torn de paraula lliure. He dit unes quantes coses i una ha estat aquesta. Només cal donar un cop d’ull a les xarxes socials per veure que és plena de feixistes desitjant bombes als independentistes, als immigrants, als antifeixistes, als homosexuals… I tenen plena llibertat d’expressió. I també he denunciat que quan ells parlen dels límits de la llibertat d’expressió sempre són per als mateixos, per als antifeixistes. Els feixistes tenen llibertat d’expressió total per a dir tota mena de barbaritats. I a nosaltres, per denunciar fets objectius, ens demanen presó. Com he dit abans, això és propi de la inquisició i d’un règim feixista. —Us demanen dos anys i nou mesos amb una multa de 45.000 euros, que si no poguéssiu pagar, serien cinc anys. És així? —Exacte. Aquestes multes per injúries a la corona i a les forces de seguretat, no podré pagar-les, evidentment. Tampoc no ho faria, perquè considero que és injust. Són totalment inassumibles i sóc insolvent perquè no trobo feina, una altra cosa que m’han dificultat. Aquestes multes es traduirien en dos anys més de presó si no són pagades. —Aquesta petició també és, diu la fiscal, per ‘enaltiment sistemàtic del terrorisme’. Ho creieu així? —Tenim concepcions totalment diferents de què és el terrorisme. Considero que el terrorisme són les polítiques criminals d’aquest govern i d’aquest estat. No solament d’aquest govern, perquè el PSOE també les tenia quan era al govern. Polítiques que neguen drets democràtics i llibertats com la d’expressió i que neguen un habitatge digne, el dret al treball, destrossen la sanitat… El que van fer l’1-O és terrorisme, i tota lluita és legítima davant la violència de l’opressor perquè considero que és autodefensa. No penso condemnar mai l’autodefensa dels oprimits. Això he defensat. Per mi no és terrorisme allò que ells diuen que ho és. —Creieu que ja esteu condemnat? —Crec que sí. Una absolució a l’Audiència espanyola és gairebé impossible. No depèn de si fas una bona defensa o no, perquè és un tribunal feixista. Era el Tribunal de Orden Público franquista que encara té una funció repressiva. Si aconsegueixo l’absolució, no serà perquè defensin la llibertat d’expressió; si no, no m’haurien condemnat fa uns anys i no condemnarien tantes persones. Si m’absolen, serà per evitar un escàndol, perquè és un cas força mediàtic i hi ha hagut molta pressió. —Ja vau tenir una sentència de dos anys, ratificada pel Suprem el 2015. Algú es pot demanar per què no heu modulat la manera de queixar-vos o de criticar, quan ja heu viscut en primera persona com actuen els tribunals espanyols. —Hi ha una diferència amb el primer judici, i és que llavors les frases de les quals m’acusaven eren més explícites. Ara és, simplement, per narrar uns fets objectius. I tornem on érem. Pot sonar dur dir que són assassins, però és que si han assassinat, ho són. Què és més dur, denunciar un assassinat o assassinar? Evidentment, assassinar quinze immigrants amb total impunitat. Jo no únicament denuncio els agents que van denunciar, sinó tot el cos policíac, i ells diuen que els injurio. Però és clar, aquests agents han estat absolts per aquests crims quan hi havia nombroses proves. No he canviat la manera d’expressar-me perquè considero que no faig res dolent, sinó tot el contrari. I no penso renunciar a fer-ho. —Tornaríeu a escriure aquests piulets i aquestes cançons? —Sí, ho tornaré a fer i ho vaig dir al judici. Si em volen tancar a la presó per això, doncs que m’hi tanquin. Jo faré el que hagi de fer i no penso renunciar-hi, perquè és el que ells volen i llavors guanyarien. Perquè guanyaria la por i aconseguirien que no denunciem tot el que fan. I si venen armes a l’Aràbia Saudita que després acaben en mans del gihadisme o serveixen per a massacrar el seu poble, això no ho penso silenciar. I qui fa això és un criminal. I si la monarquia contribueix a això, diré que la monarquia és criminal sense cap mena de remordiment. —Sentiu que heu tingut suport aquestes últimes hores? —Bastant, però per la gravetat del cas, un sempre n’espera més. No sols pel meu cas, també per altres. Casos tan greus mereixen més solidaritat. Però he sentit força suport i també s’ha de dir que la mal anomenada esquerra parlamentària de l’estat espanyol, Podemos i Izquierda Unida, una vegada més, han estat còmplices de la repressió com ho han estat a Catalunya, amb frases com la d’Alberto Garzón: ‘Puigdemont i els seus no poden escapolir-se.’ És la mateixa cosa, legitimar la repressió del règim. Podemos, mentre se solidaritza amb la Guàrdia Civil en el cas d’Altsasu, és còmplice. Realment, són un partit de règim i tot allò que l’ataqui, sigui el procés independentista o uns piulets o unes cançons, no els interessa de solidaritzar-s’hi. Ells volen un govern pactat amb el PSOE i no ho amaguen. S’agenollen per aconseguir-ho. —Si entreu a la presó, us considerareu un pres polític? —Sí, sense cap mena de dubte. Jo estaré pres per defensar unes idees polítiques i alhora no rebré el tracte d’un pres comú. Els presos comuns poden estar amb altres presos comuns, però jo no podré estar amb altres presos comunistes. Això ja marca la diferència. Ells diuen que no hi ha presos polítics, però després els donen un tracte pitjor que al dels presos comuns. —Temeu entrar a la presó? —Sí, sí… Seria un boig si ho negués. És clar que tinc por de ser allunyat a la força dels meus éssers estimats. No poder fer moltíssimes coses, com per exemple música, cançons. Passaré moltes hores en una cel·la amb condicions molt dures. Tinc por de tot això. Però la consciència i resistir davant tantes injustícies està per sobre la por, davant un règim enemic de la democràcia.

Summary: Pablo Hasel: ‘Una absolució a l’Audiència espanyola és gairebé impossible, és un tribunal feixista’


Ha durat poc, l’estada de l’ex-president del govern espanyol a la comarca del Baix Vinalopó. Mariano Rajoy deixarà el seu lloc de registrador de la propietat de Santa Pola perquè ha obtingut plaça al registre mercantil número cinc de Madrid, ubicat al número 44 del passeig de la Castellana. Això consta en la resolució provisional del concurs de trasllats de la Direcció General dels Registres i del Notariat que publica el Ministeri de Justícia espanyol. Consegüentment, Rajoy podrà abandonar la plaça de Santa Pola, a la qual va tornar el 20 de juny després de la moció de censura i d’haver abandonat la política. En el mateix document que publica la seva assignació de plaça, apareix el de la seva germana, Mercedes Rajoy Brey, també registradora i que passa d’una oficina de Getafe a una de Madrid capital.

Summary: Rajoy deixa Santa Pola després d’haver obtingut plaça de registrador a Madrid


Quan encara ressonaven les mostres de suport a la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, en diversos ajuntaments del país, aquest dissabte al vespre hi va haver un incident sorprenent a Santa Coloma de Gramenet. Cap a les set del vespre, la gent que era a la plaça de la Vila va veure amb una certa sorpresa com la bandera espanyola que hi ha al balcó de l’ajuntament havia estat arriada. I era sorprenent pel fet que el govern municipal el dirigeix Núria Parlon, del PSC, i costava de creure que hagués pres una decisió com aquesta. Era un gest que havíem pogut veure divendres a l’ajuntament de Sabadell, quan la Crida per Sabadell (en què hi ha la CUP) va abaixar la bandera espanyola, tot i que després fou hissada de nou per desacord del conjunt del govern municipal. A Santa Coloma es va veure una imatge semblant ahir al vespre. I el compte de Twitter d’ERC Gramenet va piular la fotografia, agraint a Núria Parlon aquesta expressió de solidaritat amb Montserrat Venturós. Gràcies @scgramenet i @nuriaparlon per despenjar la bandera espanyola en solidaritat amb #montseventuros alcaldessa de #berga pic.twitter.com/0TbwEdaXmw — ERC Gramenet (@ErcGramenet) November 5, 2016 Evidentment, el to del piulet dels republicans era irònic, perquè era impensable que hagués estat Parlon la responsable. Però Ciutadans no va entendre la ironia, i va atacar la batllessa (que prou feina tenia en aquell moment a fer valer el pes dels seus afins en la negociació de la nova direcció socialista amb Miquel Iceta). El Ayuntamiento @scgramenet descuelga la bandera española. Bravo @nuriaparlon por poner la institución de todos al servicio de unos pocos. — @Cs_StaColoma (@CsSantaColoma) November 5, 2016 Qui va abaixar la bandera espanyola? Doncs fou el vent, i els republicans ja ho sabien. Així de simple. El fort vent que va fer ahir al vespre a Santa Coloma va fer caure la bandera espanyola, i la casualitat va voler que fos just l’endemà de la detenció de Venturós per haver-se negat a declarar per haver mantingut l’estelada al balcó de l’ajuntament de Berga. @cupgramenet @venturosm aires de democràcia 😉 #SomMontseVenturos #republicacatalana — ERC Gramenet (@ErcGramenet) November 5, 2016 Així resumia la ridícula ‘guerra de banderes’ d’ahir al vespre Santa Coloma el periodista colomenc Xavi Chica: Què faríem a #SantaColoma sense la nostrada guerra de banderes pic.twitter.com/wZPz68gCql — Xavi Chica (@xavichica) November 5, 2016 I amb aquesta irona s’hi referia també el regidor de SOM Gramenet Aitor Blanc #santacoloma #gramenet el que s'ha endut el vent que no ho restauri el cuñadisme! El vent ha fet net. Y la europea? pic.twitter.com/AZw8zxiCNI — Aitor #sensepor (@aitorblanc) November 5, 2016

Summary: El misteri de la bandera espanyola despenjada a Santa Coloma de Gramenet


El Tsunami Democràtic ha ocupat aquest matí unes quantes oficines de CaixaBank a sis comarques diferents. Desenes d’activistes han entrat a les oficines del carrer de Buenos Aires de Barcelona; la del passeig de Pere III de Manresa; la de la plaça de Sant Joan de Vilafranca del Penedès; la del carrer de l’Església de Calella; la de la plaça de Maluquer i Salvador de Granollers; la del Raval de Montserrat de Terrassa, la de l’avinguda del Maresme de Mataró i les de la Rambla i la plaça del Doctor Robert de Sabadell. Aquesta acció ja es va fer ahir en una oficina de Gràcia, a Barcelona, i avui s’ha repetit. Oficina del carrer de Buenos Aires de Barcelona (fotografia: Albert Salamé). El Tsunami Democràtic ocupa una oficina de CaixaBank de Sabadell (fotografia: Lluís Brunet). El Tsunami Democràtic ocupa una oficina de CaixaBank de Sabadell (fotografia: Lluís Brunet). ➡ Nova seguda a #Manresa a la seu de @caixabank del Passeig Pere III, 28.Vine a seure i a donar suport! 👉#LaForçaDeLaGent pic.twitter.com/LP44YD57mc — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) September 26, 2019 ➡ Nova seguda a #Vilafranca a la seu de @caixabank de la Plaça de Sant Joan, 2.Vine a seure i a donar suport! 👉#LaForçaDeLaGent pic.twitter.com/ULVA5iPAy5 — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) September 26, 2019 El @tsunami_dem ocupa la seu de CaixaBank de Calella i demana a tothom que hi vagi! (C/ Església,87, Calella). Assenyalem-los, aquesta empresa finança la repressió! pic.twitter.com/ysXnthThy7 — Ferran Dotras (@FerranDotras) September 26, 2019 La plataforma denuncia en un manifest que CaixaBank va finançar una campanya del govern espanyol de Mariano Rajoy (PP) contra el referèndum d’autodeterminació de l’1-O de 2017: ‘Les decisions sobre el futur de Catalunya les han de prendre els ciutadans i ciutadanes del país i no les grans empreses de l’Íbex-35 organitzant campanyes de la por.’ En un text que reparteixen entre el públic, denuncien que CaixaBank fa passar per davant ‘els seus beneficis milionaris’ a l’exercici dels drets socials, com el dret d’habitatge, al medi i a una vida digna. Tsunami Democràtic: què és i qui hi dóna suport? ‘Avui seiem aquí, de forma no-violenta però ferma, per recordar a tots els directius de les empreses de l’Íbex-35 que en una democràcia és inacceptable contribuir a l’estratègia de la por quan la ciutadania expressa les seves demandes polítiques o socials per vies democràtiques’, diu el document.

Summary: El Tsunami Democràtic ocupa més oficines de CaixaBank a diverses ciutats


El conseller d’Interior, Miquel Buch, compareix a petició pròpia a les tres de la tarda a la comissió d’Interior del parlament per donar explicacions sobre les càrregues dels Mossos d’Esquadra d’aquestes últimes setmanes. El PSC i Catalunya en Comú li havien demanat explicacions pel dispositiu de la policia el dia de l’aniversari del primer d’octubre. I la CUP, a més d’explicacions, també n’havia demanat la dimissió. El 26 de setembre, diversos activistes dels CDR van encadenar-se a la porta del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per protestar contra la repressió. Entre ells, hi havia el diputat de la CUP Carles Riera, a qui els Mossos es van endur per la força. Aquella actuació ja va fer que els anticapitalistes demanessin la dimissió del conseller. Tres dies després, el dissabte 29 de setembre, els Mossos van carregar contra els manifestants independentistes que impedien un acte d’un sindicat de la policia espanyola d’homenatge a la violència de l’1-O. L’endemà, Buch va negar les càrregues. El dilluns primer d’octubre, els Mossos van tornar a carregar a la porta del Parlament de Catalunya i a la via Laietana per dispersar les mobilitzacions amb motiu de l’aniversari de l’1-O. La CUP va tornar a demanar la dimissió de Buch. El director general dels Mossos, Andreu Martínez, va atribuir els incidents d’aquell dia a ‘grups radicals’ que cercaven la confrontació amb els agents. A més, Martínez va desvincular els CDR dels disturbis. L’última càrrega va ser el 3 d’octubre contra un grup antifeixista que protestava contra una concentració ultra a Sarrià (Barcelona). Un centenar d'espanyolistes es concentren a la plaça d'Artós de Sarrià. Volen comemmorar una manifestació espontània que hi va haver l'any passat pel 3-O #inforac1 pic.twitter.com/xoBtzrTYFq — Eudald Martínez (@Eudi7) October 3, 2018

Summary: Buch compareix al parlament per donar explicacions sobre les càrregues dels Mossos


Andrea Nahles, dirigent del Partit Social Demòcrata alemany (SPD), aliat de govern de la cancellera alemanya, Angela Merkel, ha anunciat la dimissió després del mal resultat de les eleccions europees de la setmana passada. Al principi d’aquesta havia anunciat la intenció de sotmetre’s a una votació interna en el grup parlamentari perquè decidís sobre la seva continuïtat en el càrrec després de la garrotada de l’SPD a la cita electoral de diumenge. ‘Les discussions mantingudes pel bloc parlamentari i les respostes que m’han arribat del partit m’han demostrat que no tinc prou suport per a exercir el meu càrrec’, ha fet saber en un comunicat remès per la formació política. Els socialdemòcrates van ser doblement humiliats el 26 de maig. Es van desplomar a Bremen, on podrien perdre el govern després de més de setanta anys, i en els comicis al Parlament Europeu, on van ser superats pels Verds i van ser relegats a la tercera posició.

Summary: Dimiteix Andrea Nahles, dirigent del Partit Social Demòcrata alemany i sòcia de Merkel al govern


El primer ministre de Flandes, Jan Jambon, ha convocat l’ambaixadora espanyola a Bèlgica, Beatriz Larrotcha, per a demanar-li explicacions sobre el conflicte de Catalunya i Espanya i la sentència del judici contra el procés, segons que ha informat el diari Knack. Amb aquest moviment, Jambon compleix la resolució aprovada per unanimitat pel parlament flamenc el 16 d’octubre que condemnava els ‘càstigs desproporcionats per part del Tribunal Suprem espanyol de polítics i activistes catalans’ i alhora demanava al govern que convoqués l’ambaixador espanyol perquè donés les explicacions i atengués ‘les preocupacions sobre les novetats en la qüestió catalana’. Jambon va anunciar ahir al parlament flamenc que ja havia enviat la carta a l’ambaixadora i que encara no n’havia rebut resposta. ‘Però espero una resposta positiva’, va afegir. Segons que va dir, dilluns es va trobar amb Larrotcha en una reunió amb els 27 ambaixadors europeus a Bèlgica i va semblar disposada a tenir-hi una entrevista. Segons que han informat a l’ACN fonts de l’ambaixada, Larrotcha està ‘disposada a parlar’. Si finalment es reuneixen, va dir, li exposarà la defensa ferma del diàleg i la política per a resoldre el conflicte: ‘Com a govern flamenc, continuem pensant que el conflicte no es pot resoldre ni amb porres ni amb tribunals. Només poden ajudar-hi les solucions polítiques. Continuo demanant als governs de Catalunya i Espanya que negociïn.’ El primer ministre flamenc va lloar el caràcter no violent de l’independentisme català i va recordar que els independentistes demanen pacíficament de poder expressar la seva opinió a les urnes.

Summary: El primer ministre flamenc convoca l’ambaixadora espanyola per la sentència contra el procés


Brussel·les està negociant amb el nord d’Àfrica l’establiment de camps per aturar els refugiats que volen accedir a Europa. El comissari d’Immigració, Dimitris Avramopoulos, ha dit avui en conferència de premsa que la Comissió Europea té actualment un ‘diàleg obert’ amb Líbia, Algèria, Egipte, Níger, Tunísia i el Marroc per acordar la creació d’aquests centres. ‘Estem explorant juntament amb l’ACNUR  i l’Organització Internacional de les Migracions com podem involucrar al nord d’Àfrica en converses sobre les possibilitats d’establir plataformes de desembarcament regionals’, ha anunciat Avramopoulos. La Comissió Europea (CE) ha confirmat que vol ‘intensificar la cooperació’ oferint ‘un increment de l’ajuda financera i material’ a aquest grup de països ‘per tal que protegeixin i gestionin millor les seves fronteres’ per evitar que immigrants i refugiats creuin la Mediterrània. De moment, Avramopoulos ha negat que cap país hagi donat el seu vistiplau a l’acollida de ‘plataformes de desembarcament regionals’ perquè encara no hi ha ‘una proposta oficial sobre la taula’ i cal solucionar alguns ‘aspectes tècnics, polítics i diplomàtics’. Tanmateix, la CE ha assegurat que les negociacions van pel bon camí i tenen ‘senyals molt positius amb una gran voluntat de cooperació’. Preguntat sobre si la UE externalitza la seva responsabilitat en la crisi de refugiats, Avramopoulos ha respost que la idea no és ‘deixar-los sols’, sinó assegurar que aquestes persones són ‘desembarcades en llocs segurs’. ‘Estic en contra d’una badia de Guantánamo per a immigrants’ ha dit el comissari defensant que la UE ha de respectar el dret internacional i els ‘estàndard humanitaris més alts’ en la creació dels camps de refugiats externs. El comissari d’Immigració ha promès que als centres externs es donarà ‘la protecció internacional que necessiten’ però que ‘agafar un vaixell no pot significar un dret gratuït a la UE’

Summary: La UE negocia amb països del nord d’Àfrica l’obertura de camps per aturar els refugiats


Un tribunal de la ciutat de Shenzhen ha condemnat el científic xinès He Jiankui a tres anys de presó per haver modificat genèticament embrions humans. He també haurà de pagar una multa de tres milions de iuans, gairebé 384.000 euros, segons ha informat l’agència estatal Xinhua. El científic va anunciar el novembre del 2018 que havia modificat els gens d’unes bessones perquè fossin resistents al VIH, però segons Xinhua, són tres els nadons que han nascut amb els gens modificats ha afegit que han nascut tres nadons modificats genèticament de l’experiment. La Comissió Nacional de Sanitat de la Xina va assenyalar que estava ‘molt preocupada’ per l’experiment i va ordenar a les autoritats sanitàries que investiguessin el cas. ‘Hem de ser responsables de la salut del poble i actuarem en això segons la llei’, va explicar en un comunicat. Per la seva banda, la Universitat de Ciència i Tecnologia del Sud de Shenzhen, on He té una càtedra associada, va assegurar que no sabia res del projecte i que l’investigador estava en excedència sense sou des del febrer de 2017. ‘Entenc que la meva feina serà polèmica, però crec que les famílies necessiten aquesta tecnologia. I estic disposat a acceptar les crítiques’, va argumentar el científic.

Summary: Condemnen a tres anys de presó el científic xinès que va modificar nadons genèticament


Barcelona ha acollit aquest dissabte la presentació de la coalició electoral amb què ERC, EH Bildu i BNG concorreran a les eleccions europees del 26 de maig. L’acte ha comptat amb la presència de la candidata d’ERC, Diana Riba, el candidat d’EH Bildu, Josu Juaristi i la del BNG, Ana Miranda. Per part d’Esquerra també hi han participat el vice-president del govern, Pere Aragonès; Marta Vilalta; el candidat a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall i l’eurodiputat d’ERC, Jordi Solé. La número dos d’ERC a les europees, Diana Riba, ha interpel·lat el govern espanyol l’endemà de la suspensió del diàleg. Arran de les discrepàncies i la polèmica per la figura d’un mediador entre partits ha dit: ‘Sànchez necessita un projecte, no només uns pressupostos i entendre que qui trenca Espanya és qui no reconeix l’estat més plurinacional d’Europa i el dret a decidir dels catalans’, ha resolt. El conseller d’Economia i vice-president del Govern, Pere Aragonès, ha tornat a assegurar que l’executiu català es manté assegut a la taula de negociació després que el govern de l’estat hi hagi tancat la porta. ‘Davant l’amenaça i la por, s’hi ha de posar més valentia, mai passos enrere; davant qui considera alta traïció pensar que un dia hi hauria les condicions per a una taula de diàleg no es poden fer passos enrere sinó endavant’. També ha parlat de la manifestació d’aquest diumenge a Madrid. ‘No ens espanta Vox, ni PP ni Cs‘ iha recordat que el partit d’extrema dreta és acusació al costat de la fiscalia i l’advocacia de l’Estat al judici contra el procés.

Summary: ERC, EH Bildu i BNG presenten a Barcelona la candidatura conjunta a les eleccions europees


L’Agència Catalana de la Joventut iniciarà al setembre un programa pilot als albergs de la Generalitat de Cabrera de Mar (Maresme) i Planoles (Ripollès) que permetrà accedir i pernoctar gossos a les seves instal·lacions. La iniciativa, elaborada al costat de la Fundació per a l’Assessorament i Acció en Defensa dels Animals (Faada), té com a objectiu normalitzar l’accés dels animals als espais públics, com ha fet en el transport públic, les platges o edificis de titularitat pública, ha informat la Conselleria de Treball, Assumptes Socials i Famílies de la Generalitat en un comunicat. Es tracta de facilitar la complicitat dels usuaris dels albergs amb els animals i promoure un turisme social que vetlli per la salut física i emocional d’aquests, i projectar la Xarxa d’Albergs Socials de Catalunya (Xanascat) com a pionera a escala europea. Documentació, xip i quatre euros per nit Aquests dos albergs permetran des de setembre l’accés i pernoctació dels gossos a les seves instal·lacions, adequaran recintes d’oci per a gossos d’uns 100 metres quadrats amb arbres i tanques d’una altura d’1,5 metres i el cost de l’estada del gos serà de 4 euros diaris. Les normes que hauran de complir els propietaris dels animals són portar-los lligats als diferents espais de l’alberg, aportar la documentació del gos quan arribin a la instal·lació i que disposin de xip. Aquestes mateixes característiques són les que adaptaran la resta d’albergs gestionats directament per Joventut, que s’aniran incorporant paulatinament a la iniciativa durant la pròxima tardor i el primer trimestre del 2018.

Summary: El Govern inicia un programa pilot que permetrà que els gossos accedeixin a albergs


L’afirmació que els aliments ecològics són més nutritius o que produir-ne és més sostenible no té cap suport científic. De fet, la productivitat n’és molt baixa i, alhora, el preu més alt. Aquest article revisa els aspectes bàsics de la normativa de la Unió Europea sobre la producció d’aliments ecològics i conclou que, en general, aquesta no es basa en la ciència i confon el consumidor. Bona part es basa en conceptes relacionats amb la fal·làcia de l’argumentum ad naturam, amb presència explícita de pseudociències com l’homeopatia o l’agricultura biodinàmica. No obstant això, aspectes interessants com la petjada de carboni o la producció local no són presents en la normativa europea, que també exclou millores tecnològiques que podrien ser útils per a la producció ecològica. Què són els aliments ecològics? Per al consumidor mitjà, el terme ecològic representa un senyal de qualitat i un valor afegit. La gent sol associar la paraula ecològic amb aliments produïts sense químics o pesticides, més saludables i respectuosos amb el medi ambient. Tècnicament, els termes orgànic, bio o ecològic defineixen els aliments que s’han produït d’acord amb la normativa del país o la regió en matèria de producció ecològica; una administració oficial certifica aquest fet i permet que n’usen la denominació i el logotip oficial. Una enquesta recent entre 455 consumidors espanyols de menjar ecològic va concloure que les raons principals que els feien comprar productes ecològics eren els beneficis per a la salut, evitar residus dels pesticides i els beneficis mediambientals (GfK Emer Ad Hoc Research, 2011). El fet és que cap d’aquestes suposicions dels consumidors troba suport en l’evidència científica. Diversos estudis han demostrat que la qualitat nutricional dels aliments ecològics i la dels convencionals és similar. Un estudi recent de Barańsky et al. (2014) indica que el valor nutricional del menjar ecològic podria ser més alt gràcies a una quantitat major d’antioxidants i menor de residus de cadmi; no obstant això, els criteris d’inclusió dels autors eren molt amplis, i permetien comparar cultius produïts sota paràmetres ben diferents. De fet, antioxidant és una classificació general que abasta molècules molt diferents amb distintes qualitats nutricionals i efectes dispars en la salut. A més, segons les dades de Barańsky et al. (2014), el contingut en proteïnes i aminoàcids essencials era inferior en els aliments ecològics en comparació als convencionals (Mulet, 2014). Llig l’article sencer a la web de Mètode. José Miguel Mulet Què és Mètode?

Summary: La fal·làcia de l”argumentum ad naturam’


Les colles que formen part de la Federació de Diables de la Ciutat de Barcelona tenen una cita marcada en vermell al calendari: la Trobada de Diables i Diablesses de la Ciutat de Barcelona. Després de passar per diversos barris, el dissabte 29 de febrer el Fort Pienc organitzarà la cinquena trobada, que acollirà la major part de les colles que formen part de la federació. La festa també servirà per a commemorar els vint-i-cinc anys de la colla amfitriona, la Cabrònica del Nord. Hi participaran els Diables del Casc Antic, de les Corts, de la Kinta Forka del Raval, de la Sagrera, de Montbau, de Sant Antoni, del Poble-sec, del Farró i la Cabrònica del Nord, del Fort Pienc. Llegiu tot l’article aquí.

Summary: Els diables de Barcelona fan la seva trobada anual


Raül Romeva té ara temps per a la reflexió, lluny de la urgència de la primera línia política. I ho aprofita per continuar el discurs independentista que va començar dins d’Iniciativa i que el va portar a plegar-ne per incompatibilitat amb la posició del partit envers el procés. D’ací al 27-S no pensa implicar-se en cap altre projecte polític, per respecte al partit en què va ser eurodiputat durant deu anys. En aquesta entrevista parla del paper d’ICV, del de Barcelona en Comú i d’aquest mig milió de votants del sí-sí el 9-N que el 24-M no van votar ni CiU, ni ERC ni la CUP. —Com veieu l’independentisme després del 24-M? —Hi ha hagut 1,4 milions de persones que han votat candidatures explícitament independentistes. El missatge que llegeixo és que no hi ha cap suposat refredament. —Però sí que hi ha gent que té la sensació de refredament. —En clau interna em preocupa aquest missatge, perquè és una manera de veure l’escenari més negatiu que no és, i de vegades tinc la sensació que pot acabar essent una excusa per a no implicar-se fins allà on toca. De vegades veig un excés de pessimisme. I em preocupa. Perquè les dades són les que són: si mires els últims tres anys, el canvi de paradigma que hi ha hagut és històric. I socialment jo aquest desinflament no l’he vist. A més, hi ha molta gent que legítimament ha pogut fer la desconnexió del marc institucional existent i no necessàriament ha d’haver connectat amb l’oportunitat que significa fer un estat nou. —Potser no han fet aquesta connexió per la imatge de disputes internes en l’independentisme. —Sí, però també penso que aquest enfrontament és més mediàtic que no real. I he tingut algunes experiències que demostren que determinades imatges de discrepància o d’enfrontament no ho són tant. Però una frase o un gest tret de context i magnificat en un article donen la imatge que això és així. —De tensió, n’hi ha. —Sí, i és lògic que n’hi hagi. Forma part de la complexitat del moment. Però m’inquieta més que hem tingut massa vocació de parlar i poca d’escoltar. Hi ha molta gent que fa temps que ha fet un canvi de xip. I n’hi ha que entén que el sistema operatiu és obsolet però encara no té clar el nou que vol incorporar. A aquests potser no els hem escoltat prou, i en canvi hi ha hagut un excés de missatge, de dogma, d’instrucció, de retret a molts d’aquests plantejaments. No és fàcil per a molta gent de fer el canvi de sistema operatiu. —Dieu que fa falta escoltar més. —Hi ha gent que està d’acord que cal un canvi de model, que el sistema econòmic i social no funcionen, que hi ha poca esperança de canvi constitucional a Espanya, però que pensen que a Catalunya hi ha unes dinàmiques, unes oligarquies i uns poders que tampoc no els convencen. Això els converteix en antiprocés? No. Potser aquesta gent busca una altra manera de canalitzar el procés i el canvi. S’han fet categories i divisions que per escrit són fàcils però que la societat no suporta. —Quan parleu d’aquesta gent penseu en Ada Colau? —Sí. Ada Colau i més gent són manifestament favorables al dret de decidir. Ho han dit i ho han expressat. I, en el seu cas, va votar sí-sí, a favor de la independència. Però a molta d’aquesta gent no els convencen els companys de viatge. Ni tampoc tenen clar que això serveixi per fer el canvi de paradigma que voldrien veure en el terreny institucional. Parlem-ne. L’oportunitat que per a mi ens ofereix el 27-S és que a Catalunya podem fer una cosa nova, podem disposar d’una plataforma que ens permeti d’avançar des del punt de vista de la regeneració política. Aquí podem trobar una connexió fàcil amb molta d’aquesta gent. 'Les disputes internes en l'independentisme són més mediàtiques que no reals.' —I què significa Barcelona en Comú? —Eixamplar el marc del debat. Aquestes categories que es fan a favor o en contra, entre convençut i indecís… Si no estàs convençut al cent per cent t’acaben comptant com a contrari a la independència. Crec que això és un error. Perquè és legítim que tothom sigui allà on vulgui i perquè aquest procés ha de ser com més ampli millor, i això implica que hem d’acceptar que hi hagi gent que vegi les coses d’una manera diferent. La diversitat no és cap problema, sinó una virtut del procés. I, de cara enfora, en la mesura que això sigui vist com un procés transversal, guanyem credibilitat. —Les crítiques a Ada Colau i a Barcelona en Comú són per la poca claredat. —Sí, però és una lectura interessada. És bo i necessari que amb vista al 27-S almenys seixanta-vuit diputats es posin d’acord a signar un document per començar un procés constituent cap a la república catalana. Vull pensar que això és possible. Una cosa és aconseguir aquests seixanta-vuit diputats i una altra és pressuposar que si no formes part d’aquests seixanta-vuit et comptaran en els que són contraris. Formacions com Podem o com Ada Colau són a la frontissa. Si fem una barrera estricta entre els que ja estan convençuts i els que no, els aboques cap allà. Dins de Barcelona en Comú hi ha gent que en un referèndum votaria sí. —Però com els comptem? Si el 27-S és un plebiscit bé cal traçar una línia. —Sí, d’acord. Però una cosa és quin és el mínim necessari per a començar. Si tens tres o quatre llistes que explícitament diuen en el programa electoral que començaran a caminar cap a la independència, això és fàcil de comptar. Ja tindràs clar el sí. Hi haurà unes altres llistes que diran que volen impedir això: el no el tindràs fàcil. I després hi haurà llistes que et posaran molts condicionals. Aquests no els podràs comptar en el sí a la independència però tampoc en el no. No podem posar al mateix sac de Ciutadans Podem i Barcelona en Comú. —Però no seran al costat del sí. —En l’inici no seran al costat del sí. Però el seu matís és important. Crec que és necessari de tenir aquesta majoria per a començar a caminar; tant de bo que hi hagués més formacions que les tres que ja s’han manifestat a favor de la independència. Això és obert. I som en un període d’especulació. —Quan s’hagi de votar sí o no a l’inici d’un procés constituent els matisos no hi cabran. Perquè un sí és un sí i un no és un no. —Perquè aquesta declaració camini necessitarà seixanta-vuit diputats. Només podran sortir de formacions que explícitament llegeixin aquestes eleccions en clau plebiscitària. És veritat que hi haurà formacions que potser jugaran amb l’ambigüitat i a l’hora de comptar serà més difícil. Però a l’hora d’analitzar els resultats em preocupa no únicament el dia 27, sinó també el 28 i el 29 i el 30. I és molt important començar a caminar, però tampoc no hem d’oblidar que vindran eleccions espanyoles i que moltes d’aquestes formacions condicionen aquesta posició a allò que passi a l’estat. 'Si no estàs convençut al cent per cent t'acaben comptant com a contrari a la independència.' —L’estat no canviarà pas la línia. —Si a l’estat no hi ha un canvi en la línia del que aquestes formacions proposen els seixanta-vuit diputats es poden convertir més endavant en vuitanta o vuitanta-cinc. I aquesta és la incògnita de què parlo. —Com veieu el paper que fa ICV? —Fa allò que ha dit que volia fer, que és sumar. Hem de reconèixer que la seva decisió a Barcelona ha funcionat. Hi ha una cara visible que és Ada Colau, que ha liderat el projecte, i també hi ha hagut una generositat d’ICV de posar-se al servei d’aquest nou projecte. Entenc que cobreixen un espai que existeix i posen de manifest que a Barcelona hi ha 175.000 votants que confirmen que aquesta realitat existeix, de gent que demanava un canvi, que ha vist en la suma de forces una oportunitat i que no necessàriament s’oposa al debat nacional. Hem de fer la lectura que aquesta Catalunya existeix, i l’has d’incorporar al debat i al procés constituent. —Però una cosa són les eleccions municipals i una altra el 27-S. —Sí, i em consta que hi ha gent que ha votat Ada Colau perquè volia que guanyés Barcelona en Comú, essent declaradament independentista. Ja veurem si aquesta experiència que ha funcionat a escala local és reproduïble a escala nacional. —Si aquesta experiència a Catalunya incorpora Podem, que és manifestament contrari a la independència… —Aquest és el debat. I és on tinc els interrogants. Que jo sàpiga no ha quedat tancat. Jo aniria amb compte de fer una lectura automàtica en clau nacional del que ha significat Barcelona en Comú. Perquè hi ha moltes variables que es tenen en compte en clau local que no afecten necessàriament en clau nacional. I no ens enganyem: hi ha un Jaume Asens, que és de Procés Constituent i de Podem que s’ha declarat independentista. En clau espanyola ja hem vist com s’han situat, els de Podem: sabem quins són els seus límits, que són molt per sota del que seria raonable fins i tot des d’un punt de vista federal. El dubte que tinc és com gestionaran això a escala catalana. —Independentistes d’ICV ens diuen que ara mateix no tenen referent electoral per al 27-S. —Sí, i molta d’aquesta gent va votar Barcelona en Comú. És gent que a Barcelona ha tingut clar que podia votar Barcelona en Comú, pel que significava, però que potser no comprarà el mateix experiment a escala nacional. Perquè el 27-S demanen un compromís molt més clar amb vista a iniciar el procés constituent. Aquí és on hi ha la incògnita, i per això no compto els 170.000 vots de Barcelona en Comú en el no. Hi ha una xifra d’aproximadament mig milió de persones que no se senten còmodes amb l’estatus quo i que no han acabat de fer el pas per a votar sí en un plebiscit. Aquesta bossa de gent existeix, i és aquí on hem de posar tota l’empatia possible per a escoltar. —Formareu part de la nova associació d’independentistes d’ICV que és a punt de constituir-se? —Vaig deixar Iniciativa perquè feia i faig un relat que en aquests moments no és el que ICV fa públicament i no em sentia còmode fent un altre discurs. Aquesta va ser la raó. I tampoc no puc amagar el fet que he estat deu anys diputat al parlament europeu, perquè ICV hi va creure. Per tant, tinc una responsabilitat personal amb ICV, i això em porta a no pensar a incorporar-me en cap altre partit polític com a tal. Ara, sí que faig molt activisme social, des de la reflexió. Sóc més en el camp de l’activisme i les entitats que no en els partits. —No entrareu en cap altre partit amb vista al 27-S? —Fins al 27-S segur que no. —Francesc Homs va dir que teníeu categoria per a formar part del govern. Us hi veieu, després del 27-S? —Ja ho veurem, ja ho veurem. Sí que veig molt clar que una de les feines més importants a fer després del 27-S si hi ha aquesta majoria és treballar l’escena internacional, enfortir la dimensió constituent de cara endins i de cara enfora. I en aquest sentit és veritat que amb el conseller Homs hem tingut molta relació, no d’ara sinó d’abans; ens coneixem de la universitat. I també tinc relació amb l’Oriol Junqueras i la Marta Rovira. —Us deuen haver fet ofertes d’alguna mena… —És que ara mateix parlar d’ofertes abans del 27-S és especulatiu, perquè dependrà de què surti, dels acords que hi hagi… Que jo hi estic disposat, i amb voluntat de treballar per això, sens dubte. —Amb quin paper? —Primer alguns t’hi han de voler. I tu també te n’has de veure capaç. Ja en parlarem, si toca parlar-ne i amb qui toqui parlar-ne. —Per què no us va convèncer la idea de presidir l’ANC? —És que aquestes coses no poden ser una qüestió circumstancial. Allò es va produir una mica circumstancialment. Es va donar una circumstància i de cop i volta algunes persones van pensar que jo podia ser una opció. Però jo vaig considerar que ni tenia el perfil ni era el que en aquell moment no podia aportar. En el meu cas, això va ser un fet anecdòtic. I agraeixo a la gent que va pensar en mi. Però no em veia en aquest paper. Igualment faig moltes coses amb l’ANC, organitzant xerrades a tot arreu. La col·laboració hi és i hi serà.

Summary: Romeva: ‘No compto els vots a Barcelona en Comú en el no a la independència’


Ens trobem l’economista Germà Bel al despatx de la UB on treballa escoltant música de Coldplay a tot drap. Les notes de ‘Viva la vida’ s’escolen per un passadís buit. Bel escriu un correu electrònic en anglès cap a Polònia. ‘Espera que acabi, un moment! Ara comencem!’ I mentre escriu i escolta, ens parla: ‘Jo no sé treballar i prou. He de fer coses a la vegada. Estudiava els apunts mentre era a la tarima fent de DJ a les Cases d’Alcanar. I música a tot drap, sí.’ És dimecres i hem vingut a parlar amb Germà Bel, militant del PSC del 1980 al 2004, ex-diputat de Junts pel Sí i economista amb un cap a cent per hora i mirada inquieta. Volem parlar de la investidura de Pedro Sánchez, de l’acord ERC-PSOE, de les eleccions catalanes i del futur de l’economia. I ens trobem un Germà Bel molt contrari a la investidura de Pedro Sánchez. Germà Bel al despatx de la Universitat de Barcelona. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —Valoreu-me l’acord ERC-PSOE, si us plau. —Entenc que mostrar diàleg i flexibilitat és una cosa agradable. I entenc que hi ha gent que necessita un parèntesi. Però no crec que l’acord sigui efectiu. —Per què? —Perquè si l’esquerra espanyola sap que pot governar Espanya sense adreçar la qüestió catalana, no l’abordarà. Per què ho ha de fer? Pot restar-li suport a la resta d’Espanya. I quan el PSOE no adreci la qüestió, Podem dirà que és lògic: no es podia fer perquè no tenien prou força. Jo crec que les idees de Pedro Sánchez sobre la qüestió catalana són les que exposava quan deia que Torra era un racista. S’hi va afegir. Respecte a Catalunya, Sánchez és pràctic. Si reprimir li és pràctic, reprimirà. Si li es pràctic obertura, la mostrarà. Si dir ‘federalisme’ és pràctic, ho dirà. I si no, no. —Si no feies acord, el risc era un govern del PP. —No crec que els del PP traguessin més de quatre ulls. Zoido no ha estat més dur que Marlaska. —El risc també era la ultradreta. —Si algú creu que Vox executaria gent a les cunetes, llavors fa bé d’intentar evitar com sigui el risc. Però jo no crec que Vox executés gent. Vox el veig més com un Salvini o el Front National francès. El risc de veure gent executada a les cunetes explicaria el gest d’oblidar-ho tot i lliurar-se al PSOE. Però aquest risc no l’hi veig. Passa que a qui vol usar la temor per explicar les seves accions, atemorir-se li resulta molt fàcil. I una altra cosa que veig que a la gent li fa por, i a mi no: una intervenció institucional. Això passa quan no es diu. Quan es diu, no passa. —Gràcies a l’acord, el PSOE depèn dels vots d’ERC. —No és cert. Què farà ERC? Tombarà el pressupost al PSOE i deixarà que Vox arribi al govern? Farà caure el PSOE amb el perill de la ultradreta? Ja som adults. ERC és irrellevant, a partir d’ara. I no té marge per a no aprovar el pressupost. Per què si no l’aprova… seran culpables que vingui la dreta! —Amb l’acord han aconseguit una taula de negociació. —La taula d’Ikea que compren, tots sabem què és. Si vols que t’escoltin, això s’arregla amb un Tinder. Per a això serveixen. Les taules de negociació no són per a escoltar-se i prou. Però en política tot necessita el seu temps. Acceptem-ho. Calen unes setmanes per a veure l’andante que porta. Però ara imagina’t que passen unes quantes setmanes i no hi ha cap resultat de la taula (cosa que no sorprendria ningú, ni dels partidaris ni dels detractors). Aleshores, sense resultats, ve el pressupost, i què faran? Votar-hi en contra? I que vinguin els de Vox? Germà Bel ensenya una mena de C3PO, de ‘Star Wars’, que té a la taula del despatx (fotografia: Adiva Koenigsberg). —L’hauríeu investit, Sánchez? —No. —Sou del ‘com pitjor, millor’? —No. Per mi el pitjor és la visió de Sánchez sobre Catalunya: un conflicte de convivència entre els catalans. Tot s’encapsula aquí. Jo no l’hauria investit. Hi insisteixo, si l’esquerra espanyola sap que pot governar sense adreçar el problema, no ho farà. I no parlo de la independència. Parlo d’anar més enllà d’Ikea. El PP tenia una política per a Catalunya: eliminar el conflicte. Sánchez diu que el conflicte és entre els catalans. I jo no he de fer res. Sánchez és pitjor que el PP. —El pacte PSOE-ERC també els duu problemes, als socialistes. El problema de convivència el comencen a tenir ells. —Vaig més enllà. Sempre l’han tingut. La qüestió catalana ha creat un problema de convivència allà. Aquí, no. Aquí, d’identitarisme entre gent hiperidentitària espanyola que es pensen que per a ser amics hem de tenir el mateix passaport. Això és senyal que no han voltat. A Sánchez el veus quan diu què pensa lliurement, no quan necessita els vots. Sánchez no ha formulat mai una política més enllà de vaguetats. I el PP, sí. I la repressió ha estat més dura amb el PSOE. —El pacte els porta tensió i pressió política, als socialistes. —No. Allò que els feia estar amb tensió i pressió era la no-investidura. Era la mort de Pedro Sánchez. Una vegada investit, adeu pressió per a Pedro Sánchez. —Li poden fer una moció de censura. —No, hi inisisteixo: ERC, Podem i la resta no votaran moció perquè seria arriscar-se que Vox pugi al govern, oi? —Quins serien els passos següents, per part del PSOE, sobre Catalunya? —El PSOE amb la qüestió catalana ho tindria fàcil. Comencem amb Torra. Poden portar un recurs d’inconstitucionalitat amb suspensió cautelar de l’article de la LOREG que permet que la JEC inhabiliti Torra. I efectivament hi ha hagut un cop d’estat jurídic. I per tant han de desmantellar l’òrgan. I això ja és més difícil. Però, en el fons, aquesta hauria de ser la prioritat: eliminar de dalt a baix el que ha quedat del franquisme, incrustat al sistema judicial. —I el segon cas, Oriol Junqueras. Què hauria de fer el PSOE? —Doncs el PSOE ha d’obrir la porta de Junqueras. Aquí hem oblidat que el TJUE ha anul·lat una sentència i ha tingut l’amabilitat corporativa de dir al Suprem que actuï. Però la sentència ja ha estat anul·lada per l’òrgan competent. Un govern normal a Europa aniria a veure els qui tenen la clau i diria: ‘Obriu, que la sentència de Junqueras ha estat anul·lada.’ Passa que la UE no té força coercitiva, en sentit físic. Germà Bel, amb un petit guàrdia civil que també té al despatx (fotografia: Adiva Koenigsberg). —M’heu fet veure el doble joc del PSOE i afins en el cas d’inhabilitar el president Torra. —En l’estructura territorial d’Espanya el PSOE és un partit conservador. I en els òrgans institucionals sempre hi ha membres pròxims al PSOE que acaben fent el joc a l’status quo. Ho vam veure amb l’estatut, quan els magistrats azañistas del PSOE van pactar amb els del PP, i ho hem vist ara amb la JEC i el president Torra. Una magistrada, Ana María Ferrer, promoguda per Rubalcaba, i que el PSOE promovia fa un any per a ser vice-presidenta del Suprem, ha votat a favor d’inhabilitar Torra. No és la dreta i prou. El PP és status quo i el PSOE també ho és, quan toca. Vull recordar que el Constitucional i el Suprem van avalar la doctrina Parot: aplicar amb caràcter retroactiu canvis desfavorables al condemnat. I que jo recordi, fora de sistemes obertament nazis, ni Mussolini no s’hi s’atrevia, aquest és un sistema que no es fa servir. Són una colla de prevaricadors. Aquell dia el sistema es va esfondrar. —Junts per Catalunya acabarà entrant a la taula de negociació. Amb ERC els diferencia la retòrica. En els fets, tots dos a la taula. —No em toca fer partidisme. Sí que crec que si hi ha taula de negociació, ha de ser entre governs. I al·lucinaria molt que ara Junts digués que no hi van. Una cosa és que no volgués investidura. L’altra és que hi ha estat, i amb taula de negociació canvia l’escenari. El marc és nou. I espero que l’operació no democràtica de fer fora Torra, no funcioni. —Avançar eleccions catalanes. Com ho veieu? —Per a fer què? Per a canviar l’interlocutor i reemplaçar Torra? Mireu, l’operació Torra és l’operació de deshumanització més grossa que he vist mai. Segon, que es calcin els qui vénen darrere. Tots aquests que tenen fotos amb el cartell d’Espanya ens roba, i que ara volen arribar després de Torra, què esperen, canviant Torra? Que millorarà? Els faran el mateix a ells! Per a què cal canviar govern? Que no hi ha majoria parlamentària? El pressupost no es negocia? Els partits del govern, en marxen? Oi que no? El moment de les eleccions per a veure el pes de cadascú era el març del 2018. Després de no investir Puigdemont, incomplint un acord, s’havia de decidir qui marcava el pas. Van decidir que no feien eleccions i que no manava ningú del tot. I que farien un govern efectiu, quan tothom sabia que no depèn del govern, de ser efectiu. Depèn de l’administració. I a les escoles s’ensenyava i als hospitals s’operava. L’administració funcionava. Van voler un govern per a mantenir les subvencions, els sous, i evitar una intervenció. Doncs ara, per a què eleccions? Per a saber qui mana? Si abans vau decidir que no manés ningú? Home, tu. —Sou economista. Contracció econòmica. N’hi haurà? —Ho dic des de l’abril. L’etapa més llarga sense contracció als Estats Units és la d’ara. Des que hi ha sèries històriques. Si els cicles no han deixat d’existir, datats des dels faraons, l’important no és saber si n’hi ha (perquè n’hi ha) sinó com et troben. I el 2008 el deute públic espanyola era del 36%. I ara és del 97%. Ara la UE ja ha demanat d’equilibrar el pressupost. És a dir, reduir despesa o augmentar impostos. La contracció té efectes sobre els llocs de feina o la fiscalitat. Serà un gran test per al govern de coalició PSOE-Podem. Això, i no ERC, podria ser un problema per al PSOE. Com afrontar el cicle econòmic amb Podem o sense per al PSOE no és el mateix. Com ho gestionaran? Quan passi això, això de Catalunya serà irrellevant perquè els catalans hauran decidit que ha deixat de ser rellevant. —Els catalans mateix hauran decidit que ho sigui? —Sí. —Us veig pessimista. —Acabem d’investir un president espanyol que té com a màxima que hi ha un conflicte entre catalans. Tu mateix. Germà Bel (fotografia: Adiva Koenigsberg).

Summary: Germà Bel: ‘Una vegada investit, adeu pressió per a Pedro Sánchez’