‘Quan ets una estrella et deixen fer el que sigui. Pots fer qualsevol cosa. Agafar-les pel cony. Qualsevol cosa.’ Donald Trump, president dels Estats Units d’Amèrica. 8 de novembre de 2016, l’artista Krista Suh demana a la seva professora de mitja si seria gaire difícil de fer un barret de llana amb orelles de gat. 21 de gener de 2017, uns cinc milions de persones surten al carrer, moltes amb un barret rosa amb orelles de gat. La manifestació més multitudinària de la història dels Estats Units va ser una protesta feminista contra el president del país. I aquell ‘grab them by the pussy’ (‘agafar-les pel cony’) es va convertir en un símbol: el Pussyhat (joc de paraules de l’anglès pussycat, gatet, i hat, barret), un capell fúcsia amb orelles de gat que tothom es podia fer a casa seva. Marxa de les Dones contra Donald Trump (fotografia d’EuropaPress) Humor, lluita, col·lectivitat. Aquests són alguns dels trets característics del grafisme de la lluita feminista, i Lila: història gràfica d’una lluita (Comanegra), els explica. Toni Galmés, il·lustrador i historiador de l’art, i Maria Àngels Cabré, directora de l’Observatori Cultural de Gènere, han treballat a quatre mans per fer aquest assaig que deixa constància de la història del feminisme centrat en un aspecte molt concret: la imatge. No tracta pas del gran art sinó de l’art de carrer, de la imatgeria i la simbologia que es posen al servei de les reivindicacions, de la protesta. El color lila s’associa, inevitablement, amb la lluita feminista. No se sap ben bé d’on sorgeix el símbol, però ja en la lluita abolicionista dels Estats Units hi havia estendards d’aquest color. ‘Era un color molt associat a l’església, però a final del segle XIX va agafar una nova visió: en diuen un color igualitari perquè és el punt òptim entre el color càlid i el color fred’, explica Galmés. A banda el color lila, un dels símbols característics de les manifestacions feministes és el triangle, normalment fet amb les mans. Se sol atribuir, erròniament, a la forma d’una vagina. En realitat és una apropiació: en els camps d’extermini nazis, el triangle anava destinat als ‘asocials’, a ‘aquells que impliquen una càrrega’. En aquest grup, hi havia les dones que representaven una amenaça per als valors nazis: les lesbianes, les prostitutes, les gitanes… Apropiant-se’n, ha esdevingut símbol de la lluita feminista (cedida per Comanegra). El cànon, l’artista i l’obra Malgrat que el llibre no tracta de la història de l’art més acadèmic, és necessari de fer-ne una revisió amb perspectiva de gènere per veure que les dones han estat invisibilitzades també en aquest camp. ‘La història de l’art, de la literatura, la història sencera, l’han explicada els guanyadors, que són els homes’, comenta Maria Àngels Cabré. De fet, tant Cabré com Galmés reivindiquen que cal fer una mirada crítica a la història de l’art, i ser conscients que una gran obra pot ser feta per un gran misogin. ‘La pregunta és si l’època del #MeToo pot acceptar un art tan virtuós sense mirar què hi ha darrere d’aquest virtuosisme. No vol dir que haguem de cremar els picassos però sí que hem d’explicar què hi ha darrere’, concreta Galmés. Les Guerrilla Girls van ser un col·lectiu de dones artistes que actuaven amb una màscara de King Kong per denunciar el domini masculí i també per restar en l’anonimat, perquè signaven de manera col·lectiva i sense protagonismes. Un dels cartells més famosos que van fer va ser aquesta adaptació de ‘La gran odalisca’ d’Ingres, posant-hi la màscara de King Kong i afegint-hi la frase ‘Les dones han d’estar despullades per ser al Museu Metropolità d’Art?’. Així feien una doble denúncia: la invisibilització de les dones artistes i també la cosificació de la dona en la història de l’art (© Guerrilla Girls, 1989). La representació de les dones en la història de l’art ha estat bàsicament la representació del nu femení. Cossos perfectes per a ser admirats. Les Guerrilla Girls ja van posar èmfasi en la representació de les dones en l’art, i els moviments posteriors s’han reapropiat el cos, l’han reconquerit: ‘El patriarcat es va apoderar del cos de la dona i ara la dona es reapropia el propi cos. S’entén el cos com un territori de conquesta’, explica Cabré. És per això que la menstruació, les representacions de vagines o una tècnica com el bodypainting agafen força en el moviment. ‘Fins i tot els tatuatges, en el cos femení, són més reivindicatius, és com si diguessin “Aquí hi sóc jo”‘, rebla Cabré. Les primaveres àrabs van ser un gran moviment emancipador. Hi van sorgir obres gràfiques que reivindicaven l’alliberament de la dona en aquells països. Una imatge que va esdevenir icònica va ser la d’una dona agredida sexualment i arrossegada per terra per la policia durant una protesta. Se li veien els sostenidors blaus a causa de l’embranzida. L’endemà va aparèixer aquest grafit per protestar contra l’agressió (© Bahia Sehab, 2012). Un dels últims moviments que reivindiquen el cos femení és #FreeTheNipple (‘Mugrons lliures’). En l’època d’internet, en què aparentment la censura ha desaparegut, les xarxes socials com Instagram censuren les fotografies en què apareixen mugrons de dona, no d’home. Contra aquesta censura i com a reivindicació de la llibertat d’expressió de propi cos ha aparegut aquesta etiqueta a les xarxes socials: (© Anònim, 2016-2018) Rosie the Riveter: desmuntar un símbol Si pensem en una imatge que simbolitzi el poder de la dona, segurament ens ve al cap una dona amb un mocador de punts al cap, ensenyant el bíceps del braç dret, vestida amb una granota blava. A sobre el seu cap, una bafarada que diu ‘We Can Do It!’ (‘Podem fer-ho!’). Aquesta dona, coneguda popularment per Rosie the Riveter (‘Rosie la Rebladora’), ha esdevingut la icona més estesa del moviment feminista. Però qui era, realment, la Rosie? Si s’ha de revisar la història de l’art, també cal revisar-ne els símbols. Durant la Segona Guerra Mundial hi va haver una campanya molt forta per a incorporar les dones al mercat laboral, a les fàbriques, i un dels cartells que es van fer era aquest. ‘Ara utilitzem la Rosie com a dona forta, però en aquella època era una mentida: no es volia que la dona fos així, només volien que salvés el país quan els marits eren a la guerra’, explica Galmés. A més, puntualitza que la campanya forta de propaganda es va fer perquè les dones tornessin a casa després de l’armistici, servint-se de la Rosie per tornar-les a la llar. Per què ha romàs immortal, la Rosie? ‘Perquè iconogràficament és molt bo, ha tingut la capacitat de passar d’època i canviar de sentit’, diu Cabré. Galmés ho delimita més: ‘Aquest cartell ressorgeix als anys vuitanta, quan al cinema hi tenim dones fortes, per exemple a Terminator o a Alien. Rosie té aquest punt lluitador i, a més, no perd la feminitat, que veiem al mocador del cap.’ Rosie the Riveter és un símbol tan icònic del poder de la dona que se n’han fet múltiples adaptacions: de raça, de classe… Però totes amb el mateix missatge d’apoderament femení (© John Howard Miller, 1942 / © Abigail Gray Swartz, 2017). Si la Rosie va ser un personatge anònim, més tard batejat amb el nom d’una cançó de l’època, a partir dels anys seixanta les dones més conegudes dels moviments feministes van esdevenir també símbols en elles mateixes. El cas més paradigmàtic va ser el d’Angela Davies, que unia les lluites feminista, socialista i antiracista: (© Shepard Fairey, 2015). Combatiu, humorístic i col·lectiu ‘Machete al machote’ (‘matxet al masclot’), ‘El patriarcado me da patriarcadas’ (‘el patriarcat em fa venir patriarcades’) o ‘Traieu els vostres rosaris dels nostres ovaris’ són alguns dels eslògans del moviment feminista. Hi ha dos trets que uneixen moltes d’aquestes proclames: l’humor i el to combatiu. Combatiu per la lluita i per trencar el cànon de dona feble, i humorístic perquè ‘darrere l’humor hi ha grans veritats’, afirma Galmés. Les artistes que han col·laborat activament en la lluita feminista amb les seves obres, tot sovint han format part de col·lectius, sense signar les obres: les Guerrilla Girls, les Pussy Riots, les See Reed… No signen perquè ‘defensen aquest esperit col·lectiu contra la idea de creador que sempre ha estat atribuïda al fal·locentrisme’, diu Galmés. I Cabré afegeix: ‘Ve de la idea que serem fortes juntes.’ mb un estil que recorda el Maig del 68, el col·lectiu See Reed va crear cartells reivindicatius per a la lluita feminista (© See Red, 1975). La lluita feminista al món digital Paula Bonet (que ha prologat el llibre), Lola Vendetta, Flavita Banan, Tres Voltes Rebel, María Hesse o La Volátil són alguns dels noms d’il·lustradores que han fet d’Instagram i la xarxa la seva trinxera. ‘A les xarxes es produeix la revolució gràfica: encara que no sigui al carrer tothom ho té present’, comenta Cabré. ‘És una lluita civil per mitjà de la imatge’, afegeix Galmés, que rebla: ‘Les il·lustradores són molt bones i encapçalen unes estètiques molt importants. Passaran a la història de l’art perquè són compromeses i tot el seu treball és accessible.’ Quan Rupi Kaur, poetessa índia que viu al Canadà, va penjar a les xarxes socials una fotografia en què apareixia d’esquena amb una taca de sang menstrual a l’entrecuix, Instagram va censurar-la per ‘indecorosa’. Aquest fet va desferma una allau de crítiques a la xarxa social i va tornar a despertar les demandes del dret al propi cos i d’eliminar el tabú de la menstruació. Amb aquesta il·lustració, Lola Vendetta fa un homenatge a Kaur i a la reivindicació del cos (© Lola Vendeta, 2017). Podeu comprar LILA Història gràfica d’una lluita a la Botiga de VilaWeb

Summary: De Rosie the Riveter al Pussyhat: la història gràfica del feminisme


L’advocat del president Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, confia que la justícia belga admetrà a tràmit la demanda que va presentar la defensa del president i dels polítics exiliats contra el jutge del Tribunal Suprem espanyol per imparcialitat en el judici. Tot i això, creu que serà difícil de guanyar-lo. Jaume Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev): “Entrem en una demanda i esperem que s’admeti a tràmit. És un tema difícil però això no vol dir que no confiem en guanyar-lo” — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) 2 de setembre de 2018 El tribunal belga decidirà si continua el procés judicial de la demanda civil, en què els polítics catalans demanen una condemna simbòlica d’un euro perquè consideren que ha vulnerat el seu dret de la presumpció d’innocència i d’un judici just. L’origen d’aquesta possible vulneració són unes declaracions fetes a Ovieu (Astúries) en les quals va dir que Forcadell, Sànchez, Cuixart i els consellers empresonats no eren presos polítics. Sobre els fets investigats va afirmar: ‘Són comportaments que el codi penal recull i que, amb independència de quin motiu els hagi empès a cometre’ls, han de ser investigats.’ En una entrevista al ‘Via Lliure’ de Rac1, Cuevillas ha dit que és ‘lògic’ que el jutge no es presenti a la vista de dimarts, com tampoc no s’hi presentaran els qui acusen. L’errada en la traducció La setmana passada va saber-se l’error formal en la traducció de la demanda del francès, però Cuevillas li ha llevat importància. ‘S’ha magnificat. La demana és en francès i inclou la transcripció correcta en castellà de les paraules de Llarena’. Tot es deu al fet que ‘els advocats ho tradueixen malament i canvien el condicional per l’afirmatiu’. L’advocat Gonzalo Boye ja va anunciar que informaran el tribunal belga d’una errada en la traducció al francès de les declaracions per les quals han demandat el jutge Pablo Llarena. Jaume Alonso Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev): "L'error no té més importància. Estem en un moment preliminar de la demanda" — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) September 2, 2018 Les acusacions de rebel·lió cap als presos i exiliats D’altra banda, Cuevillas també creu que el govern espanyol i la fiscalia acceptarien retirar les acusacions de rebel·lió contra els presos independentistes, però que no ho faran ‘per pressions dels partits de la dreta’.

Summary: L’advocat de Puigdemont confia que la demanda contra Pablo Llarena serà admesa a tràmit


Viatjant pel món, sigui per vacances o per feina, només cal que obrim una mica els ulls per descobrir molts més elements que no ens pensem relacionats amb casa nostra: ací i allà hi ha obres exposades en grans museus o a l’espai públic, monuments i carrers dedicats a personatges, institucions i una llarga llista d’infrastructures i edificis vinculats, directament, amb els Països Catalans. Amb la intenció d’anar-los destacant d’un en un, la secció ‘Com a casa‘ es proposa cada dia d’aturar-se en un una ciutat o indret del món i fixar-se en l’element relacionat amb el nostre país: amb una descripció general, les coordenades per si es vol visitar i algunes dades complementàries. Perquè anar a l’estranger ens permet de veure nous paisatges i viure noves maneres de fer, sí. Però sortir fora també ens pot ajudar, més sovint que no ens pensem, a conèixer-nos una miqueta més i millor. Si sabeu d’alguna obra, racó, personatge o monument que us faci sentir com a casa al món i voleu compartir-lo amb nosaltres, us agrairem que ens escrigueu a marti.crespo@partal.cat

Summary: ‘Com a casa’: Martí Crespo ressegueix el rastre dels Països Catalans al món


WASHINGTON, 2 (EUROPA PRESS) El president nord-americà, Donald Trump, ha obert un nou front amb Austràlia després que el diari ‘The Washington Post’ revelés que el dissabte va mantenir una tensa trucada telefònica amb el seu primer ministre, Malcom Turnbull, a qui va penjar abans d’hora, criticant un acord en matèria de refugiats signat pel seu antecessor, Barack Obama. Segons ha desvetllat el diari, que cita alts càrrecs nord-americans, Trump va criticar el pacte aconseguit per Obama per reassentar 1.250 sol·licitants d’asil que es troben als centres de refugiats que Austràlia manté en illes en el Pacífic de Papua Nova Guinea i Nauru. En opinió de Trump, aquest acord era “el pitjor de la història” i amb ell el que Austràlia estava cercant era exportar els “propers terroristes de Boston”, en referència als dos germans d’origen txetxè que van perpetrar l’atemptat contra la marató en aquesta ciutat nord-americana l’abril del 2013. El president nord-americà va explicar a Turnbull que havia parlat aquest dia amb quatre mandataris més, inclòs el president rus, Vladímir Putin, i que “aquesta és la pitjor trucada”, i va penjar el telèfon als 25 minuts, quan estava previst que parlessin durant una hora. Després de conèixer-se conversa, Trump ha recorregut a el seu compte en Twitter per reafirmar-se en la seva postura: “Podeu creure-ho? L’Administració Obama va acordar rebre milers d’immigrants il·legals des d’Austràlia. Per què? Estudiaré aquest ximple acord”, ha promès. Les seves paraules han estat criticades ràpidament en la xarxa social, on molts usuaris li han recordat que els qui estan retinguts als centres a les illes de Manus i Nauru són “refugiats” que requereixen protecció i no “immigrants il·legals”. TURNBULL PARLA DE CONVERSA “FRANCA” Per la seva banda, Turnbull ha reconegut que Trump no hauria signat l’acord si ell hagués estat llavors el president, però ha indicat que “ha donat el compromís” que ho complirà. Quant al caire que va prendre la seva conversa telefònica, el primer ministre australià ha dit que “no és correcte” que Trump li pengés i ha sostingut que va ser “molt franca i directa”. En declaracions posteriors recollides pels mitjans australians, Turnbull ha deixat clar que l’acord per al trasllat de sol·licitants d’asil contempla un estricte procés de control. Preguntat sobre si té un ‘Pla B’ en cas que Trump opti per cancel·lar els pactes, ha dit que el Govern està explorant “totes les opcions que no siguin el fet traslladar els refugiats a Austràlia”.

Summary: EUA.- Trump obre un nou front amb Austràlia després de penjar el primer ministre en una tensa trucada


El portaveu adjunt de JxCat, Eduard Pujol, ha exigit en conferència de premsa explicacions urgents a la ministra de Justícia, Dolores Delgado, pels correus de jutges desqualificant i insultant el moviment independentista. També ha instat el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) a investigar l’abast d’aquestes actituds amb ‘tics franquistes’. Segons Pujol, aquestes actituds poden suposar un delicte de prevaricació i ha donat el suport per avançat a les mesures legals que pugui prendre el govern. Per últim, el grup parlamentari de JxCat ha demanat que el president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús María Barrientos, comparegui al parlament perquè expliqui les mesures que durà a terme per donar garanties sobre els jutges relacionats amb les causes judicials que afecten l’independentisme.

Summary: JxCat demana la compareixença al parlament del president del TSJC


L’economista Clara Ponsatí dirigeix actualment l’Escola d’Economia i Finances a la Universitat de Saint Andrews (Escòcia) i també és un dels nous membres del secretariat nacional de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). A les darreres eleccions catalanes del 27-S va ser suplent de la candidatura de Junts pel Sí. Ponsatí també ha estat catedràtica a més universitats de prestigi, com ara la Georgetown, dels Estats Units. VilaWeb s’hi ha posat en contacte perquè ens parli del seu nou càrrec a l’ANC, de la posició que té en el debat sobre el referèndum unilateral d’independència i de com es veu el Brexit des d’Escòcia. Hem dialogat amb Ponsatí, que viu a cavall entre Escòcia i Catalunya, per correu electrònic. —Sou membre del secretariat de l’Assemblea. Primeres impressions? Us sembla bé que l’ANC consulti les bases sobre el RUI? —I tant! Hem convocat una consulta per saber si els socis estan d’acord que l’ANC promogui la proposta de referèndum. Aquesta iniciativa suscita un gran debat, a les xarxes, a les assemblees territorials i sectorials, als mitjans… La gent té ganes de discutir i de participar, és molt estimulant i il·lusionador. —Quina opinió us mereix Jordi Sánchez? Vos anàveu en la candidatura oposada. —El reglament electoral de l’ANC és una mica enrevessat, i això va causar alguns malentesos. Però no hi havia candidatures oposades. Els socis votaven candidatures individuals. En Jordi Sánchez és una persona amb un instint polític de primera; fila prim i fa molt bona feina. Acabo d'arribar al secretariat nacional de l'ANC, sóc nova i encara vaig aprenent com funciona tot plegat. Treballaré especialment en activitats d'incidència internacional —Quina és la vostra feina, exactament, a l’ANC. A què us dediqueu? —Acabo d’arribar-hi, al secretariat nacional, sóc nova i encara vaig aprenent com funciona tot plegat. Treballaré especialment en activitats d’incidència internacional, i en allò que em demanin. —En el debat sobre el RUI, quina posició preneu? —Hi ha dues condicions necessàries (i gairebé suficients) per assolir la independència: la primera, un mandat majoritari, explícit i inqüestionable, expressat a les urnes. La segona, la unitat d’acció de les forces polítiques disposades a demanar i obeir aquest mandat. Malgrat que dolgui reconèixer-ho, el resultat del 27-S no va donar-nos el mandat majoritari que necessitem. I és ben evident que les forces polítiques independentistes no troben el camí de la unitat. Això l’independentisme ho paga car; les eleccions del 26 de juny seran una patacada. Proposar un referèndum d’autodeterminació podria ser el desllorigador. Malgrat que dolgui reconèixer-ho, el resultat del 27-S no va donar-nos el mandat majoritari que necessitem. I és ben evident que les forces polítiques independentistes no troben el camí de la unitat —Valoreu-me l’actual full de ruta. Punts a favor i punts en contra. —El full de ruta proposa fer moltes coses en molt poc temps: estructures d’estat, procés constituent, eleccions constituents, desconnexió… Es poden fer tantes coses en tan poc temps, i sense ser independents? Com bastirem estructures d’estat sense ser un estat, sense pressupost i sota l’extorsió dia a dia del FLA? Per què cal fer un procés constituent abans de la desconnexió? Això no s’entén. Amb tots els respectes, em sembla que hi ha una mica de comèdia, amb això. I què vol dir això de la desconnexió? Té contingut o no? Com que sento polítics que diuen ja l’hem feta, la desconnexió… —El full de ruta actual preveu una DUI? —No és pas clar; la resposta depèn de qui te l’expliqui, i del dia que te l’explica. Sense referèndum, això desembocarà en unes altres eleccions autonòmiques. Què passaria després d’aquestes eleccions? Qualsevol cosa menys la independència. —Abat Ninet proposa abans de fer el RUI, fer una DUI. Paluzie opta per la llei de transitorietat. Com ho veieu? Cal DUI abans de RUI, o no? —Em sembla una mica la discussió de l’ou i la gallina. Cal desplegar els recursos jurídics i les estratègies polítiques que relliguin el referèndum d’autodeterminació amb la declaració d’independència. Hi ha gent molt preparada al govern i al parlamenti molts professionals que poden ajudar-los, i tenim una gran capacitat de mobilització popular. Això ho podem fer ben fet. Sense referèndum, això desembocarà en unes altres eleccions autonòmiques. Què passaria després d'aquestes eleccions? Qualsevol cosa menys la independència —El referèndum hauria d’incloure l’opció del sí-no com a opció? —No. El referèndum ha de proposar una pregunta clara sobre la independència, amb resposta binària. Afegir-hi una tercera resposta no serviria per a prendre una decisió. —Segons Elisenda Paluzie, el RUI es podria fer per Sant Jordi de l’any vinent. Ho veieu possible? —Estic d’acord que no ens podem adormir, però no m’atreviria a posar-hi data tan taxativament. Hi ha molts aspectes tècnics que cal estudiar i preparar seriosament, i un munt de contingències polítiques incertes que poden tenir conseqüències sobre els ritmes. —Quin és el termini de l’actual full de ruta? 2017? 2018? Ho sabeu? Quina importància doneu al factor temps? —Els famosos divuit mesos hauran passat a final del 2017, i ningú dels que van pactar aquest termini no ha proposat cap pròrroga. Ja ho veurem. Jo crec més en els compromisos sobre el què, que en compromisos sobre el quan. Però això no pot ser etern. —Aquí fem un referèndum unilateral, sense pactar, i hi aniran a votar quatre. —Si el govern de Catalunya ens convoca a votar, amb una pregunta clara, i un compromís explícit d’obeir la decisió majoritària, jo no estaria tan segura que els votants del ‘no’ no hi aniran. En tot cas, els que hi vagin decidiran. La feina serà convertir el consens sobre el ‘dret de decidir’ en consens sobre el ‘deure de decidir’. De cap manera el 9-N va ser un RUI. Tothom sabia que el resultat no obligava el govern. Si no, ja seriem independents. —Diferències entre el 9-N i la RUI. Molta gent opina que el RUI ja s’ha fet: va ser el 9-N. —De cap manera. El 9-N va ser una gran mobilització. Aquell dia ens vam expressar, però no vam decidir res. Tothom sabia que el resultat no obligava el govern. Si no, ja seriem independents. —És necessari que organitzem el referèndum amb governs estrangers, o podem fer-lo sols? —És important que hi hagi observadors internacionals que avalin la legitimitat del procediment. —Qui hauria d’haver-hi, a les meses? Voluntaris? Funcionaris? Membres dels governs i organismes internacionals estrangers? —Jo diria que s’ha d’organitzar amb els mateixos procediments que unes eleccions ordinàries. Amb meses organitzades pel govern, constituïdes per ciutadans triats per sorteig. Els observadors internacionals serien això, observadors. —M’agradaria que poguéssiu comentar aquesta entrevista a Hèctor López Bofill aquí a VilaWeb. Bofill és contrari al RUI. —Posats a fer metàfores a mi m’agrada més pensar que som una riuada que cada moment troba via cap avall. López Bofill explica molt bé que per fer una DUI cal el control del territori. Però potser no valora prou que, en el nostre cas, aquest control és inviable sense en un mandat democràtic inapel·lable, que la comunitat internacional reconegui sense discussió, i per això cal fer i guanyar un referèndum. Si m’ho permeteu, voldria comentar també les opinions d’alguns altres articulistes que qüestionen la idea del referèndum perquè, diuen, és una proposta de ‘pit i collons‘ dels ‘que tenen pressa’. Bé, si no tenim prou força per a fer un referèndum, tampoc no en tenim, encara menys, per a declarar la independència sense fer-lo. Aclarim-ho. La proposta de referèndum ens confronta a tots plegats amb les nostres pors. Mesurem les nostres forces i capacitats, i decidim. Si aquesta iniciativa no prospera, almenys clarificarà el panorama. —El RUI és una fugida endavant. Sense solucionar el desacord entre JxSí i CUP, no serveix de res. —Ja veurem què passa amb la CUP. A mi em fan patir més les diferències entre els dos grans partits de JxSí. —Hem d’esperar que Madrid acordi el referèndum. Fer-lo de manera unilateral és un error. A Escòcia van aconseguir-lo acordat. Aquí també hem de poder. —Madrid no acordarà mai res si nosaltres no demostrem, amb els fets, que el farem encara que ells no hi donin el vist-i-plau. Les institucions de Catalunya, el govern i el parlament, han de demostrar de forma creïble la seva determinació, i per ser creïbles cal estar disposats a una confrontació de legitimitats —Sou experta en processos de negociació. En quin punt ens trobem, ara, si els actors són Catalunya i Espanya? —És un procés de negociació asimètric. Durant dècades una part, Espanya, ha pogut imposar sempre les seves propostes i l’altra, Catalunya, les ha acceptades. Els governs de Catalunya anaven guanyant engrunes, i les acceptaven per no incórrer en el cost d’un conflicte. Però hem arribat a un punt que la proposta d’Espanya és buida, no deixa gens de marge. Les institucions de Catalunya, el govern i el parlament, han de demostrar de manera creïble la seva determinació, i per ser creïbles cal estar disposats a una confrontació de legitimitats. —M’agradaria canviar de tema. Ara treballeu a Escòcia. Aneu i veniu. Com valoreu la campanya del Brexit? Què votaríeu si fóssiu britànica? —Jo votaria stay (no sortir). Ara, cal entendre que el vot pel Brexit no és només un vot xenòfob nostàlgic de l’imperi. Les crítiques a la Unió hi troben ressò també perquè els britànics tenen uns instints democràtics profunds i una visió molt crítica contra els abusos de burocràcia i l’excés d’interferències sobre la iniciativa privada. I és per això que als europeus del continent ens convé que els britànics continuïn a la Unió. —El Brexit i el procés català. Ens afecta de cap manera, o això són beneiteries? —És un procés democràtic que ningú no ha qüestionat. Tots els europeus acceptem que els britànics decidiran. Ni el govern espanyol ni cap altre no nega aquest dret de decidir. I si el resultat fos el Brexit, veuríem com Brussel·les s’hi adaptaria. Però, sigui quin sigui el resultat, ningú no ens deslliura del nostre deure de decidir. —Què hi feu, exactament, a Escòcia? —Ocupo una càtedra a Universitat de St. Andrews. Faig docència i recerca, i hi dirigeixo l’Escola d’Economia i Finances. —Vau ser expulsada de Washington per pressions diplomàtiques espanyoles. No els va agradar que expresséssiu lliurement la vostra opinió sobre la independència. Ara sou a Escòcia. Cap problema? —A Washington ocupava la Càtedra Príncep d’Astúries a la Universitat de Georgetown. És una posició finançada per Endesa, que s’atorga per concurs entre el professorat de l’estat espanyol. L’ambaixada i el govern espanyols van fer pressions a la universitat per interrompre el meu contracte, i se’n van sortir. Va ser trist que les autoritats acadèmiques de Georgetown no mostressin més fermesa enfront d’una violació tan flagrant de la llibertat de càtedra, però va ser una lliçó: vaig aprendre de pressa i en pròpia carn que entre l’establishment internacional no hi tindrem amics que aixequin la veu per ajudar-nos mentre no tinguem un estat. Ni els governs ni les elits dels estats democràtics del món no es mullaran obertament per nosaltres. Ara, a Escòcia, la meva llibertat de càtedra és garantida.

Summary: Clara Ponsatí: ‘Proposar un referèndum d’autodeterminació podria ser el desllorigador’


Nel Martí, coordinador de Més per Menorca i diputat al Parlament de les Illes Balears, desmitifica i nega l’existència del sentiment balear, un terme que atribueix al PP. En el context actual, reivindica unes Illes Balears federals en què cadascuna tingui sobirania plena per a decidir els seus afers mitjançant els consells insulars. I afirma: ‘Renunciar als Països Catalans seria la nostra mort.’ En aquesta entrevista a VilaWeb, Martí analitza el context polític menorquí, tot mirant ben atentament el procés d’independència engegat al Principat. Es mostra preocupat pel judici contra el govern de Catalunya i els seus dirigents socials. Tampoc no passa per alt el paper de la monarquia borbònica ni el seu tarannà. No debades la revolució menorquina del 1810 enmig de la guerra del francès, que s’ha commemorat recentment en les celebracions de la diada autonòmica de les Illes Balears, pretenia la intervenció britànica per a evitar el control borbònic de l’illa. Els historiadors que l’han estudiada, com ara Joan Pons Alzina, subratllen la naturalesa de l’estat espanyol de l’època, que ja es manifestava profundament fiscalitzador, corrupte, uniformador i intolerant. —Us sentiu balear? —Quan ets a fora, si et demanen d’on ets, no fas referència a les Balears. Dius que ets menorquí i prou. No t’identifiques pas com a balear. Una altra cosa és que les Illes tenguem una aspiració de més autogovern i considerem que les Balears és una comunitat d’interessos per a ser més forts davant Madrid i Europa. —Per tant, creieu que és un sentiment artificial? —No existeix aquest sentiment. Sí que hi ha un sentiment de vinculació a cada illa. A més del parlament, políticament tenim quatre executius, els consells insulars de Menorca, Mallorca, Eivissa i Formentera, que creiem que han de ser forts, cada vegada amb més poder de decidir les qüestions de cada illa. —I aleshores on és el govern de les Illes Balears? —Pens que hauria de tenir un paper més federal. Estam en aquesta transició. —A Menorca el significat de balearitat és especialment mal vist? —Sí, perquè el va començar a utilitzar el PP i era sinònim d’especulació i destrucció del territori. A Menorca hi va haver un moviment de resistència contra la balearització que era en realitat un moviment contrari a la urbanització massiva del territori. Hi insistesc, no hi ha un sentiment de balearitat. —Està clar, no hi ha sentiment balear. I els Països Catalans? Poden arribar a constituir-se com a subjecte polític? —Josep Maria Llompart parlava de ‘nació sentimental’, que seria cada illa. En el nostre cas, Menorca. Després hi ha la nació cultural, que són els Països Catalans. I després falta la nació política, de sobirania, i aquí, ara mateix, parlaríem de les Illes Balears com a realitat administrativa i comunitat d’interessos. Nosaltres apostam perquè Menorca sigui un subjecte polític. Que sigui forta dins aquesta comunitat d’interessos que són les Illes Balears i sense renunciar mai a la nació cultural dels Països Catalans, perquè seria la nostra mort. —És possible de desenvolupar la nació cultural a l’estat espanyol? —La resposta la trobam amb les dificultats que tenim per a articular l’espai comunicatiu català, per exemple. La mateixa constitució espanyola prohibeix la federació entre comunitats autònomes i això va ser pensat en contra dels Països Catalans, precisament. També dificulten les relacions bilaterals. —Com ha influït el procés d’independència en les relacions amb Catalunya? —La nostra feina és sempre de resistència. En el context en què el Principat ha engegat un procés d’autodeterminació encara és més complicat establir lligams sense que l’estat no es posi nerviós. —Per tant, quin seria el marc polític ideal? Més autonomia dins l’estat espanyol? —Voler dibuixar un horitzó perfecte d’allà on volem anar no crec que sigui necessari, ni bo, ni transformador. La nostra aspiració és que Menorca, sigui en el context que sigui, tengui capacitat de poder decidir. L’experiència és que, si no és així, el territori és perjudicat. En quin context jurídic i administratiu? Hem d’anar treballant aquest marc, que no és un horitzó tancat. Sí que tenim punts irrenunciables. La nació cultural que són els Països Catalans és irrenunciable. I la nació primera, que és Menorca, també. —La vostra proposta quina seria, doncs? —Hi ha gent que fa uns quants anys defensava que Menorca s’annexés a Catalunya i la creació d’una comunitat autònoma provincial. Això s’ha defensat aquí. Hem de fer camí i ho haurem de veure. La cosa evident és que estam ben pendents de què passa a Catalunya. Però haurem de fer camí. Un estat que vulgui anul·lar els Països Catalans no ens agrada, un estat que vulgui anul·lar la capacitat de decidir de Menorca no ens agrada. —El primer de març passat, durant la Diada de les Illes Balears, vau reivindicar la revolta dels menorquins de 1810 contra la monarquia borbònica. —Menorca ha sofert moltes dominacions i amb cada una hem tingut complicacions diferents i precisament per això hem après que el fet important és que Menorca tingui capacitat de decidir. Menorca es va rebel·lar contra la dominació borbònica i espanyola, que va introduir un règim fiscal molt perjudicial i va relegar el català. Té aquesta simbologia. Menorca sempre ha defensat molt l’autogovern com a illa, sigui en el context que sigui. Ara que formam part de les Illes Balears també. De fet, és la que més autogovern reclama de les quatre illes. —Què us diu l’exemple de Gibraltar? —Hi ha també defensors de la tesi que seria millor continuar sota dominació britànica que no pas a l’estat espanyol. La nostra posició és políticament molt clara. Som menorquinistes, d’esquerra i sobiranistes. Menorca pateix molt la incomprensió del seu entorn jurídic. Si vols estudiar a la universitat, no ho pots fer aquí i has de sortir. Això quant a la formació dels nostres joves. Però també passa als nostres malalts, que és un tema molt sensible. L’hospital de referència és a Mallorca. És lògic, per tant, que reclamem millors serveis. —Sou optimista amb el procés d’independència del Principat? —Crec que cada dia hi ha més ciutadans convençuts de la necessitat de fer aquest recorregut. No ho tindran fàcil. L’estat espanyol no ho entén i serà molt difícil que ho entengui. Per tant, establir ponts serà difícil. El desafiament és guanyar la comunitat internacional. Aquest és el gran desafiament. Jo voldria que Catalunya es pogués autodeterminar. Aquesta hauria de ser l’aspiració de qualsevol persona de conviccions democràtiques. Tots els responsables de l’1-O i del procés d’autodeterminació que són jutjats fan una defensa exemplar. Són exemplars. No podran impedir constantment i reiteradament el dret de poder votar. Al final es guanyarà. Però el fanatisme, l’espanyolisme que ressorgeix, fa pensar que fàcil no ho tindrem. —Felipe VI hi ha pres una posició molt clara, legitimant la violència i la repressió a Catalunya. El seu paper no era el de regnar però no governar? —El seu paper teòric d’imparcialitat arriba fins que algú toca l’essència de la integritat d’Espanya; igual que a Espanya tothom és demòcrata fins que arriba el moment de qüestionar la integritat de l’estat espanyol. La democràcia té un límit, aquesta és la seva lògica. A nosaltres ens escandalitza. Felipe VI no ha fet cap paper d’imparcialitat. Ha defensat la integritat d’Espanya. Segueix la lògica històrica de la transició espanyola, que va deixar tot fermat i ben fermat. —Dues qüestions vinculades al cicle electoral que som a punt de començar. Què temeu més, el tripartit de la dreta i l’extrema dreta espanyola o la campanya del vot útil del PSOE? —Hi ha una campanya de les dretes espanyoles i també una campanya pel vot útil del PSOE. La dreta comparteix interessos. Andalusia n’és un exemple. A nosaltres ens fa petits aquest context. Ens costa de parlar dels problemes dels municipis. En el debat als mitjans estatals no hi apareixem. No és bo per a nosaltres i això requereix una feina de molta proximitat. —Esteu satisfet amb la legislatura que acaba malgrat les crítiques que hi heu fet, sobretot en matèria lingüística, al govern d’Armengol? —És cert que ens hauria agradat més valentia en determinats àmbits com el lingüístic o els imposts ambientals. Però també som conscients de què implica un govern de pacte i sabem que no tenim la mateixa sensibilitat que el PSOE en algunes qüestions. Però en faig una valoració positiva. La gent no recorda que venim del PP i de Bauzá, amb retrocessos en temes de llengua, sanitat i llibertat. La gent potser ja no se’n recorda. S’ha fet molta feina i s’han aprovat lleis molt importants.

Summary: Nel Martí: ‘Renunciar als Països Catalans seria la nostra mort’


Amb motiu de l’obertura de la Setmana del llibre en Català, la presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, Montse Ayats, organisme responsable de la fira, i el president de la Setmana, Joan Sala, han aportat dades optimistes sobre la recuperació del sector. Així mateix, han fet balanç dels darrers anys de la Setmana, que s’ha convertit en l’activitat editorial i literària més important de l’any. Les dades del sector del llibre en català corresponents al 2018 mostren un nou augment de la facturació, un any més: si el 2017 la facturació va ser de 235,76 milions d’euros, el 2018 va arribar 237,7, és a dir, un augment de l’1%. És un creixement sostingut en el temps, però Ayats ha fet saber una dada encara més important: la xifra de venda de llibres en català ha assolit els nivells d’abans de la crisi. Això sobretot pel que fa a ficció per a adults, infantil i juvenil i no-ficció. Ha donat la xifra més cridanera: el 2008 es van facturar 40 milions d’euros i, en canvi, el 2018 se n’han facturat 50. En aquest cas, no tan sols s’ha assolit el mateix nivell, sinó que s’ha superat considerablement. Ayats també ha explicat que les vendes totals de llibres a Catalunya, en qualsevol llengua, han estat de 490,64 milions d’euros. Això vol dir que l’edició en català abasta el 48,4% de les vendes a Catalunya. Si n’aïllem el llibre de text (que té un comportament diferent, perquè funciona per prescripció i només pot ser comprat majoritàriament en català), l’edició en català de llibre de consum és d’un 26,5%, mig punt per sobre de l’any passat. Tot i que la venda de llibres en català encara és molt lluny de la venda de llibres en espanyol, Ayats ha recordat una dada extreta del darrer estudi dels hàbits de lectura i compra de llibres (2017): quan es demana als entrevistats que llegeixen habitualment per què no han llegit el darrer llibre en català, un 22,5% diu que el títol no és editat en català o no l’han trobat en aquesta llengua. Per això l’Associació d’Editors en Llengua Catalana insisteix en la necessitat que el sector continuï treballant per aconseguir una oferta més àmplia i diversa i, sobretot, per aconseguir de tenir una presència visible als punts de venda, als mitjans i en tots aquells espais que serveixin per a acostar l’oferta als lectors. I això implica, segons Ayats, fer bons lectors des de la base, que vol dir les famílies i l’escola; i treballar amb les biblioteques escolars, a fi que disposin d’una oferta actualitzada i completa. Ara és més important que mai, perquè moltes escoles abandonen el llibre de text i treballen per projectes. En aquest context, una bona biblioteca escolar és més necessària que mai per a fer possible un bon aprenentatge. Montse Ayats, i també Joan Sala, han estat molt crítics amb el govern de la Generalitat, que va acordar amb el sector un pla (el pla 2020) que no es compleix: després de dos anys de pròrroga pressupostària, s’han deixat d’invertir en el pla 6 milions d’euros (manquen 2 milions en Sistema d’Adquisició Bibliotecària i més línies de suport, i 3,7 milions per a biblioteques i més programes de foment de la lectura). Sis anys que han capgirat la Setmana del Llibre en Català Aquests darrers anys, la Setmana del Llibre en Català ha agafat tanta força i la resposta del públic ha estat tan positiva, que aquesta fira del llibre, organitzada per l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, ha capgirat la dinàmica del sector. La prova és que totes les editorials avancen la data de publicació de les novetats a final d’agost, per poder presentar-les durant la Setmana o que siguin presents als estands. Joan Sala, president de la Setmana, ha fet un balanç d’èxit de la gran fira del llibre en català, l’ha definida com l’esdeveniment literari més important de tot l’any i ha anunciat que després de quatre anys al capdavant, deixarà la presidència de la Setmana. El nom del nou president se sabrà el darrer dia de la fira. Sala ha recordat que quan el seu equip va començar a dirigir la Setmana, es va proposar tres objectius: convertir-la en un esdeveniment cultural imprescindible i de prestigi; consolidar-la millorant-ne la difusió i atraient públic; i incentivar la compra de llibres. Aquells objectius s’han assolit a bastament. Entre els aspectes que ha destacat hi ha la importància de l’acord amb l’Institut Ramon Llull per convidar editors i agents literaris internacionals i establir la compra-venda de drets, avui consolidada i imprescindible per a un esdeveniment que és un saló del llibre. També ha recordat que aquests darrers anys s’ha duplicat la presència d’expositors, la facturació i el nombre de visitants. L’any passat van passar per la fira més de mig milió de persones durant els deu dies que va durar. Ha destacat el vincle establert amb els artistes del país i els convenis que s’ha signat amb l’Escola Massana o amb l’Escola Elisava. Així mateix, ha donat valor a la implicació de les llibreries de tot el país mitjançant els aparadors dedicats a la Setmana i ha destacat la feina de la premsa, que els dies de la Setmana se centra en les activitats i esdeveniments que s’hi organitzen. Malgrat l’optimisme, Joan Sala no ha deixat d’advertir sobre un seguit d’obstacles que caldrà vèncer. D’entrada, ha tornat a referir-se a l’incompliment del govern amb el pla 2020 de foment del sector editorial. També s’ha exclamat de la dificultat d’entesa amb els responsables del districte de Ciutat Vella, però no amb l’Institut de Cultura de Barcelona (Icub). El districte és inflexible en normatives com ara l’obligació de deixar un espai de cinc metres entre les muralles i l’activitat. Si això s’aplica, l’any vinent es podria perdre un 20% de l’espai, fet que faria inviable el manteniment de la fira a l’avinguda de la Catedral. Tanmateix, el comitè organitzador de la Setmana no s’ha proposat de canviar d’emplaçament, perquè el troba òptim. Finalment, Sala també s’ha referit a la preocupació dels editors per la proliferació de denúncies contra llibres, com ara la que ha rebut l’editorial Comanegra del sindicat de policies de les Balears, arran d’un llibre satíric. Sala ha dit que accions tan arbitràries com aquestes fan perillar la llibertat d’expressió i de publicació.

Summary: La venda de llibres en català l’any passat va assolir el nivell d’abans de la crisi


La plataforma Som Escola, que aplega desenes d’entitats de la societat civil, ha convocat concentracions aquesta tarda davant els ajuntaments del Principat en defensa de la immersió lingüística i del model d’escola catalana. La convocatòria és a les sis de la tarda i ha rebut el suport de l’ANC i Òmnium Cultural. Ara, les condicions meteorològiques poden condicionar les mobilitzacions. El rebrot dels atacs del PP i Ciutadans contra el model d’escola catalana ha portat la comunitat educativa a mobilitzar-se per defensar un model que, amb les dades a la mà, consideren que és d’èxit. L’última atzagaiada del govern espanyol ha estat parlar d’incloure una casella a la pre-inscripció escolar, per forçar que el castellà sigui llengua vehicular. Els sindicats han protestat i han exigit que es respecti el model actual i la llei d’educació de Catalunya, que té un ampli consens polític i social al Principat i que blinda el model d’immersió lingüística. Malgrat que el govern espanyol vol aprofitar el 155 per canviar el model d’escola catalana, els partits i les entitats argumenten que això només es pot fer modificant la llei al Parlament de Catalunya. Al gener, la plataforma Docents per la República ja va convocar mobilitzacions per a defensar l’escola catalana i denunciar la repressió, coincidint amb l’efemèride del naixement del pedagog català Francesc Ferrer i Guàrdia. Òmnium Cultural ha difós la convocatòria amb un vídeo en què alumnes de Santa Coloma de Gramenet reivindiquen la immersió lingüística. Aquest dimecres surt al carrer per mostrar el teu suport al model d’escola catalana 📢 📆 Dimecres, 28 de febrer 🕧 18 h 📍 Davant de tots els ajuntaments. A BCN omplim la plaça Sant Jaume! Ahir, avui, demà ➡ #SomEscola pic.twitter.com/szwUbpHzJv — Òmnium Cultural (@omnium) 27 de febrer de 2018 Més informació: Ramon Font (USTEC): ‘No saben en quin sarau es fiquen si van contra el català a l’escola’

Summary: Som Escola convoca concentracions als ajuntaments en defensa de la immersió lingüística


“Un relat és explicar una història” explica Carles Pont, professor de la Facultat de comunicació de la Universitat Pompeu Fabra i Doctor en Comunicació Social. A les eleccions generals del 28 d’abril de 2019 els programes polítics de totes les formacions que es presentaven a Catalunya sumaven més de 700 pàgines; moltes d’elles amb conceptes i projectes molt tècnics que queden fora de l’abast de gran part de l’electorat mig. Com decidir llavors? Com ho fem per triar la millor opció? I, és més, com fan els polítics per fer-nos saber que són els millors per a governar-nos durant quatre llargs anys? És aquí on entren en joc la comunicació política i dins aquesta, el relat polític. Cadascun dels partits crea una història per explicar qui són, com són, què fan i què volen fer; i intentar que l’electorat es faci seu el discurs potser sense haver de llegir quasi res del que proposen. La construcció del relat canviarà completament els seguidors i detractors de la formació, per la qual cosa el seu procés de creació suposa un dels passos crucials en l’elaboració d’una campanya electoral. Com es construeix el relat El pas previ a tota campanya i relat polític és conèixer el “terreny de joc”. Quins recursos tenim per destinar a la campanya? Quina presència tindrem als mitjans? Saber aquests detalls tècnics ajuda a concretar els objectius i fins on es vol i pot arribar. A partir d’aquí, es perfila de forma més acotada la figura del candidat/a. David Espinós, consultor en comunicació, explica que abans de tot “cal conèixer el candidat, la seva història, qui és i d’on ve” a la vegada que també “controlar el terreny de joc”. Així, la campanya serà diferent segons el context: unes eleccions municipals (proximitat, personalisme) no són el mateix que unes autonòmiques o generals (força del partit, candidat com a celebrity). Així, abans de crear una història, hem de conèixer bé a qui presentem i en quin context. Espinós afegeix però que “no tot s’hi val per guanyar”. Tota història té tres parts bàsiques -plantejament, nus i desenllaç- que es relacionen de forma lògica i coherent. Aquesta idea es pot aplicar a qualsevol àmbit sigui el cinema, la publicitat o la comunicació política mateixa. Ara però, és massa simple i necessita una sèrie d’elements bàsics per ser més complet. Klaus Fog i altres experts en storytelling els redueixen a quatre. Primer, construir un guió excitant amb fets, que transmetin al públic un missatge lògic i contundent: “Som el partit del canvi”. Segon, definir un conflicte pel que lluitar: “Estem en perill”. Tercer, fer un “guió” amb trames i sorpreses d’on l’heroi (candidat) en surti vencedor: “Ens posen impediments, però seguim”. I, per últim, definir una sèrie de personatges com l’heroi, la meta final o els ajudants. El sociòleg Enrique Gil Calvo apunta que construir un relat coherent ajuda a crear una identitat col·lectiva amb un “nosaltres” com a nexe comú. Per a crear aquesta “identitat” cal generar imatges i idees que creïn un vincle amb els electors. El relat d’un partit ha d’aglutinar la gent i construir un imaginari en comú (“Qui som? Per què lluitem junts?”). Calvo posa l’exemple del relat de Podemos com un intent fallit de crear una identitat col·lectiva que “a falta d’un relat utòpic no ha sabut construir un col·lectiu” i actualment “està fraccionat entre la identitat de classe i la resta d’identitats alternatives”. La figura del líder Tot relat necessita un líder que expliqui la història i l’apropi a l’electorat. El líder és la cara visible de la formació. És la font d’informació més important a través de la qual l’electorat podrà conèixer no només el contingut del document, sinó també la manera de fer política del partit, les relacions amb els mateixos votants i amb les altres forces i els eixos en què es basa la seva ideologia. El líder ha de ser el principal nexe d’unió entre el partit i els votants, i ha de ser capaç d’aconseguir generar en ells la suficient confiança com perquè li deleguin el trosset de parlament que els pertoca a través del vot. Espinós creu que el líder “ha de ser algú a qui li confiaries els fills o els diners”. És, per tant, vital que la imatge del líder sigui la personificació d’allò que el partit vol transmetre a la ciutadania. Per exemple, si l’encarregat d’explicar una història de col·lectiu, d’assemblearisme, de treball en equip i d’inclusió es mostra egoista, vanitós, i amb aires de grandesa, es distorsiona el discurs del que pretenia abanderar-se el partit i perd tota la força per la mala tria del personatge que l’havia d’encarnar. Així, la personalitat de la figura que representa el partit variarà per adequar-se en la màxima mesura possible a allò que es vulgui explicar, a com es vulgui explicar i a qui es vulgui arribar. A partir d’aquí el líder encarnarà una forma o altre de ser en funció del partit que representin i el relat a transmetre. Les receptes guanyadores La desafecció global cap al bipartidisme i l’establishment polític han conduït a apostar cada vegada més per moviments extraparlamentaris i polítiques molt més personalistes, que encarnen en el candidat aquella confiança perduda cap als partits tradicionals. La bona elecció d’aquest candidat ajuda a “superar” aquesta idea de partit en favor d’una personalitat outsider, més propera a l’electorat i, per tant, més efectiva a l’hora de sumar vots. En els comicis dels últims anys observem una clara tendència a l’exaltació de la figura d’aquest líder “poc convencional” i format en ambients poc institucionalitzats, ja que ha provat ser una estratègia molt transversal que ha funcionat per a partits polítics de colors molt diferents. Trobem, per exemple, el personatge d’Ada Colau, líder de moviments socials que s’erigeix com a candidata “del poble” per arribar a Alcaldessa de Barcelona; com també el líder de Vox, Santiago Abascal, que va aconseguir irrompre al Congrés dels Diputats amb 23 escons jugant el rol d’antisistema en defensa dels interessos “reals” de la ciutadania. La construcció d’un relat convincent manca de color polític, ideologia i partit; i és per això que és una arma tan perillosa. Per això és imprescindible que l’electorat sigui capaç de veure més enllà del que explica el líder, que posi en contínua qüestió el seu discurs i que adopti una actitud crítica activa, defensant-se com a subjecte polític independent i capaç de decidir per ell mateix enfront de l’homogeneïtzació dels nous partits de masses. Espinós apunta que, en un context de “poc anàlisi i confrontació d’idees cal fer una reflexió profunda de com estem informant i com s’està fent política”. La democràcia representativa ens fa delegar el vot, però no hauríem de delegar mai la nostra intel·ligència.

Summary: Com ens expliquen els polítics que són els millors per a governar?


Andrés Betancor, vocal de la Junta Electoral espanyola a proposta de Ciutadans, es queixava en un article a la fi del mes de gener —’Puigdemont, inelegible‘— que no es podia impedir que el president de la Generalitat es presentés a les eleccions europees. Argumentava que l’ordenament jurídic espanyol no estava preparat per a encarar una situació excepcional com la de Puigdemont, Comín i Ponsatí. Tanmateix, tot i admetre que no es podia evitar que concorreguessin a les eleccions, dilluns va votar a favor d’excloure’ls-en. La Junta Electoral espanyola, un àrbitre parcial i viciat políticament En aquell text, publicat al digital Expansion, Betancor explicava que l’article 6 de la llei orgànica del règim electoral general (LOREG), que prohibeix que els condemnats per terrorisme o rebel·lió es presentin a les eleccions, no es pot aplicar al president i als consellers a l’exili. Per això demanava de reformar la LOREG, ‘perquè les persones que es troben en una situació processal de fugitius de la justícia, no puguin ser candidats’. Betancor lamentava que l’executiu espanyol no hagués estat prou previsor a l’hora de preparar-se contra ‘l’amenaça’ de l’independentisme per a l’estat de dret espanyol. ‘La manca d’una mesura com la proposada ha permès a Puigdemont d’emparar-se rere les institucions de l’estat democràtic de dret, portant-les fins al límit de la ruptura i establint uns precedents perniciosos. I tot plegat, perquè s’ha incorregut en un pecat original que ho vicia tot: permetre que fos elegit’, concloïa

Summary: L’article escandalós d’un membre de la Junta Electoral espanyola contra Puigdemont


La Coordinadora de Dones Creients Alcem la Veu s’ha concentrat a la plaça de la Catedral de Barcelona per a demanar que no es discriminin les dones a l’Església. ‘Som majoria en les tasques de voluntariat, en les celebracions religioses, com a catequistes, als consells parroquials, som moltes en els moviments, associacions, esplais i en el món educatiu d’infants i joves’, diu aquesta plataforma en el seu manifest. ‘Qui constitueix una part important de l’Església al segle XXI? Nosaltres!’ AVUI @donesalcemlaveu a la Catedral i no ens aturarem. Des de dins. Amb amor. Per la igualtat d’oportunitats també a l’església #8M @catreligio pic.twitter.com/kNsN1CLbY5 — núria iceta (@nuriaiceta) March 1, 2020 Thank you all the incredible women at @donesalcemlaveu what an incredible event today!! pic.twitter.com/ti2url9trW — Voices of Faith (@vofwomen) March 1, 2020 ‘Diem prou a ser invisibilitzades i silenciades. Diem prou a ser tractades amb condescendència com si fóssim menors d’edat. Diem prou a la discriminació per raó del sexe o del gènere. Quantes dones veiem representant la institució? Quantes poden prendre part en la presa de les decisions? Quantes teòlogues treballen a les facultats de Teologia, quantes acompanyen espiritualment, quantes són formadores dels seminaris?’, continua el manifest. ‘Diem prou que se’ns negui el sacerdoci a causa del nostre cos, un cos que sempre està sota sospita. Prou a una visió negativa de la sexualitat, que crea patiment. Prou a una imatge d’un Déu exclusivament masculí’. També demanen una Església que ‘acompanya sense jutjar tota la diversitat de les famílies, d’identitats i orientacions sexuals’. A la concentració, hi han participat Chantal Götz i Stephanie Lorenzo, directora general i directora de comunicació del moviment Voices of Faith, respectivament. Voices of Faith és un moviment internacional que treballa per una Església Catòlica on ‘les veus de les dones comptin, participin i liderin en igualtat de condicions amb les dels homes’.

Summary: Una concentració de dones catòliques demana la no discriminació a l’Església


Fins el mes de juny passat Raül Romeva vivia lluny de la urgència de la primera línia política, i no tenia intenció de tornar-hi. Però van arribar els dies decisius de la negociació de la llista unitària per la independència, i tant les entitats sobiranistes com Junqueras i Mas li van demanar que fes el pas d’encapçalar la candidatura de Junts pel Sí. I va entomar l’envit. A punt de començar la campanya electoral, Romeva demana de no perdre de vista l’objectiu principal d’aquest 27-S: decidir si volem la independència o no, i que el debat sobre noms i sobre situacions més o menys probables no ens faci perdre el nord. ‘Això que volem fer no solament tenim el dret de fer-ho, sinó que es pot fer i sabem com fer-ho’, assegura Romeva en aquesta entrevista. —Per què vau decidir de fer el pas i ser candidat? —El vaig fer quan vaig veure que hi havia molta gent que abandonava la comoditat de no complicar-se la vida per fer això que fem ara, quan vaig veure que hi havia tanta gent que ho feia i em deia ‘t’hi sumes?’. Vaig pensar que tenia dues opcions: o em quedo al marge d’això i perdo una oportunitat històrica i col·lectiva que em sembla que és important, o m’hi sumo. M’hi vaig sumar, assumint que això té un cost i un preu personal, però que és un preu personal que paga la pena tenint en compte el benefici col·lectiu que espero que tingui al final de tot. —Qui us va dir ‘t’hi sumes’? —Vaig tenir unes quantes converses. I he de confessar que m’hi vaig resistir una mica. Jo ja col·laborava amb ‘Ara és l’hora’, i tenia molta relació amb les entitats, i sobretot amb Òmnium, des d’on ja vaig rebre alguns missatges dient-me que potser m’ho hauria de pensar. Vaig parlar amb Oriol Junqueras, i em va fer una argumentació d’aquelles que sap fer ell; vaig parlar amb Marta Rovira, amb el president Mas… I vaig veure que això anava endavant. I és la suma d’aquests factors. —Les altres candidatures us presenten com un home de palla rere el qual s’amaga Mas. Què els responeu? —Hem de ser molt clars. A la llista hi ha Artur Mas i gent de Convergència, però també hi ha molta altra gent que no és de CDC. Alguns vénen d’ERC, d’altres formacions o a títol personal. És el meu cas, i el del Lluís Llach, i de Pep Guardiola, d’economistes com Elisenda Paluzie i Oriol Amat; gent de perfils molt diversos. És profundament agosarat i injust dir això; pretendre que aquesta lliesta és la llista d’una persona, quan és la llista d’un conjunt. I tenim una llista de suport que ja té 77.000 candidats, i volem arribar a cent mil. Això també demostra que més enllà d’un nom, aquesta és una llista que molta gent se sent pròpia. El que dóna solidesa al projecte és que no és el projecte de ningú, i tothom que hi és assumeix certes concessions, personals i respecte del marc ideològic. Li passa a Mas, a Junqueras, a Toni Comín, a Lluís Llach o a Pep Guardiola mateix. —Penseu que a l’inici de la pre-campanya hauríeu pogut ser més clars amb la qüestió de la presidència per evitar tant soroll? —Aquest soroll va ser artificial, i tornem al fet anecdòtic del principi de campanya. El dia 27 tenim un repte descomunal. Que algú vulgui posar l’accent sobre una persona si el que tenim davant nostre és el repte de la nostra vida, em sembla que és desviar la qüestió. Si hi ha una majoria el dia 27, qui sigui el president és insignificant en el conjunt del repte que tenim davant nostre. Mas i Convergència han entès, com tanta altra gent, que aquest repte només es pot assumir sumant més sensibilitats. El fet que Mas sigui el president és adaptar una realitat que tens avui, però amb una variable molt més important, que és que el govern que surti del 27-S sigui de concentració, de sensibilitats molt diverses. —En aquest govern de concentració voldríeu que hi pogués haver la CUP… —Sí, i molts altres si volguessin. —Però per la CUP o algunes altres formacions, com ara Catalunya Sí que es Pot, no és tan secundari qui sigui el president. —Crec que no és important, això ara, i no sé quines majories hi haurà el dia 27. Hem de treballar perquè el dia 27 hi hagi les majories que ens permetin de fer el que volem fer. Si ens perdem especulant ‘què passaria si…’ perdem de vista l’objectiu principal, que és que el dia 27 tinguem una majoria de diputats i de vots que ens permetin encarar el futur, que serà molt complicat, molt difícil. I necessitem un mandat democràtic clar per encarar-lo. Si el dia 27 no tenim una majoria molt clara i contundent que des de la perspectiva exterior ens permeti de dir que això és el que vol el poble el Catalunya, no ens en sortirem. La nostra obsessió és que el resultat es pugui llegir amb la màxima claredat. Com es gestionarà el dia 27 al vespre ho decidiran les majories que en surtin. No em perdré especulant en escenaris que ens desvien de què hem de fer. —Junts pel Sí heu dit que no és igual tenir seixanta-vuit diputats independentistes que tenir-ne setanta-cinc. I que tenir una majoria absoluta justa pot fer que les coses hagin d’anar més compassades. Què vol dir? —Vol dir que com més diputats tinguem, més clar serà el mandat i menys dificultats ens podran posar des de l’exterior, i particularment des de l’estat. —No variaria el full de ruta cap a la independència de nou punts que heu presentat? —El mandat que tingui el govern, si no té una majoria còmoda i àmplia, seria més difícil. L’objectiu és aconseguir el suport més ampli possible perquè no hi hagi discussió, ni risc, ni marge. Perquè tinguem tots clar per què farem això que volem fer. A partir d’aquí hi ha milers d’alternatives. Tenim una feina ingent per a explicar per què volem fer-ho, com volem fer-ho i què volem fer. Hi ha molta gent que té dubtes, molta gent que no veu clar el com, que no veu clar si estem preparats per a fer-ho. La meva obsessió és explicar a aquesta gent que no tan sols tenim dret de fer-ho, sinó la capacitat tècnica, política, jurídica, econòmica per fer-ho. I que sabem perfectament com fer-ho. Però necessitem el mandat democràtic. —Què diríeu a un electorat d’esquerres independentista que no tingués clar de votar Junts pel Sí? —Que si volen que canviïn les coses, en aquests moments no hi ha cap alternativa al d’una majoria clara a favor del sí el dia 27. I això es veu simplement escoltant les reaccions que vénen de l’estat. Només veient això ja et pots imaginar què pot passar si no hi ha un resultat clar a favor de la direcció que proposem. —Com creieu que veuen a Europa l’hostilitat del govern espanyol, i de PP i PSOE, envers el procés? —A Europa hi ha una percepció cada vegada més gran que el principal responsable de la situació que es viu a Catalunya és Mariano Rajoy. Això és claríssim. El problema és que en alguns d’aquests fòrums encara hi ha la perspectiva que a l’estat tenen l’alternativa en una possible aliança entre Podem i PSOE. I nosaltres tenim la clara convicció que no existeix aquesta alternativa, per un sol fet, que és que atacar i amenaçar Catalunya és rendible electoralment a la resta de l’estat. Des de la perspectiva exterior, aquestes amenaces que arriben són una constatació més que el problema el tenim en l’estat espanyol. —Però d’Europa tampoc no arriben missatges positius. La diplomàcia espanyola arrenca com pot missatges en sentit contrari als interessos del procés. Com el cas de Merkel i Cameron. —Però els missatges s’han de saber llegir. És inviable pensar que avui un actor d’àmbit estatal o europeu farà una declaració pública a favor de la independència de Catalunya. Això no passarà, perquè la UE és una unió d’estats. Però no m’interessa tant el que es diu com allò que no es diu. En cap cas ningú no ha dit que Catalunya no pugui votar; han fet interpretacions sobre què passaria si… I tots apel·len al marc legal espanyol, que és la resposta fàcil i induïda per part de l’estat espanyol. —Per què s’hi avenen? —Perquè hi ha contrapartides. Perquè la qüestió entre estats és que no et fiquis en els meus problemes i jo no em ficaré en els teus. I un estat que no vol problemes escolta la recomanació perquè creu que hi té menys a perdre si fa cas del que li diu el president del govern espanyol que no si es posa al costat dels catalans. Això és així i hem d’assumir que és així. I que serà així almenys fins al 27-S. Una altra cosa és què passarà després del 27-S. Un mandat democràtic molt clar pot provocar que hi hagi gestos de cara a l’estat perquè això es gestioni d’alguna manera. Perquè no entenen que Rajoy no hagi volgut seure a negociar res fins ara. Romeva02 from VilaWeb on Vimeo. —Què dieu a la gent que s’inquieta pel paper d’Europa? —Els diem que per fer-te fora de la UE primer t’han de reconèixer com a estat. I, segona, tampoc no et poden expulsar així com així, perquè hi ha un procediment que exigeix la unanimitat. I econòmicament és absolutament suïcida per part de l’estat espanyol que expulsin Catalunya. Això és el que vull explicar. El repte és tan necessari que si no podem combatre aquests temors amb la veritat no ens en sortirem. —Sorprèn que l’argumentari del periodista de la BBC en l’entrevista que us van fer pràcticament el pogués signar el PP o Ciutadans. —És comprensible en el sentit que les seves fonts són els mitjans espanyols. I és una qüestió que vaig comentar amb complicitat amb el periodista. —Em pensava que això ja havia canviat. —El que ha canviat és que en una situació diferent no m’haurien entrevistat a la BBC. És un fet significatiu. El fet que et convidin perquè t’expliquis a la BBC és perquè volen tenir la nostra versió. I per això alguna cosa ja ha canviat. I una altra cosa és l’argumentari que fan servir, que no deixa de ser l’argumentari còmode, d’algú que no vol problemes. Avui dia la carpeta catalana és una carpeta incòmoda a Europa. No ens esperen amb els braços oberts i per això és important que el dia 27 vagi molt bé. Com més bé vagi el dia 27 menys temors tindran a Europa que allò que fem és el que toca fer. I molts d’aquests mitjans s’alimenten de diaris de Madrid. I hi ha molta gent, no a Londres o a Madrid, sinó aquí, que compra aquests arguments. I per això és tan important explicar per què ho fem. No donem per fet que molta gent ha entès que el 27-S és fonamental; hi ha molta gent que té molts dubtes i que aquí compra aquests arguments. —Acceptaríeu un oferiment de l’estat espanyol de fer un referèndum si el procés anés endavant? —Això és damunt la taula? Quan hi sigui ja en parlarem. Si això acaba damunt la taula, hi haurà unes condicions que avui no sabem quines són. Com que no hi ha això damunt la taula, depenem de nosaltres mateixos. Nosaltres som els que hem de determinar el rumb. Especular sobre què passaria és desviar l’atenció i fer-nos creure que podem dependre del que passi allà. I què passi allà dependrà de què passi el dia 27. Aquesta possibilitat només es podria donar hipotèticament si el resultat del dia 27 fos clarament a favor de la independència. Si ara comencem a especular pensant que ja tenim aquesta victòria feta el dia 27 potser ens trobem que no guanyem. I això és una mala estratègia. Si hem de conduir el procés hem de tenir clar què volem fer, i a partir d’aquí tindrem alternatives més ideals i no tan ideals. La voluntat nostra és aplicar el full de ruta que tenim acordat. —Què és el procés de divuit mesos… —Divuit mesos, començant amb la construcció de les estructures d’estat, amb un procés constitucional participatiu ciutadà, i construint un marc jurídic per a fer la llei de transitorietat. Al cap del temps més curt, divuit mesos a tot estirar, proclamació de la independència. I després s’aplica la llei de transitorietat i es convoquen noves eleccions. —I enmig d’això la petició de negociació amb l’estat espanyol. —La negociació és permanent. L’escenari ideal és que sigui negociat. La negociació amb l’estat espanyol ha de començar des del minut zero. La pregunta és què negocies, què poses a la taula. No pots fer tot això passant per alt que hi ha un actor que és l’estat. Si el dia 27 tenim una majoria clara a favor que Catalunya sigui un estat tindrem un mandat democràtic. —I demanaríeu de negociar. Però la resposta és previsible. —Bé, ja ho veurem. Si és l’escenari ideal, fantàstic. Si no, haurem de fer igualment el que tenim compromès. —Però dins dels divuit mesos. O hi pot haver res que precipiti els esdeveniments? —No sé què passarà. No passarà res de part de l’estat si el dia 27 el resultat no és clar i incontestable. Tot està condicionat a veure què passa el dia 27. Jo voldria imaginar que des de l’estat entenen què vol dir un mandat democràtic, que accepten que hi ha un resultat majoritari i que negocien com fer-ho. Però sóc conscient de la dificultat. Ja encararem les situacions a mesura que es vagin esdevenint. El que volem fer no només tenim el dret de fer-ho, sinó que es pot fer i sabem com fer-ho. Tot és molt més fàcil si el mandat democràtic és molt gran. —Amb aquesta pre-campanya hostil, penseu que l’estat espanyol perd els papers o és que saben molt bé què fan i ja ens podem calçar? —Si hem arribat fins aquí és perquè tenim davant qui tenim. El discurs de la por, l’amenaça, la mentida i la querella fa anys que el sentim. Les coses són com són, i ara això augmenta. Nosaltres posem davant d’això urnes, un mandat democràtic i la construcció d’un estat per a garantir les oportunitats a tothom que avui no podem tenir. La campanya de la por i l’amenaça respon a una realitat, que és que no tenen cap projecte seductor alternatiu, perquè si el tinguessin ja l’haurien explicat. Tothom sap que la campanya de la por ha tingut com a conseqüència que a Catalunya augmenti el sentiment independentista. I tothom sap que a la resta de l’estat aquesta campanya és rendible electoralment. I per això no podem esperar una proposta concreta que arribi de l’estat. I la gent que dubta ha de tenir present això: se’m fa molt difícil d’imaginar qualsevol cosa comparable a una tercera via. No hi ha hagut ningú a l’estat amb voluntat de fer aquesta proposta. La gent ha de ser conscient que el problema que tindrem davant és colossal, però tenim l’oportunitat de sortir-ne. Tenim una solució, que és tenir el mandat democràtic. —Us va sorprendre, allò que va fer El País el dia que us va publicar la carta? —El diari El País fa molt temps que ha deixat de ser un diari d’informació i és un actor polític. I això és un drama. Tenen una opció, com molts mitjans, juguen unes cartes, tenen un objectiu concret. I utilitzen qualsevol instrument possible per posar-ho de manifest. Però això té una conseqüència, que és que la gent de Catalunya que sap la veritat s’indigna. I la reacció que té aquesta gent és que d’això no en vol saber res i, per tant, opta per la independència. A la resta de l’estat té l’efecte contrari, que consisteix a dir que a Catalunya s’han tornat bojos i que cal enfortir l’estat i fins i tot atacar Catalunya. I això dóna vots a unes forces polítiques que són les que interessa també a El País. Alguns haurien d’analitzar el paper que han tingut en aquest procés perquè la situació de Catalunya sigui la que és.

Summary: Romeva: ‘A fora veuen les amenaces com la constatació que el problema és a l’estat espanyol’


‘I junts farem que Amèrica torni a ser gran.’ Amb aquestes paraules gairebé conciliadores, Donald Trump va cloure el discurs d’investidura. El multimilionari ensenyava la seva cara més amable després d’haver espantat el món a les urnes. Entre somriures, donava la mà a l’ex-president Barack Obama i a la seva rival Hillary Clinton. Però la calma només va durar unes hores… Poc després, Trump ja va acusar els mitjans de comunicació de mentir. Segons el president, les elits mediàtiques van manipular les dades d’assistència al Washington Mall per a presenciar el seu discurs. L’espiral d’estirabots, mentides, insults, amenaces i polèmiques tornava a girar sense aturador. El 2017, el món ha vist amb perplexitat com el president dels Estats Units menyspreava el canvi climàtic, justificava un atac neonazi, amenaçava de destruir Corea del Nord amb armes nuclears i anomenava ‘països de merda’ els estats de l’Àfrica i de Centreamèrica. 365 dies després de la investidura, malgrat les amenaces d’impeachment, el xou de Trump continua. Us oferim un resum del seu mandat. El Russiangate, la justícia acorrala el president Trump ha denunciat diverses vegades que pateix una cacera de bruixes arran de l’anomenat Russiangate, el cas sobre les possibles ingerències del Kremlin en les eleccions nord-americanes. Tanmateix, el president ha destituït l’ex-cap de l’FBI James Comey perquè no li era ‘lleial’ en la investigació. ‘Utilitzo les paraules del president, vaig ser acomiadat per la investigació sobre Rússia. Alguna cosa sobre com la dirigia crec que ha creat una pressió al president que vol alleugerir’, va declarar en comissió Comey. A poc a poc, els mitjans nord-americans han anat publicant detalls sobre els vincles de la campanya de Trump amb Rússia. Com ara que, en plena campanya, el president volia construir un hotel a Moscou. De totes maneres, la informació que s’ha publicat és la reunió entre Donald Trump Jr, Jared Kushner (gendre del president) i Paul Manafort (cap de campanya) amb representants del Kremlin per a obtenir informació que perjudiqués Hillary Clinton. A l’estiu, la justícia va ordenar l’escorcoll de la casa de Manafort i l’octubre va ser arrestat per haver emblanquit divuit milions de dòlars per a l’ex-primer ministre ucraïnès Víktor Ianukòvitx (políticament pro-rus), per qui va exercir com a lobby. Aquestes últimes setmanes, els mitjans nord-americans han especulat amb la possibilitat que el fiscal especial, Robert Mueller, sol·liciti una entrevista personal amb Donald Trump. La guerra contra els mitjans de comunicació i les ‘fake news‘ Donald Trump ha començat l’any intensificant l’ofensiva contra els mitjans de comunicació i ha creat els Fake News Awards, una mena de Pulitzer de la desinformació, segons el seu equip de comunicació. El president va anunciar els premis amb un piulet que copiava la fórmula per a lliurar els Oscar: ‘I els guanyadors de les fake news són…’. Trump va aprofitar-ho per atacar mitjans habitualment crítics amb la seva gestió com The New York Times, The Washington Post o la CNN. And the FAKE NEWS winners are…https://t.co/59G6x2f7fD — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) January 18, 2018 Trump fa servir habitualment l’expressió fake news per a desacreditar un periodista o un mitjà quan el posen en un compromís. Com si l’expressió fos un escut que l’immunitzés. Tanmateix, el president va fonamentar gran part de la seva campanya electoral en les notícies falses i la desinformació. L’ideòleg de tot plegat era el seu ex-cap de campanya, l’extremista Steve Bannon, que fou director d’un dels braços executors de l’estratègia: el pamflet supremacista Breitbart News. I mentre les màquines del fang treballaven, Trump utilitzava Twitter com si fos una trinxera. El blindatge de Trump va quedar confirmat poc després d’haver arribat a la Casa Blanca, quan una de les seves assistents, Kellyanne Conway, va anunciar que el president es replantejaria la relació amb la premsa tradicional. Poc després, la mateixa Conway va pronunciar, sense saber-ho, una frase que resumeix tota l’estratègia de desinformació. En una intervenció televisiva, tot defensant unes declaracions de Sean Spicer, ex-portaveu de la Casa Blanca, va dir: ‘Ha explicat fets alternatius.’ Més informació: Les cortines de fum de Trump: com el president electe distrau els mitjans de comunicació Les polèmiques sempre al menú Estirabots, insults, falta de respecte… Trump ha convertit les polèmiques en quelcom habitual en les seves compareixences en públic. El president ha estat capaç de dir que l’huracà Maria, que va deixar desenes de morts a Puerto Rico, Florida i Texas, no era ‘una catàstrofe real’ com l’huracà Katrina, que gairebé va esborrar Nova Orleans del mapa. Trump també va dir a una vídua d’un soldat mort en una missió al Níger que ‘el seu marit ja sabia on es ficava’. Tanmateix, cap polèmica supera la conferència de premsa que va fer arran de l’atac neonazi contra una manifestació antiracista a Charlottesville. Trump va responsabilitzar ‘totes dues bandes’ dels fets, en què hi va haver un mort i vint ferits. I va afegir que hi havia ‘gent bona’ entre els antiracistes, però també entre els neonazis. Blocatge polític, malgrat la majoria republicana Una de les principals propostes electorals de Trump era derogar l’anomenada Obamacare: un mesura per a controlar els preus dels plans de salut i expandir l’ús d’assegurances mèdiques entre les famílies més necessitades. Els republicans tenen majoria al congrés i al senat, però Trump no ha pogut tombar un dels projectes estrella de l’administració Obama. Incapaç de controlar les seves files, el president va signar un decret per a retirar 9.000 milions de dòlars en subsidis a l’Obamacare i, d’aquesta manera, minar-ne l’operativitat. Trump va justificar la decisió dient que el govern federal no té fons suficients. Trump ensenya el decret per a congelar part dels subsidis de l’Obamacare Tanmateix, hi ha mesures més urgents que el president no pot aprovar per decret, com ara el pressupost federal que s’està negociant aquests dies. Els republicans necessiten el suport d’alguns senadors demòcrates que, de moment, s’han tancat en banda i es neguen a cedir els seus vots. Si no s’aprova, el país entrarà en paràlisi governamental. Trump no ho ha descartat i ha acusat els demòcrates de tenir el país com a ostatge. El shutdown no només comportarà paràlisi. L’absència de pressupost farà que s’acomiadin centenars de funcionaris perquè no se’ls podrà pagar la nòmina. Però les prioritats del president són unes altres, segons ell, els grans damnificats seran l’exèrcit i la seguretat nacional. Si Trump no aconsegueix aprovar el pressupost federal, es convertirà en el primer president dels EUA que aboca el país a la paràlisi malgrat tenir majoria al congrés i al senat. Tot plegat, a més, en un any on se celebraran eleccions legislatives. Una política exterior marcada per la tensió i els insults ‘El meu botó nuclear és molt més gros i poderós.’ La política exterior de Trump ha anat acompanyada de constants fanfarronades. Les víctimes habituals de les seves declaracions han estat Corea del Nord, l’Iran, Cuba i Veneçuela, però també l’ONU, a la qual ha amenaçat de retallar ‘milers de milions de dòlars en ajudes als països subdesenvolupats’ si no fa seguidisme de les seves polítiques. A més, ha retirat els EUA de l’acord Transpacífic de lliure comerç i ha amenaçat de fer igual amb el NAFTA (signat per Canadà i Mèxic). Malgrat totes les sortides de to dialèctiques, el moment més tens fou quan va reconèixer Jerusalem com a capital d’Israel i va ordenar de traslladar l’ambaixada de Tel Aviv a la ciutat santa. Trump va declarar que ho feia per contribuir a la pau i aconseguir una solució definitiva per al conflicte entre israelians i palestins. Tanmateix, el seu gest només va satisfer el primer ministre Binyamín Netanyahu. La comunitat internacional va criticar el reconeixement i hi va haver avalots a la franja de Gaza i a Cisjordània. El president, però, no ha reculat. Els immigrants i els ‘països de merda’ Les restriccions a la immigració és una de les obsessions de Donald Trump. De moment, encara no s’ha atrevit a construir el famós mur amb Mèxic, però ha retirat la protecció a 200.000 salvadorenys residents als EUA per facilitar-ne la deportació. Abans, ja havia actuat de manera similar amb els haitians i els nicaragüencs. ‘Per què volem gent d’aquests països de merda?’, va demanar el president en una reunió, segons la premsa nord-americana. Trump també ha impulsat l’anomenat vet migratori, una mesura que estableix fortes limitacions d’ingrés als EUA als nacionals de l’Iran, Líbia, Síria, el Iemen, Somàlia, el Txad, Corea del Nord i Veneçuela. Els entrebancs judicials han obligat el president a aprovar tres versions del vet. A la darrera, el Suprem –de majoria conservadora– li ha donat el vist-i-plau. El govern defensa que la selecció de països s’ha fet seguint criteris de seguretat nacional, però diverses ONG denuncien que el vet té un important component islamòfob. L’acord de París i el ‘frau’ del canvi climàtic Trump és un negacionista del canvi climàtic, per això va posar al capdavant de l’EPA, l’agència nord-americana d’ambient, un personatge com Scott Pruit, de qui els grups ecologistes han dit que és com ‘un llop per a protegir el corral’. Trump ha aprofitat aquest primer any de presidència per anunciar que els EUA es retiraran de l’acord climàtic de París. Per a demostrar les seves intencions, ha derogat el pla per a l’energia neta d’Obama. ‘La guerra contra el carbó s’ha acabat’, va declarar. In the East, it could be the COLDEST New Year’s Eve on record. Perhaps we could use a little bit of that good old Global Warming that our Country, but not other countries, was going to pay TRILLIONS OF DOLLARS to protect against. Bundle up! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) December 29, 2017 Arran de l’onada de fred que ha patit aquest hivern la costa est dels EUA, el president va intentar desacreditar la teoria de l’escalfament global. En un piulet, va escriure: ‘Potser podem fer servir una mica d’aquell vell escalfament global pel qual el nostre país, i no pas uns altres, havia de pagar trilions de dòlars per protegir-se’n.’ De totes maneres, la fal·làcia de Trump es va convertir en motiu de befa a la xarxa, i fins i tot The Weather Channel li va respondre: 1) There is a difference between #weather and #climate. 2) Short-term #cold snaps will continue to occur in a warming climate.3) 2017 will likely be a top three warmest year on record for the globe. (Graphic: Univ. of Maine – Climate Change Institute) https://t.co/kzuugeXi80 pic.twitter.com/gueOsp4yvu — The Weather Channel (@weatherchannel) December 29, 2017 Fire and Fury, les entranyes miserables de la presidència El periodista Michael Wolff ha revolucionat la política nord-americana amb la publicació del llibre Fire and Fury, que el mateix Trump va intentar censurar abans que arribés a les llibreries. Wolff explica els primers dies del president a la Casa Blanca i el descriu com un personatge cruel, recaragolat, obsessionat amb la seva imatge i mentalment inestable. ‘No únicament sóc intel·ligent, sóc un geni. Un geni molt estable’, es va defensar Trump, que es va queixar que les lleis antidifamatòries eren massa toves als EUA. ….to President of the United States (on my first try). I think that would qualify as not smart, but genius….and a very stable genius at that! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) January 6, 2018 Wolff també relata els problemes matrimonials del president i la guerra oberta entre el seu ex-cap d’assessors, Steve Bannon, i els seus fills. Al llibre, Bannon titlla de ‘mala puta’ Ivanka Trump i de ‘antipatriota’ Donald Trump Jr. Fire and Fury ha reanimat un fantasma que sobrevola la Casa Blanca d’ençà de l’entrada Trump: l’impeachment. Segons Bannon, només hi ha un 33% de possibilitats que el president acabi el seu mandat. I considera molt factible que sigui destituït o incapacitat per les seves condicions mentals i físiques. El llibre de Wolff ha estat un èxit de venda i ja se’n prepara el salt a la televisió. Denúncies d’abusos sexuals El desembre, quatre dones van fer una conferència de premsa a Washington per a denunciar que Donald Trump havia abusat sexualment d’elles. ‘Jo només era un tros de carn per a ell’, va dir Samantha Holvey, una ex-model que va abandonar el concurs Miss USA 2006 –organitzat per l’actual president– arran dels abusos. Les afectades van exigir al congrés que obrís una investigació sobre els fets perquè ‘no hem de permetre que els polítics quedin impunes.’ Samantha Holvey describes Trump entering her dressing room during a Miss USA competition in 2006: “I was simply a piece of meat to him.” pic.twitter.com/aLDiRGZ8YF — Hayley Miller (@hayleymiller01) 11 de desembre de 2017 En un context especialment sensible, on la campanya Me Too ha servit per a destapar milers de casos d’assetjament i abusos, Trump només ha estat capaç d’acusar els demòcrates de ser darrere de les denúncies. En total, una vintena de dones han denunciat agressions i abusos del president. Durant la campanya electoral, Trump ja va ser notícia per un off the record enregistrat al programa ‘Access Hollywood‘, on deia: ‘Quan ets una estrella et deixen fer de tot. Ho pots fer tot… Agafar-les pel cony.’ El final de la neutralitat a internet El desembre, la Comissió Federal de les Comunicacions dels EUA va revocar la neutralitat a internet per dos vots a un. La conseqüència principal d’aquesta decisió és que els usuaris deixaran de tenir llibertat absoluta i les corporacions podran posar límits a la xarxa. En aquest sentit, empreses com Verizon i Comcast controlaran ara internet i podran blocar pàgines, incloure peatges o reduir la velocitat d’algunes connexions. De moment, la revocació de la neutralitat no afectarà la Unió Europea, però és precedent perillós que es pot estendre. Per aquesta decisió i l’ús que fa de les xarxes socials, Trump ha estat elegit per la prestigiosa revista The Wired com el personatge més perillós d’internet. ‘És un mentider capaç d’amenaçar, insultar i mentir directament milions de persones des del seu mòbil’, el descriu la revista.

Summary: Mentides, insults i polèmiques: el món sobreviu al primer any del xou de Trump


Ara que falten quatre mesos per al setembre, quan hi ha fixat l’horitzó del referèndum, el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el seu govern tenen entre mans la resolució de les dues estratègies perquè es pugui votar sobre la independència de Catalunya: la del referèndum pactat i la del referèndum unilateral. Entrem en el moment més decisiu, perquè la primera part de la disjuntiva cèlebre del president, ‘referèndum o referèndum’, ja és a punt d’expirar. Falten poques setmanes per a deixar-la enllestida. Això ha quedat ben clar en el dinar col·loqui en què Puigdemont ha participat avui a Barcelona, convidat per l’entitat Sobirania i Justícia. S’hi palpava el neguit dels assistents per a saber quan s’anunciaria la data i la pregunta del referèndum. El president ha demanat paciència, i ha promès: ‘Abans no us n’aneu de vacances, ho sabreu.’ I, malgrat la prudència, ha donat unes quantes pistes per a saber com es desencadenarà l’etapa més decisiva del procés cap a la independència. 1. L’última oferta de pacte a l’estat és imminent Puigdemont ha anunciat que ‘aquestes pròximes setmanes’ es faria arribar al govern espanyol l’última oferta de diàleg per a acordar el referèndum. Serà tan bon punt el Pacte Nacional pel Referèndum, que malda per recollir suport per a un referèndum pactat, hagi presentat les conclusions de la seva feina i totes les signatures i adhesions. Això serà a final de maig, i tot seguit es traslladarà l’oferta a Madrid. ‘L’estat tindrà la proposta, acompanyada si cal d’enquestes, amb una sol·licitud de diàleg.’ Ha reiterat que el govern ho faria ‘de manera flexible’, que s’obre a parlar de tot: la data, la pregunta, les majories, l’aplicació del resultat. ‘No demanem que renunciï a cap dels seus principis en canvi de seure a negociar. Farem aquest darrer intent amb èmfasi i convicció. Esperarem la resposta, que hauria de ser “parlem-ne”. Si no és “parlem-ne”, anirem a la segona part’, ha dit Puigdemont. 2. Algun detall del referèndum no acordat Que tot el govern s’hagi conjurat ara amb aquest ‘últim intent’ per al referèndum pactat, respectant un ritme autoimposat, no vol dir que no hi hagi preparatius del referèndum unilateral, perquè és el més plausible, l’inevitable. Puigdemont ha fet pinzellades de detalls que són prou significatius: ‘Al govern, li toca garantir que els ciutadans podran votar de manera equitativa arreu del país, que la proporció d’urna per nombre d’habitants sigui la mateixa, que la distància en relació amb els col·legis sigui homologable a tot el país, que la composició de les meses sigui igual per a tothom; que hi posem totes les urnes i les paperetes. Això és feina del govern i ho garantirà; que una persona d’una gran ciutat tingui la mateixa garantia d’accessibilitat que la d’un poble petit.’ 3. El silenci de Madrid L’única cosa que faria canviar aquesta previsió amb què treballa el govern (és a dir, conclusions del Pacte pel Referèndum a final de maig, última oferta al govern espanyol el mes de juny, constatació del no de l’estat i anunci de data o pregunta abans de ‘vacances’) seria que inesperadament el govern espanyol digués que vol parlar-ne, que vol seure a negociar. Però no hi ha cap indici, cap ni un, que ho faci pensar. A Puigdemont li han demanat si hi havia cap negociació secreta, més o menys discreta, en marxa. ‘No hi ha cap negociació en marxa, ni en fabricació. I ho dic amb tristesa. Si en el futur hi ha d’haver reunions, hauran de ser secretes, sí. I més enllà de la política…’ 4. La UE hi serà Si en el referèndum guanya el sí, com s’aplicarà el resultat? Quin reconeixement internacional tindrà? Puigdemont ha dit que ara no som en la fase del reconeixement, sinó del coneixement. ‘I us asseguro que ens coneixen molt’, ha dit. Ha posat èmfasi en el paper que ha de tenir la comunitat internacional en aquesta fase. ‘S’haurà de fer una proposta de negociació sobre el resultat del referèndum. Hi haurà una transició, un procés de negociació en què nosaltres exigirem molt a la comunitat internacional i a la Unió Europea. Quin paper hi tindrà la UE, en aquest cas? Dependrà de la feina que hem fet fins ara, de donar-nos a conèixer.’ I està convençut que el reconeixement hi serà, ‘per realisme polític’: ‘Què ha fet Europa sempre? Realisme polític. Ho ha fet en el cas d’Irlanda. La realitat s’imposa sempre i estic convençut que la UE, en el cas d’una decisió clara del poble de Catalunya, de segur que no farà de noi dels encàrrecs del govern espanyol. Serà per interès seu; no s’hi inhibirà.’ 5. Qui té el botó vermell? Però perquè tot això pugui passar, diu Puigdemont, cal que continuï havent-hi una mobilització multitudinària de la ciutadania. Hi ha hagut sis grans mobilitzacions fins ara en favor de la independència. ‘Si n’hi ha d’haver una altra, la setena, hi serà’, ha dit. I ha reblat: ‘Demanem a la gent que es prepari. Això va començar amb la gent i acabarà amb la gent, hi haurà una devolution cap a la gent. Perquè és qui té el botó vermell.’

Summary: Puigdemont dóna cinc pistes per entendre el moment més decisiu fins al referèndum


Els ministres de l’Interior de la Unió Europea han aprovat distribuir un primer grup de 40.000 refugiats arribat a Grècia i Itàlia. La decisió suposa la confirmació oficial del pacte que ja s’havia assolit el mes de juliol, i s’aplicarà a persones amb una ‘necessitat clara de protecció internacional’ que hagin arribat o arribin entre el 15 d’agost d’aquest any i el 16 de setembre del vinent en aquests dos països europeus. Cada estat rebrà 6.000 euros per acollit. ‘Ara que el consell discuteix mesures addicionals d’emergència, és molt important veure que aquest primer mecanisme està en marxa i comença a tenir efecte’, ha dit el ministre de la presidència de torn luxemburguesa, Jean Asselborn. La decisió del Consell d’Afers Interiors d’avui permetrà que els primers refugiats puguin arribar als seus països d’acollida ‘aviat’, segons el Consell. L’acord és per acollir 40.000 persones, tot i que només hi ha xifres de repartiment entre països per a 32.256, i la resta es decidiran abans de finals d’any. Després d’aquest primer pas, cal ara també que els estats discuteixin el gruix de les mesures proposades per la Comissió Europea arran de la crisi dels refugiats d’aquest estiu. Brussel·les vol que en total es reparteixin entre els 28 estats membres 160.000 refugiats, els 40.000 acordats aquest dilluns i 120.000 persones més. El govern espanyol acollirà 1.300 persones del primer grup de 40.000 refugiats proposats per la Comissió Europea, tot i que Brussel·les li demanava que en rebés 4.288. Si finalment tiren endavant els plans addicionals de la CE, li correspondrien 15.000 refugiats més del sistema de quotes per arribar als 120.000 refugiats addicionals. El ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz, ha dit aquest dilluns que l’estat espanyol podria acollir en el proper any 35.000 persones, entre els compromisos europeus i les persones que demanin asil directament a Madrid. El Regne Unit i Dinamarca no participen del sistema de repartiment de refugiats, mentre que Irlanda, que s’hi podria negar segons els seus tractats amb la UE, ha decidit acollir-s’hi.

Summary: Els ministres de l’Interior de la UE aproven repartir 40.000 refugiats de Grècia i Itàlia


En Comú Podem (ECP) tanca la llista per a les eleccions espanyoles del 28-A amb Jaume Asens com a cap de llista, Aina Vidal de número 2 i Mar García Puig, de Podem, de número 3, segons l’acord del qual ha informat Podem. El quart lloc l’ocuparà Gerardo Pisarello, el cinquè Joan Mena, el sisè María Freixenet i el setè Marcelo Expósito. El número 9 l’ocupa Núria Lozano i el 10, Josep Vendrell. Després de la renúncia per la posició ‘independentista’ d’Asens del guanyador de les primàries de Podem, el senador Óscar Guardingo, Ana María Pérez ocuparà l’onzè lloc. Amb Mar García de número 3 –la tercera candidata catalana més votada a les primàries internes, per darrere de Guardingo i Jaume Durall– i Alicia Ramos de número 8, fonts de Podem han apuntat que impulsen la presència de més dones per complir amb la paritat a la llista electoral mitjançant la ‘correcció de gènere’.

Summary: En Comú Podem tanca la llista per al 28-A


El president del Govern espanyol en funcions i del PP, Mariano Rajoy, i el de Ciutadans, Albert Rivera, es reuniran dijous a l’una del migdia, la primera trobada després de l’autorització aquest dimecres del comitè executiu nacional del PP a Rajoy per negociar amb la formació taronja un acord d’investidura. La trobada ha estat anunciada pel vicesecretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, que ha esperat que Rajoy comuniqui dijous a Rivera què pensa sobre les sis condicions que Ciutadans posa per arribar a un acord i sobre ‘si és candidat a la investidura o no’. ‘Que ens digui si hi haurà debat i quina data’, ha afegit Sorpresa a Ciutadans El vice-secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, ha expressat la ‘sorpresa’ de la formació taronja per la manca de concreció del comitè executiu nacional del PP respecte les sis condicions contra la corrupció exigides per Albert Rivera per començar a negociar una eventual investidura de Mariano Rajoy. Villegas ha retret al president espanyol en funcions que el Partit Popular hagi ‘perdut el temps per a no res’ i ha assenyalat que no calia deixar passar set dies per a un ‘no posicionament’ sobre la seva proposta. El vicesecretari general de C’s ha anunciat que els dos dirigents es tornaran a reunir aquest dijous i espera que aleshores Rajoy fixi una data per al debat d’investidura i doni resposta a les sis mesures de la formació taronja. Així mateix, ha recordat que Ciutadans ja va fer una passa endavant per desbloquejar la situació política a l’estat i ha assegurat que les sis condicions continuen sobre la taula. En aquest sentit, Villegas ha evitat posar un data límit a Mariano Rajoy i s’ha limitat a demanar-li ‘concreció i que esvaeixi els dubtes. ‘Les sis condicions són bàsiques, esperem que no es negociïn i que el PP les subscrigui per començar a negociar una investidura’, ha conclòs.

Summary: Mariano Rajoy es reunirà demà amb Albert Rivera


Òmnium ha projectat un vídeo mapping a l’edifici de la Ciutat de la Justícia de Barcelona en què es veuen les cares del president de l’entitat, Jordi Cuixart, i de l’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez. En les imatges també es poden llegir els missatges: ’21 mesos de presó. 21 mesos d’injustícia. 21 mesos de dignitat. Llibertat presos polítics. Ho tornarem a fer’. Som a la Ciutat de la Justícia per denunciar els 21 mesos de presó injusta de @jcuixart i @jordialapreso. Defensem les llibertats de tots els represaliats. Ens mobilitzem pels drets de tota la societat!#HoTornaremAFer pic.twitter.com/8jAJav553L — Òmnium Cultural (@omnium) July 15, 2019 L’entitat ha donat a conèixer l’acció d’aquesta passada nit mitjançant el seu compte de Twitter: ‘Som a la Ciutat de la Justícia per denunciar els 21 mesos de presó injusta de Cuixart i Sànchez. Defensem les llibertats de tots els represaliats. Ens mobilitzem pels drets de tota la societat’, diu Òmnium.

Summary: Òmnium projecta a la Ciutat de la Justícia la imatge de Cuixart i Sànchez


La investidura fallida de Pedro Sánchez torna a deixar sense calendari la negociació del nou model de finançament i ajorna una vegada més les reivindicacions valencianes. La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assenyalat que la falta d’acord entre el PSOE i Podem és una mala notícia per als interessos valencians, però que el Consell continuarà posant en l’agenda política d’Espanya la necessitat d’un sistema de finançament just i la necessitat del condonament del deute il·legítim. A més a més, ha asseverat que diversos governs d’Espanya, tant dels socialistes com dels populars, han reconegut que el finançament valencià no s’ajusta als paràmetres constitucionals i ha insistit que s’hauria de canviar el sistema per a tots els territoris integrats en el règim comú. Respecte de la investidura fallida, ha recordat que el pacte del Botànic és una fórmula que funciona i que és exportable a Espanya, tot i que ha precisat que no vol donar lliçons a ningú. Amb tot, s’ha mostrat esperançada que Unides Podem i el PSOE tanquin un acord abans de la data de la pròxima investidura, que hauria de ser convocada per al 23 de setembre. Oltra ha explicat que entre els aspectes que van permetre l’èxit del Botànic hi ha el mestissatge de partits entre departaments, cosa que fa que tothom sigui coresponsable i tothom sàpiga què s’hi fa.

Summary: El govern valencià lamenta el nou ajornament del finançament


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ha refermat que no es va equivocar quan va permetre la votació de les conclusions de la comissió d’estudi del Procés Constituent, el mes de juliol passat. D’aquesta manera ha valorat la decisió de la Fiscalia General de l’Estat d’encarregar al fiscal superior de Catalunya que presentés davant el TSJC una querella contra ella per suposats delictes de prevaricació i desobediència. ‘Vaig fer el que havia de fer i ho tornaria a fer perquè estic convençuda que el que vaig fer va ser defensar la sobirania del Parlament i la llibertat d’expressió’, ha declarat. Segons Forcadell, a l’estat espanyol no hi ha separació de poders. Ha dit que no s’entenia que el Tribunal Constitucional espanyol (TC) actués contra aquesta votació si abans no havia actuat contra la comissió. S’ha tornat a mostrar convençuda que havia actuat correctament en compliment de les seves funcions i ha assegurat que sempre defensaria la llibertat d’expressió, ‘perquè es pugui parlar de tot el que interessa als ciutadans’, a més de la llibertat de participació dels diputats. No fer-ho –ha dit– seria incomplir el mandat dels que els van escollir com a representants. Abans d’acabar, ha recordat que l’informe de les conclusions de la comissió del Procés Constituent s’havia votat en la mateixa comissió i s’havia publicat al butlletí oficial del parlament i que el TC no havia actuat sobre la comissió. ‘Per tant, no s’entén que sense haver actuat no es pugui després debatre en el ple’, ha acabat dient.

Summary: Forcadell, sobre la querella de la fiscalia: ‘Ho tornaria a fer’