La Moncloa, el congrés, la CEOE, l’Ibex 35… El poder a l’estat espanyol sembla molt fàcil d’identificar, però les evidències tenen arrels més profundes i protagonistes molt més desconeguts, fins i tot grisos segons com es miri. Andrés Villena, autor de Las redes de poder en España, explica com s’organitzen les elits i quin és el paper dels alts funcionaris d’estat. En aquesta entrevista relata que el poder real és un entramat de relacions i influències que posa en dubte que Espanya sigui una democràcia plena. —Qui mana realment a Espanya? Dir que és el president seria ser massa ingenu, suposo. —Hi ha una dita dels liberals, els autèntics, que diu que el president del govern és qui controla el Butlletí Oficial de l’Estat, on es deixa constància de totes les decisions estatals. Però ara et posaré un exemple, que de fet no surt al llibre, que demostra com funciona Espanya. El 2012, el govern de Mariano Rajoy va nomenar Jaime Pérez Renovales com a president de l’Agència Estatal del Butlletí Oficial de l’Estat. Aquest senyor és un advocat de l’estat que venia del consell d’administració del Banc de Santander. Durant dos anys va tenir el BOE literalment a les mans i després va tornar al Santander. Sembla una anècdota parcial, però en part respon a la teva pregunta. El poder, més que exercir-lo un individu és un conjunt de relacions de tres forces combinades: l’alt funcionariat, els partits polítics i les grans empreses. —Què diríeu a qui assegura que l’Ibex 35 és qui remena les cireres? —Que s’equivoca, en part. El problema és que cerquem sempre un amo o bé uns quants, i això ens acaba donant una informació incompleta sobre el poder. No l’encertem si diem que mana l’Ibex 35, perquè qui mana és una xarxa, un conjunt de relacions, que involucra els alts funcionaris, els polítics de rang alt i les grans empreses. El teixit de les seves relacions creen les àrees on es prenen realment les decisions que ens afecten a tots. —I això que diuen que Espanya és una de les vint democràcies plenes del món… —Hi ha un autor anomenat Joseph Schumpeter que deia que no es pot deixar elegir a la gent perquè és bruta, ignorant i com una massa, i que estava esgotada per a decidir per si mateixa. Per això teoritzava sobre una democràcia limitada per evitar allò que temia Hobbes al Leviatan, que ens matéssim els uns als altres. Aquesta visió tan pessimista és la que vertebra la nostra democràcia. Tenim una democràcia limitada en què el votant delega a una tecnocràcia. Una de les tesis principals del meu treball és que amb el nostre vot no fem sinó legitimar un seguit d’operacions i decisions que moltes vegades ens acaben perjudicant. —A què us referiu? —Grans privatitzacions, la reforma exprés de l’article 135 de la constitució per tornar el deute… Fins i tot l’aplicació del 155. Són decisions francament discutibles si te les mires de l’espiell de la democràcia participativa. En aquestes decisions hi intervenen alts funcionaris, la direcció política, les grans empreses o fins i tot Brussel·les, que té molt poder i no pas precisament elegit de manera democràtica. Aquesta combinació és la que constitueix l’elit de poder: un conjunt molt reduït de persones que, com que són tan poques i s’assemblen tant, no els costa gens d’estar d’acord. Tot i els processos electorals, nosaltres som molt lluny de controlar o saber en veritat què passa en aquest petit cercle de poder real. Això que tenim és una democràcia representativa, delegada i limitada que garanteix una sèrie de serveis, però que produeix allò que Marx anomenava alienació. —I què pot fer el ciutadà per alliberar-se d’aquestes limitacions i fiscalitzar les elits? —És una molt bona pregunta, però jo no sóc capaç d’aportar-hi cap solució. Entenc el llibre com una obertura d’un debat per a tenir uns electors més crítics amb les coses que passen ara. Al capdavall, els nostres polítics municipals, nacionals i comunitaris són construccions socials. —Ho podeu desenvolupar? —En vista d’una societat passiva que deixa un xec en blanc i que es desentén de la cosa pública, ells poden fer com vulguin, tal com passa ara. No fan servir la democràcia per a millorar les nostres condicions de vida. Tanmateix, en unes altres èpoques, com ara la transició, la gent tenia una forta consciència política, sortia al carrer i els sindicats eren molt poderosos. Al cap i a la fi, bona part de la valentia política atribuïda a Suárez, com ara la legalització del divorci, és gràcies a la mobilització i la pressió de la gent. L’estabilització de la democràcia ha dut una societat passiva i un sistema democràtic que sembla de consumidor: només hi connectem quan hi ha alguna cosa que ens interessa. —Una bona part del llibre la dediqueu al poder de la tecnostructura. Podeu explicar qui la forma? —Són els alts funcionaris. És a dir, advocats de l’estat, diplomàtics, tècnics comercials i economistes de l’estat, etc. Gent molt especialitzada i molt qualificada que és absolutament imprescindible en el govern de la cosa pública, però també en el món privat. Són molt pocs i provenen dels mateixos entorns, tant socials com acadèmics. Això fa que s’assemblin molt, que comparteixin valors i que creïn xarxes d’interessos, més que no pas de privilegis. Configuren una mena de classe administrativa tan necessària que acaba essent atreta cap a interessos partidistes o de les grans empreses. Els primers els ofereixen quotes de poder, i els segons, bonificacions i sous molt sucosos. I al final, aquesta tecnostructura no acaba essent ni pública ni privada, sinó un continu entre la cosa pública i la privada. —En podeu posar cap exemple que coneguin els lectors? —Alguns d’aquests funcionaris s’acaben fent molt coneguts, com ara Nadia Calviño, actual ministra de Pedro Sánchez, que és una tècnica comercial i economista de l’estat. Abans havia format part de l’equip de Pedro Solbes, quan era ministre de Zapatero, i també ha passat per la Comissió Europea. I ara, després de la partida de Christine Lagarde, la postulen per ser presidenta del Fons Monetari Internacional. Aquesta mena de portes giratòries no tenen res d’il·legal, però sí que defineixen la rellevància d’aquestes persones. Un altre exemple és Soraya Sáenz de Santamaría, que és advocada de l’estat i ha passat molt fàcilment del món públic al privat. Ha estat alta funcionària, ministra, vice-presidenta del govern i ara l’ha fitxat el bufet Cuatrecasas. A més, tot i haver canviat de costat, conserva la seva butaca al Consell d’Estat. —Ara que n’heu citat un exemple, per què són tan importants els advocats de l’estat? —Són gent que tenen l’estat al cap i una capacitat memorística bestial. Són considerats una mena d’eminències grises. Les promocions ronden la vintena de persones. Són molt pocs. Pensa que les oposicions són com una mili intel·lectual duríssima que no tothom pot aguantar. Cal molta la força psicològica, però també cal un altre factor: diners. Són gent que es passa anys i anys estudiant en acadèmies caríssimes. A més, cal anar a Madrid, fet que implica una trava més. D’aquesta manera, cada promoció genera una comunitat d’interessos, però també de sentiments. A més, gairebé tots tenen el mateix perfil ideològic conservador. —Aquesta endogàmia o sentiment de comunitat, l’exemplifica molt bé la mateixa Santamaría, que és casada amb Iván Rosa, un advocat de l’estat. —Sí, forma part de la promoció del 1996, que es coneix per la ‘Gloriosa’, perquè pràcticament tots tenen càrrecs molt influents. Rosa és assessor jurídic de la divisió internacional de Telefónica, González-Echenique va ser president de RTVE, Lourdes Centeno va ser vice-presidenta de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV), Marta Silva Lapuerta va ser advocada general de l’estat. Tots s’han col·locat. Hi ha sots-secretaris d’estat, directors generals, etc. —No vull ni saber-ne els sous. —Són gent que, com a advocats de l’estat, poden guanyar més de 4.000 euros al mes, però en un càrrec empresarial, com ara una assessoria jurídica al Banc Santander, poden quintuplicar-los fàcilment. La temptació de fer el salt és molt humana. Què passa? Que les empreses fan servir el seu coneixement per a aprofitar-se de totes les esquerdes i buits del sistema. Al cap i a la fi, els fan servir per a extreure grans plusvàlues de l’estat. Fa gràcia perquè grans empreses com ara OHL o ACS, tot i ser monstres capitalistes, depenen en gran part dels contractes estatals. Parlem de desenes de milions d’euros. Per ells, l’estat són unes grans mamelles que s’han de munyir. —A llibre assegureu que tenim mal enfocat el concepte de portes giratòries. Per què? —En lloc de portes giratòries, crec que hauríem de canviar de metàfora i parlar d’un hotel que té moltíssimes portes giratòries. Només ens fixem en els ministres que canvien de bàndol i no és això. Són alts funcionaris, secretaris d’estat o directors generals que se’n van a la gran empresa. Alts càrrecs empresarials que entren al govern a fer de lobby. Les adjudicacions de contractes públics i com es fan els plecs a mida de certes empreses ben connectades. Fiscalitzar tot això és pràcticament impossible. Al llibre, per exemple, explico que inspectors d’Hisenda despatxen en la jornada laboral amb grans empresaris per donar-los consells per a evadir impostos. Alguns altres participen en xerrades o conferències sobre optimització fiscal. Tot això no són estrictament portes giratòries, però exemplifiquen com funcionen les xarxes de poder. —Em podeu donar cap exemple de lobby dins el govern espanyol? —El primer govern de Mariano Rajoy (2012) és paradigmàtic. El ministre de Defensa era Pedro Morenés, que era un home de la indústria de l’armament. Luis de Guindos venia de Lehman Brothers i Endesa. El seu número dos, Íñigo Fernández de Mesa també tenia passat a la banca, Lehman Brothers i Barclays. Però el lobbisme anava molt més endins. Per exemple, la directora general de seguretat alimentària venia d’ocupar un càrrec similar a Coca Cola. —S’han de prohibir les portes giratòries? —És molt fàcil de criticar, però crec que la solució és molt més complicada que no pas una simple prohibició. Fiscalitzar al detall els moviments d’aquesta gent podria atemptar contra la seva llibertat individual. —En aquestes xarxes de poder, el PP i el PSOE s’han comportat de la mateixa manera quan han governat? —El comportament no és igual. Bona part dels alts càrrecs del PSOE són marcadament més humils que els del PP. Aquesta extracció de classe més humil determina unes expectatives més moderades. Per tant, no és estrany que alts càrrecs com ara Alfredo Pérez Rubalcaba tornin a la docència després d’haver passat per la política. Aquests casos gairebé no existeixen en el PP. Ara, en carteres com Economia, les diferències es dilueixen. Luis de Guindos, Pedro Solbes, Rodrigo Rato i Nadia Calviño segurament podrien sopar junts i estarien d’acord en moltes coses. De fet, les diferències les marquen més les conjuntures del moment que no pas les sigles del partit. Abans de les eleccions del 2015, la Comissió Europea va permetre a De Guindos d’augmentar el dèficit i suavitzar les mesures d’austeritat. Això seria una maniobra gairebé esquerranosa, però cercava de frenar el creixement de Podem, que tenia un discurs antiausteritat molt marcat i unes perspectives electorals molt bones. El PP i el PSOE, en l’economia, només tenen un objectiu: donar confiança a la UE i els mercats. Aquestes semblances, en part, també es deuen a la manca de sobirania de l’estat. La política monetària, per exemple, és cedida a una institució no democràtica. En aquest sentit, crec que els nostres polítics són castrats d’ençà de l’entrada en vigor del tractat de Maastricht. —Per què s’organitzen tan bé les elits? —Hi ha una frase demolidora de Gaetano Mosca, un pensador força conservador italià, que crec és bastant encertada. Ell deia que cent persones poden dominar-ne a deu mil, perquè els és molt més fàcil de posar-se d’acord. Imagina’t el procés perquè deu mil persones arribin a un consens, o més de quaranta milions, com és el cas d’Espanya. Doncs aquesta minoria, que per nombre ja els és més fàcil posar-se d’acord, a més a més, procedeix de llocs similars, han estudiat tots als mateixos centres i van als mateixos clubs socials. Tot això els genera una consciència de classe, unes complicitats i unes confiances que els faciliten molt les coses. —I què passa amb la resta, la gran majoria? —La resta és una massa de gent que és diversa i que es baralla per matisos. Assolir un acord, una organització, és francament difícil. Aquesta diversitat ens dificulta de trobar una identitat comuna, tot i que en els fons ens assemblem més que no ens pensem pas. Per això Podem, quan sorgeix, ho fa per oposar-se a la casta. Van generar una identitat en negatiu perquè no van trobar la manera de fer-ne en positiu, tot i que podien haver parlat de classe obrera, mileuristes, precariat, etc. Però van prioritzar la lluita contra la casta… Què ha passat? Que el relat ha aguantat una temporada, però una volta ets a les institucions i t’hi relaciones directament, amb la casta, la idea s’esfondra. El 15-M feia eslògans com ‘No som mercaderia, no som com ells’, però quan ha tocat fer el pas per a definir què som, només ens posem d’acord en una cosa: som molts. Encara no hi ha hagut un intent reeixit de definir-nos. Som una massa i, probablement, allò que més ens homogeneïtza són els productes que consumim. Amazon, Netflix, Coca Cola… Per dir alguna cosa. Però això no genera ni consolida una identitat. —L’endogàmia de les elits és heretada del franquisme? —Jo m’atreviria a dir que fins i tot ve de més lluny. El franquisme és la restauració d’un poder de classe que era amenaçat durant un període molt curt i tumultuós, la segona República. És una restauració pseudo-monàrquica, dictatorial i totalitària que restableix per la força uns interessos de classe gairebé medievals. La demostració de la influència que té encara és la irrupció de Vox. En aquest partit hi ha dirigents com Iván Espinosa de los Monteros, el rebesoncle del qual era l’ambaixador espanyol a l’Alemanya nazi. No et vull dir que ell sigui nazi, però sí que hi ha una sèrie de famílies que vénen del franquisme que han cristal·litzat en aquesta formació d’extrema dreta. Però no és solament això, molts dels cossos funcionarials van ser creats o reforçats pels tecnòcrates de l’Opus Dei del final dels cinquanta i principi dels seixanta. I el model, que cercava de sofisticar el sistema, encara perviu. —El cas d’Espinosa de los Monteros és interessant. El seu pare també té un bon currículum. —Carlos Espinosa de los Monteros és un noble. És marquès de Valtierra i, quan es mori, Iván Espinosa és qui heretarà el marquesat. És una dinastia aristocràtica que va ser clau durant la transició perquè Carlos Espinosa va ser assessor de Calvo Sotelo. Ell és un economista de l’estat. I tornem a la història de sempre, un alt funcionari, en aquest cas franquista, que aprofita la seva especialització per col·locar-se. Va ser vice-president de l’Institut Nacional d’Indústria (INI) durant la transició i president d’Ibèria per ordre de Felipe González. També ha passat per Mercedes o Inditex. Però no s’acaba aquí. El 2012, Rajoy el va recuperar per la cosa pública i el va nomenar alt comissionat de la marca Espanya. El motiu? Els seus contactes amb els grans empresaris. —Dieu que l’Institut Nacional d’Indústria fou clau en la transició. Per què? —La transició que ens han explicat de les manifestacions, les protestes, els sindicats… només n’és una part, perquè què va passar a l’INI és molt interessant i s’ha d’explicar. Va ser l’escola de gent que després va tenir molta responsabilitat en els governs de la UDC i el PSOE. Em refereixo a Calvo Sotelo, Miguel Boyer, Juan Antonio García Díez, Carlos Bustelo i García del Real o Oscar Fanjul, el primer director de Repsol. Eren personatges molt brillants que van estar sota la tutela de grans empresaris del franquisme. Penso en Claudio Boada o Rafael del Pino, franquistes aperturistes, que realment eren oportunistes. Variaven de posició segons el vent. L’INI demostra molt bé què fou la transició, una successió d’elits.

Summary: Andrés Villena: ‘Per les grans empreses, l’estat són unes grans mamelles que s’han de munyir’


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, s’ha compromès a convocar un referèndum si arriba a ser president del govern espanyol en les eleccions de desembre. En conferència de premsa, Iglesias ha acusat el president espanyol, Mariano Rajoy, de no estar a l’altura de les ‘circumstàncies històriques i excepcionals que viu Espanya i Catalunya’ i ha dit que s’ha convertit en el ‘millor cap de campanya’ del president de la Generalitat i número 4 de Junts pel Sí, Artur Mas. El cap de Podem ha assegurat que, si es fes el referèndum, ell seria contrari a la independència però defensaria ‘un projecte de país on cabés una nació que es diu Catalunya’. Per Iglesias, el conflicte català ‘no es resol amb l’immobilisme ni mesures cosmètiques com traslladar el senat a Barcelona’, en referència a l’actitud del govern espanyol i a la proposta del secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, de traslladar la cambra alta a la capital catalana, respectivament. ‘No tenim gens de por a la democràcia i diem obertament que han de ser els catalans que han de decidir la seva relació jurídica amb la resta de l’estat’, ha afegit Iglesias. El líder de Podem ha deixat clar que no vol que ‘Catalunya marxi d’Espanya’ però ha defensat que ‘els problemes s’han de resoldre democràticament’. En roda de premsa, Iglesias també ha dit que els resultats de Catalunya Sí que es Pot han estat ‘dolents’ i ha celebrat l’aposta ‘valenta i coherent’ d’ICV de formar part de la coalició. Segons Iglesias, junt amb Unió, la formació ecosocialista s’havia quedat ‘fora de joc’ en unes eleccions com les d’aquest diumenge que, ha dit el líder de Podem, ha estat marcada ‘per aquells que entenien que a Catalunya sobrava la meitat de l’electorat’.

Summary: Iglesias es compromet a convocar un referèndum sobre el futur de Catalunya si arriba a la Moncloa


L’independentisme ha començat la campanya electoral amb l’empenta de la indignació de la sentència del Tribunal Suprem i el convenciment que les eleccions espanyoles poden ser decisives per al futur del procés. La gestió de les contradiccions no és fàcil. ERC, JxCat i la CUP demanen que la ràbia ciutadana es canalitzi a les urnes tenint en compte les dificultats que comparteixen per la gestió de les institucions catalanes enmig de la crisi estratègica que paralitza el moviment. Al País Valencià, Més Compromís cerca arrencar com a mínim un segon escó, i a les Illes, Més-Esquerra aspira a obtenir representació al congrés espanyol davant l’hegemonia socialista que pronostiquen els sondatges. L’última oportunitat per a condicionar Sánchez? ERC, JxCat i la CUP avancen en el compte enrere electoral amb l’objectiu compartit d’evitar que Pedro Sánchez s’ancori en Ciutadans o en un pacte d’estat amb el PP. Aquesta pot ser l’última oportunitat per a condicionar l’executiu del PSOE i reprendre el fil de la incipient negociació del Palau de Pedralbes, que va morir amb la por dels socialistes d’un relator. La paradoxa és enorme. L’intent de fer valer els vots independentistes a Madrid arriba en un moment en què els socialistes espanyols ja han fet un gir espanyolista i han abandonat volgudament l’escenari viable d’un pacte amb Podem amb el suport de forces independentistes i perifèriques que hauria obert una finestra d’oportunitat per a un intent de negociació. I no tan sols és enorme, sinó que la paradoxa té una altra derivada. Perquè fan una crida a omplir les urnes espanyoles confiant en l’acció política al congrés i al senat quan la pràctica política dels dos últims anys ha buidat el govern de la Generalitat i el parlament d’accions per a avançar en la consecució de la República, davant les amenaces reiterades del govern espanyol, del Tribunal Constitucional i de la justícia espanyola. Si alguna cosa han après els partits des de la tardor del 2017, és que la represa de la unilateralitat arribaria seguida de més repressió. Però les cotilles imposades per Madrid són cada vegada més insostenibles per als partits independentistes en la gestió quotidiana de l’autonomia, perquè el PSOE ofega preventivament les institucions, fins i tot, fent inviable un debat parlamentari sobre l’autodeterminació com a resposta institucional a la sentència del Suprem. La cambra catalana ja no pot debatre ni votar declaracions polítiques sobre l’autodeterminació sense que els membres independentistes de la mesa incorrin en un delicte de desobediència. És a dir, ja no pot posicionar-se ni expressar-se lliurement sobre la qüestió. I d’aquí, la força de la paradoxa. Ara que les institucions autonòmiques semblen haver tocat sostre, l’independentisme cerca una via d’escapament a Madrid. Si no la troba, es pot obrir una nova etapa d’abast incert: hauran de lligar el seu destí a la represa de la iniciativa a les institucions catalanes sense que tinguin per ara un programa compartit. Això, o encomanar-se a l’alè de la lluita que continua al carrer. Altres aliats a l’estat Les tres forces comparteixen la diagnosi que finalment ha estat l’independentisme i el conflicte català que ha abocat Espanya a quatre eleccions en quatre anys. És així com ERC i JxCat s’han acabat convertint en un element de desestabilització i ara pretenen consolidar-se en la posició, situant el focus en les condicions que posen per arribar a qualsevol acord. Però, al capdavall, ha estat el PSOE qui no hi ha volgut negociar, especialment amb JxCat, al qual fins i tot ha negat la paraula. A la tàctica, s’hi afegeix per primera vegada la CUP, amb el propòsit de complicar encara més la governabilitat al PSOE (es diuen ‘Ingovernables’) i de fer arribar la veu dels anticapitalistes als grans debats parlamentaris espanyols, mentre intenten teixir aliances fora de l’hemicicle amb moviments antirepressius que han aixecat la veu arreu de l’estat espanyol. ERC ja es va aliar, en les anteriors eleccions, amb EH Bildu. Però ja no és solament l’autodeterminació el nexe que aglutina futures enteses. La solidaritat antirepressiva s’eixampla amb cada empresonament i cop de porra al carrer. El moviment s’engrandeix per sota amb la indignació ciutadana creixent per la retallada de drets i llibertats. Si l’aritmètica ho permet i Podem no s’enfonsa, JxCat i ERC provaran de fer la pinça a Sánchez. La incògnita és si realment podran obrir aquesta escletxa, davant l’evidència que el PSOE sembla haver abandonat definitivament Podem i cerca renéixer de les cendres de Ciutadans o gràcies a una sempre complicada abstenció del PP. ‘Spain, sit and talk’ s’ha convertit en la nova màxima de l’independentisme. Però la pressió per a asseure la Moncloa en una taula es pot exercir per diferents vies. Mentre el carrer tenalla les contradiccions de les institucions catalanes, els partits independentistes persisteixen en la utilitat del congrés i del senat espanyols aquest 10-N. El CIS pronostica que, per primera vegada, l’independentisme podria obtenir la majoria dels escons. Els sondatges, de fet, apunten que ERC tornarà a guanyar a Catalunya i que la CUP esgarraparà escons a JxCat, mentre que Podem no podrà recuperar l’espai que li ha pres Gabriel Rufián, per molt que miri de desgastar-lo repetint que ERC fa de portaveu del PSOE. Si el repartiment de forces és aquest, els resultats poden afegir encara més inestabilitat a la legislatura catalana. Per on avançar? Perquè el cas és que continua en joc la definició estratègica de l’independentisme. Gabriel Rufián no amaga el propòsit dels seus d’eixamplar la base i guanyar temps i suports abans de qualsevol nou intent institucional d’aconseguir la independència. El lema d’ERC és inequívoc: ‘Tornarem més forts’. Si revalida els resultats o els millora, Esquerra apuntalarà la seva posició de sortida per a unes pròximes eleccions catalanes, on el guanyador podria imposar definitivament el seu programa i posar fi a la incertesa estratègica. JxCat, mentrestant, avança amb l’amenaça que la CUP li prengui suports. Laura Borràs subratlla el caràcter independentista de la marca amb el lema ‘Ni un vot enrere’. Però arrossega el desgast evident de la gestió d’Interior, de la qual Rufián es desvincula apuntant a les responsabilitats dels Mossos d’Esquadra i del conseller. No són pocs els diputats de JxCat que han topat amb càrregues policíaques quan es manifestaven contra la sentència. Però el malestar que s’ha estès a una part del grup amb la gestió d’Interior, afegit al de Quim Torra, no s’ha imposat sobre la conveniència de mantenir Buch a Interior i entomar l’erosió electoral amb l’argument que es farà l’auditoria interna més gran sobre les actuacions que s’han desviat dels protocols. Més Compromís se centrarà en el finançament De bracet amb Íñigo Errejón, la formació de Mónica Oltra aspira a millorar els resultats del 28-A amb la marca Més Compromís. Joan Baldoví centrarà la campanya electoral en el clam valencià per a la millora del sistema de finançament. Aquesta és la clau de totes les voltes perquè, sense recursos, les promeses socials són inviables. La coalició insistirà en la manca de voluntat de Sánchez de formar un govern progressista, i en la necessitat que els valencians facin un vot útil per a condicionar el PSOE, amb el mirall de la formació d’un hipotètic Botànic espanyol. Segons l’últim CIS, els socialistes i el PP podrien empatar a dos escons a la circumscripció d’Alacant, mentre que s’imposarien amb facilitat a les de València i Alacant. A les Illes també pot guanyar còmodament el PSOE. Més-Esquerra, amb Guillem Balboa al capdavant, torna a aspirar a obtenir representació al congrés espanyol. Balboa branda el discurs de l’autodeterminació dels pobles, la defensa dels drets i les llibertats, i d’una aliança progressista a l’estat espanyol. Però la coalició de Més per Mallorca, Més per Menorca i Esquerra no ho tindrà fàcil per a aconseguir un diputat. En canvi, segons alguns sondatges, sí que podria endur-se’l la candidatura d’Errejón.

Summary: Els partits independentistes sotmeten les seves contradiccions a les urnes


Tot avui podeu seguir amb VilaWeb la jornada de les eleccions catalanes i a partir de les vuit del vespre recompte dels resultats en directe. Des d’aquesta pàgina de Directe us anirem informant tot al llarg del dia de les principals novetats que es vagin produint. Tot l’equip de periodistes de VilaWeb està desplegat per a donar la màxima cobertura a unes eleccions que van a definir el futur del Principat. Al llarg del dia i molt especialment al vespre els lectors que tinguin en els seus mòbils i tauletes la darrera versió de l’app de VilaWeb rebran alertes cada vegada que hi hagi una notícia rellevant. (Més informació) A partir del moment en el qual comencin a saber-se els resultats els podreu seguir en temps real des d’aquesta pàgina. Podreu seguir els resultats de tot el Principat, de circumscripció, de comarca i de població. També us oferirem la comparativa entre el vot als partits que reclamen el sí a la independència i els que n’estan en contra. Per a fer un seguiment dels resultats més intuïtiu i fins i tot divertit us oferirem l’independentòmetre, un giny que amb un sol cop d’ulls indicarà com de prop o lluny són els independentistes de la majoria absoluta. També us oferirem, amb la col·laboració de Marc Belzunces, mapes que aclariran què ha passat. Mapes que faran l’anàlisi del vot i la seva distribució, de les variables que puguin haver incidit en el resultat final, barri a barri i secció censal a secció censal. Totes les reaccions als resultats us les oferirem a través de notícies i vídeos conforme vagin passant. I també hi haurà espai per a l’anàlisi, en aquest cas amb opinadors i columnistes de tots els Països Catalans. Com sempre pararem també una atenció especial a la premsa internacional. Tots els articles dels principals mitjans de comunicació del món ja els podeu anar seguint des d’aquesta pàgina. I si voleu consultar les enquestes que s’han fet abans de les eleccions podeu fer-ho des d’aquesta pàgina. Els principals articles que hem publicat els trobareu també en aquesta pàgina. Divendres VilaWeb va publicar aquest editorial demanant el vot per Junts pel Sí i la CUP. Us recomanem finalment que us feu seguidors de VilaWeb a Twitter i Facebook, per seguir l’activitat que desplegarem en aquestes dues xarxes. L’any que VilaWeb fa vint anys aquesta és la notícia més important de la nostra història i la seguirem amb la intensitat i l’emoció que reclama.

Summary: VilaWeb fa un seguiment especial i extraordinari de les eleccions més importants


El president de la Generalitat, Quim Torra, el del parlament, Roger Torrent, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han vinculat aquest vespre la defensa dels drets socials amb la defensa de les llibertats públiques i polítiques i la democràcia en general. En la inauguració del sisè congrés de la Taula d’entitats del Tercer Sector Social, han dit que per lluitar contra les desigualtats socials cal també lluitar per una democràcia plena. Per fer-ho, s’han compromès a treballar administracions i entitats conjuntament. En els seus discursos inaugurals, Torra i Torrent han recordat les víctimes de l’accident ferroviari de Vacarisses i l’exili i empresonament de l’anterior govern, sobretot de la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, Dolors Bassa. Torra ha elogiat la riquesa del teixit associatiu català, però ha instat les entitats a no conformar-se i a no oblidar el seu objectiu de lluitar a favor de les persones. Per això, ha instat els congressistes a repensar el model social, a no tenir por de l’statu quo i dels canvis profunds. Torrent ha dit que els objectius de les entitats socials són els objectius del republicanisme: llibertat, igualtat i fraternitat. Vinculant la defensa dels drets socials amb la lluita política, ha lamentat que el govern espanyol i el Tribunal Constitucional hagin vetat iniciatives socials de la cambra catalana. Per això, ha agraït a la Taula la defensa dels drets socials de tots els catalans. Colau ha dit que les desigualtats socials i la problemàtica política no són exclusives de Catalunya, sinó que les vincula a moviments globals. Per això, ha dit que cal lluitar contra el poder dels mercats, perquè la societat es juga la seva cohesió social, la democràcia i les llibertats. Per fer-ho, calen mesures de xoc, però també ‘canviar les regles del joc’, i alhora ser pragmàtics i aprovar pressupostos amb mesures socials. La batllessa de l’Hospitalet, Núria Marín, ha dit que els ajuntaments s’han sentit sols durant la crisi i que cal que sumin totes les administracions i totes les entitats per ser més eficients. La Taula d’entitats del Tercer Sector Social de Catalunya organitza el sisè Congrés del Tercer Sector Social, que se celebra els dies 21 i 22 de novembre a La Farga de l’Hospitalet. Amb el lema ‘Desigualtats socials, solucions locals’, el congrés és un espai de debat i reflexió que aprofundeix en la relació entre el món local i les entitats socials. Les transformacions socials i les noves necessitats que se’n deriven són reptes que requereixen respostes integrals, transversals i el treball en xarxa de tots els actors implicats en el disseny i desenvolupament de les polítiques socials.

Summary: Torra, Torrent i Colau vinculen la defensa dels drets socials amb la defensa de la democràcia


‘Són tres pàgines per a governar Espanya quatre anys sis partits. No cal dir res més’, ha dit el president de Ciutadans, Albert Rivera, sobre la proposta d’última hora de Compromís per a desblocar la negociació i fer possible la investidura d’un nou president espanyol. ’És quelcom que ni tan sols mereix ser valorat’, ha reblat Rivera en la compareixença després d’haver-se reunit amb Felipe VI. ‘Si el PSOE l’accepta , i aconsegueixen majoria, nosaltres estarem a l’oposició’, ha dit Rivera, que s’ha presentat com l’únic capaç de dialogar i arribar a consensos en els últims quatre mesos. Però en aquest cas ha donat pràcticament per fetes unes noves eleccions, fent una crida fins i tot a l’electorat a tenir en compte com s’han comportat els partits durant els tres mesos de negociació amb vista a decidir sobre el vot. Compromís havia fet una maniobra d’última hora per a evitar la convocatòria d’unes noves eleccions espanyoles, aprofitant la reunió que tenia avui amb Felipe VI en la ronda de consultes que fa el rei espanyol. Joan Baldoví ha presentat l‘Acord del Prado’, inspirat en l’Acord del Botànic en què es va fonamentar el pacte entre PSOE, Compromís i Podem que va fer possible el govern de canvi al País Valencià. Podem ha aplaudit la mesura, i ha emplaçat el PSOE a moure fitxa. I els socialistes s’han afanyat, conscients que hi ha poc temps i que s’obria una petita escletxa per a evitar unes eleccions que ningú no veu clares. El portaveu del PSOE al congrés, Antonio Hernando, ha comparegut per anunciar que veieu amb bons ulls la gran majoria dels trenta punts del document de Compromís, al qual han donat categoria de base sobre la qual fonamentar la solució a l’ancoratge de la negociació. Hernando ha dit que subscrivien vint-i-set dels trenta punts, i que només introduirien matisos en tres. Però perquè la investidura de Pedro Sánchez pugui tirar endavant, a més del vot favorable de PSOE, Podem i Compromís, caldria com a mínim l’abstenció de Ciutadans. Per a convèncer Ciutadans, els socialistes havien proposat un govern de Pedro Sánchez integrat per membres del PSOE i per ‘persones independents de diferent trajectòria’, és a dir, proposa a uns i altres que puguin proposar personatges pròxims a ells per a formar part del pròxim executiu. I una altra proposta, que recorda la que va fer Artur Mas quan cercava a la desesperada el suport de la CUP a la investidura: Pedro Sánchez se sotmetria a una qüestió de confiança el juny del 2018. A canvi, els socialistes demanen que els qui subscriguin l’acord es comprometin a aprovar dos pressupostos per a donar estabilitat parlamentària. Ciutadans ha menystingut el document fins i tot tenint en compte que feia desaparèixer cap referència a un referèndum o consulta a Catalunya o al dret de decidir. La qüestió territorial queda indicada en el punt 27, que diu: ‘Abordar les crisis territorials de l’estat des d’una perspectiva democràtica i avançar cap a un model federal’. Podem ja ha dit que veia bé la proposta; tampoc la veu pas malament En Comú Podem, ni tan sols la dissolució del dret de decidir en el punt 27. Però el seu portaveu, Xavier Domènech, ha criticat la proposta que ha fet després el PSOE, pel fet de demanar un xec en blanc sobre dos pressupostos i la incorporació de Ciutadans a l’acord. Aquest és el document dels trenta punts de Compromís: El document vegeu el PDF

Summary: Ciutadans menysprea la proposta de Compromís i enterra una possibilitat d’acord


La jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela ha processat l’ex-president de la Generalitat Valenciana José Luis Olivas, els empresaris Juan Ferri i José Baldó i 45 persones més arran de les operacions immobiliàries de la societat Grand Coral a Mèxic. Segons la jutgessa, les operacions, per valor de 750 milions d’euros, van comportar ‘una autèntica operativa de desfalc’ de Bancaixa i Banc de València. En una interlocutòria amb data de 31 de juliol, la magistrada instructora, que el setembre passarà a formar part de la sala penal del Tribunal Suprem, ha conclòs la instrucció que va començar el juny de 2015. Considera que els fets són constitutius d’un delicte societari continuat en la modalitat d’administració deslleial de gestió fraudulenta del patrimoni social o d’apropiació indeguda i d’un delicte d’emblanquiment de capitals. D’altra banda, la magistrada també acorda l’arxiu de la cusa respecte de nou persones investigades a petició de la fiscalia. A més, emplaça les acusacions perquè en un termini de deu dies sol·licitin l’obertura de judici oral formulant escrit d’acusació o el sobreseïment de les actuacions.

Summary: L’Audiència espanyola processa l’ex-president José Luis Olivas i 47 persones més per ‘desfalc’


‘L’intent del govern espanyol per a reprimir la veu del poble de Catalunya ha fracassat’. Així comença l’article que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que ha publicat avui a Politico. El president explica que el resultat del 21-D ha demostrat que ‘el sentiment independentista’ s’ha consolidat i continua creixent. Segons Puigdemont, les eleccions també han ratificat el resultat de l’1-O, que el govern espanyol va voler denigrar amb la seva propaganda i violència. ‘Les eleccions del 21 de desembre van ser convocades per Madrid, amb el seu cens, la seva junta electoral, el seu recompte de vots i les seves regles de joc. Quin va ser el resultat? Més vots independentistes que l’1 d’octubre’, escriu. El president explica totes les dificultades i traves amb les quals ha topat l’independentisme durant l’aplicació del 155 i la campanya electoral. En aquest sentit, destaca que l’empresonament de part del govern. Per això, escriu: ‘Això demana atenció i respecte. Cap de les dues coses les han ofert el govern espanyol i la UE. El desig per la independència és un fenomen real que el protagonitzen ciutadans europeus que s’expressen impecablement de manera democràtica i pacífica.’ En aquest sentit, Puigdemont demana a Madrid que reconegui la realitat i que no continuï mirant a Catalunya com li agradaria que fos. Si es fa així, el president considera que es poden fer ‘grans avanços’, però avisa que cal acabar amb les humiliacions, els assetjaments i la propaganda. ‘Cal demostrar respecte escrupolós amb les decisions dels ciutadans’, diu. De totes maneres, el president avisa que Mariano Rajoy actua de la mateixa manera que abans del 21-D, perquè el resultat electoral li és igual. Així manté l’estratègia repressiva contra l’independentisme i és nega a retirar la intervenció de l’autogovern. A més, denuncia que la Moncloa no ha intentat obrir cap via de diàleg amb els partits independentistes, perquè es nega a acceptar que el 21-D ha estat ‘un correctiu’ pels ideòlegs de la via repressiva. Puigdemont vaticina que alguns dirigents europeus restaran en silenci davant d’aquesta situació. ‘Ja no ens sorprèn, però ens decep’, escriu. Segons el president, fer costat de manera incondicional al govern espanyol no ajudarà a solucionar un problema que no para de créixer i que no es pot fer desaparèixer amb ‘càrregues policíaques, porres, empresonaments, exili i prohibicions.’ ‘Negociar no és un signe de debilitat o covardia, sinó una demostració de gran força democràtica’, diu el president. En aquest sentit, Puigdemont escriu que ‘cal algú’ que digui al govern espanyol que la seva estratègia és errònia i només complica la situació. ‘Madrid ha d’entendre que cal diàleg, negociació i acord per a vertebrar la futura relació que els Catalans volen amb Espanya. Una relació basada en el respecte, el reconeixement, la comparació i la igualtat.’

Summary: ‘Catalunya no serà silenciada’, l’article de Carles Puigdemont a Politico


Les xifres definitives del vot exterior per correu indiquen que l’independentisme és l’opció majoritària. Dels 14.781 votants, un 64,11% va donar suport a alguna de les dues forces independentistes. Però aquest percentatge hauria pogut ser més alt si el vot exterior no s’hagués trobat amb tantes dificultats. I, de fet, hauria tingut efectes en els resultats totals de les eleccions. Si s’hagués facilitat l’exercici del vot exterior per correu, el percentatge total de l’independentisme —que voreja el 48%— s’hauria aproximat més al 50%. Un de cada tres residents a l’estranger que van sol·licitar el vot per correu no ha pogut votar finalment, perquè quasi 7.000 paperetes es van quedar pel camí. Una participació més elevada des de l’exterior fins i tot hauria pogut repercutir en el repartiment d’escons, i Junts pel Sí hauria pogut guanyar dos diputats, un per Barcelona i un altre per Tarragona. Tan sols un sol diputat més hauria estat molt important per a Junts pel Sí, perquè amb 63 Artur Mas hauria pogut ser investit president de la Generalitat amb majoria simple i no hauria hagut de dependre dels diputats de la CUP. Tanmateix, ara, amb el recompte final, el nombre d’escons de cada partit no canvia. Junts pel Sí té 32 diputats a Barcelona i necessitava 15.000 vots més per a sumar-ne un altre en aquesta circumscripció. Però el total de votants des de l’estranger d’aquesta demarcació ha estat de 16.402, dels quals finalment 5.678 han donat suport a la coalició. Borràs: ‘Impedir els vots no és democràcia’ La consellera de Governació, Meritxell Borràs, que ahir va presentar els resultats definitius del vot exterior, va evitar de parlar d’intencionalitat política, però va lamentar que l’estat espanyol hagués vulnerat de manera flagrant un dret bàsic ciutadà. ‘En democràcia el vot és sagrat. Impedir-ne molts no és democràcia’, va dir. I demanà a Europa que prengués nota de la situació. En total, únicament el 7,5% del cens estranger ha participat en aquestes eleccions. La Generalitat portarà al Tribunal Suprem aquestes incidències i estudiarà després totes les vies de defensa davant les instàncies internacionals. Té dos mesos per a presentar aquest primer recurs. El Departament de Governació ja ha obert un canal per tenir coneixement de tots els entrebancs amb què s’han trobat els catalans a l’exterior a l’hora de votar. A hores d’ara ja té moltes incidències comptabilitzades. El govern ha pres aquesta decisió ‘per protegir al màxim un dret fonamental i inviolable’, tenint en compte que la junta electoral no va acceptar d’ampliar el termini de votació a l’exterior. Les xifres Junts pel Sí ha estat l’opció majoritària per als votants a l’exterior, amb 7.894 paperetes de les 21.771 emeses des de l’estranger, el que suposa un 53,72%. La CUP és la segona candidatura amb més suports dels residents de fora de l’estat espanyol, amb 1.526 vots (10,39%). Això significa que el 64,11% dels que han participat aquest 27-S des de l’estranger han apostat per opcions independentistes, segons es desprèn de les dades facilitades aquest dimecres pel departament de Governació. Darrere de la llista unitària i l’esquerra independentista, C’s és la formació que atresora més vots (1.429, un 9,73%), seguida de Catalunya Sí que es Pot (8,38%), el PSC (6,98%), el PPC (5,81%) i Unió (2,89%). A la demarcació de Barcelona, 11.065 persones del total de 151.549 del cens estranger, han votat el 27-S. D’aquestes, 5.678 han optat per Junts pel Sí, 1.189 a la CUP, 1,159 a Ciutadans, 1.027 a Catalunya Sí que es Pot (CSQEP), 815 al PSC, 629 al PPC i 297 a UDC. Del total de vots estrangers vàlids a Tarragona (1.726), el 61% han anat a parar a les dues formacions independentistes. En concret, 29 sufragis han anat a parar a Unió, 80 al PSC, 511 a Junts pel Sí, 83 a la CUP, 70 al PP, 101 a C’s, 63 a Catalunya Sí que es Pot i 29 a Unió. Pel que fa a Girona, el cens de residents a l’estranger era de 15.266 persones, de les quals 1.967 van demanar el vot i 1.421, finalment, van acabar comptats a les urnes. Junts pel Sí s’endú la majoria dels vots (848), seguida de la CUP (146), C’s (100), PPC (88), PSC (80), CSQEP (68), UDC (50). Finalment, 1.313 persones han votat a l’estranger per la demarcació de Lleida, sobre el total de 14.623 que tenien dret a fer-ho. D’aquest nombre de votants, 857 van escollir Junts pel Sí, 108 la CUP, 69 Ciutadans, 73 CSQEP, 50 PSC, 66 PPC, 49 Unió.

Summary: Un 64% del vot exterior és independentista


El president de la Generalitat, Quim Torra, comença avui la ronda de contactes per acordar una resposta a la sentència del Tribunal Suprem, que se sabrà a la tardor. El president vol aconseguir la unitat estratègica de l’independentisme en el primer aniversari de mandat, del qual avui farà balanç. Entre rumors d’eleccions anticipades, Torra repassarà l’obra de govern després d’haver superat l’aplicació del 155 i explicarà mesures concretes, sobretot en l’àmbit social. Tot seguit es reunirà amb la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i amb el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, per esbossar la resposta que caldrà donar a una sentència previsiblement contrària als dirigents independentistes. Les primeres mesures del govern de Torra van tenir relació amb l’aixecament del 155, després de set mesos de suspensió d’autonomia. L’executiu va decidir de personar-se a les causes judicials obertes i crear el Comissionat del 155, encarregat d’avaluar l’impacte de l’aplicació de les mesures d’intervenció de l’autonomia. El mateix dia, l’executiu també va aprovar la creació de l’Oficina de Drets Civils i Polítics, encarregada de fer una diagnosi de l’estat de les llibertats i drets bàsics a Catalunya. Mesos després, l’executiu creà el Consell Assessor per a l’impuls d’un Fòrum Cívic i Social pel Debat Constituent que encapçala Lluís Llach. L’objectiu d’aquest fòrum és fomentar un debat ciutadà però no pas redactar una constitució catalana ni obrir un procés constituent. Un mes després de la formació del govern, al juliol, JxCat i ERC van viure un xoc per la manca d’estratègia conjunta sobre com afrontar la suspensió dels diputats a la presó i a l’exili. Unes discrepàncies que, fins i tot, van originar la suspensió d’un ple al juliol. Les vacances d’estiu no van servir per a llimar les diferències, que van tornar a fer-se paleses a l’octubre. Al final, la fórmula aprovada per ERC va ser de designar substituts i no mantenir la delegació de vot. Una fórmula que JxCat va refusar d’aplicar als seus diputats, de manera que durant uns quants mesos l’independentisme no va tenir la majoria absoluta aconseguida a les urnes el 21-D. Les eleccions espanyoles i les suspensions dels diputats electes han permès de recuperar-la. L’executiu de Torra va tenir tres canvis de consellers el primer any, tots relacionats amb les eleccions espanyoles o municipals. Al novembre, Ernest Maragall (ERC) va presentar la renúncia com a conseller d’Acció Exterior, Relacions Internacionals i Transparència per centrar-se en la cursa electoral per Barcelona i el va substituir Alfred Bosch. Més recentment, al març, dues conselleres de JxCat, la de la Presidència i portaveu del govern, Elsa Artadi, i la de Cultura, Laura Borràs, també van deixar l’executiu. La primera per presentar-se de número 2 del partit per Barcelona i la segona per anar també de número 2, a la llista de les eleccions espanyoles del 28 d’abril. Meritxell Budó es va posar al capdavant de Presidència i Mariàngela Vilallonga, a Cultura.

Summary: Torra obre contactes per pactar la resposta al Suprem espanyol


‘És un jutge considerat més progressista que no Manuel Marchena’, diuen la majoria de perfils d’urgència d’Andrés Martínez Arrieta publicats ara que s’ha sabut que presidiria el tribunal que jutjarà els presos polítics per l’1-O. Tenint en compte el currículum de Marchena, amb vincles amb l’ala més dura del PP i amb l’aznarisme, no és pas difícil de situar-se una mica més a l’esquerra que ell. Martínez Arrieta pertany a l’associació de jutges Francisco de Vitoria, una escissió de la més conservadora Associació Professional de la Magistratura. Però no és pas per les opinions pròpies que hom es pot fer una idea de les seves posicions i del seu tarannà, sinó per les decisions que ha pres com a magistrat. I Arrieta va intervenir en una resolució judicial polèmica que no fa gaire que el Tribunal Europeu de Drets Humans va censurar. Fou un dels jutges que el 2011 van formar part de la sala del Suprem que va absoldre els quatre agents de la Guàrdia Civil que havien torturat Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat d’ETA a Barajas. Els agents havien estat condemnats prèviament per tortures greus i lesions per l’Audiència de Guipúscoa a presó i inhabilitació, però el Suprem els va absoldre. Enguany, el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar l’estat espanyol a indemnitzar Portu i Sarasola per danys morals i per no haver investigat les tortures de què havien estat víctimes. Martínez Arrieta i els altres jutges van dir que no es podien creure el relat de Sarasola i Portu perquè no els veien cap rastre dels cops de puny i les puntades de peu que havien rebut i van absoldre els guàrdies civils torturadors. Fins que, al cap de set anys, la justícia internacional va acabar donant la raó als demandants. I no és pas l’únic cas en què Martínez Arrieta ha participat en una decisió judicial qüestionada després per la justícia internacional. Fou el ponent de la sentència del Suprem que el 2011 va mantenir la inhabilitació a Arnaldo Otegi, acusat i condemnat per pertinença a ETA quan provava d’impulsar el procés de pau al País Basc. Justament la setmana passada el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar Espanya per no haver garantit un judici imparcial a Otegi, per la manca d’imparcialitat de la jutgessa de l’Audiència espanyola, que el va condemnar, Ángela Murillo. Va començar de jutge de primera instància a Azkoitia (Guipúscoa) i després va anar a Madrid, on també fou jutge de primera instància i de l’Audiència provincial de Madrid. El 1989 va aconseguir un lloc al gabinet tècnic del Tribunal Suprem i deu anys més tard va entrar a formar part de la sala penal del tribunal, essent el més jove a fer-ho. Era el 1998. Després d’una trajectòria llarga al Suprem, va dirigir alguns casos d’importància mediàtica, com el que va condemnar Baltasar Garzón per prevaricació per les escoltes del cas Gürtel i com el que el va absoldre per la investigació de les fosses del franquisme. Ara fa un any fou designat pel Consell General del Poder Judicial com a magistrat per a tenir coneixement de les activitats del CNI en cas d’absència del primer magistrat per a fer-ho. Però de l’activitat d’aquests últims anys de Martínez Arrieta al Suprem hi ha un parell de fets que haurien d’invalidar-lo per a presidir la sala que jutjarà els presos polítics. De fet, els advocats de la defensa van recusar –sense èxit– aquest magistrat i alguns altres que formen part del tribunal. El motiu és que Martínez Arrieta fou un dels jutges que van admetre la querella que el 30 d’octubre de l’any passat va presentar José Manuel Maza, aleshores fiscal general de l’estat espanyol. L’aplicació d’un judici de valor per a decidir que hi havia base per a començar la instrucció del cas per rebel·lió o sedició i malversació contra els acusats els hauria hagut d’invalidar. I encara hi ha més, en el cas de Martínez Arrieta: també fou un dels jutges de la sala del Suprem que va condemnar Francesc Homs per l’organització del 9-N. Ni l’una cosa ni l’altra no han impedit que continués formant part del tribunal de l’1-O, ni que a sobre, ara, en sigui el president.

Summary: Martínez Arrieta: el jutge de l’1-O que ja es va picar els dits amb Estrasburg


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha hagut de rectificar. Després de les declaracions racistes fetes dilluns al paranimf de la Universitat Complutense de Madrid, on va dir que els Estats Units tenien poca història i que ‘l’única cosa’ que havien fet era ‘matar quatre indis’, avui s’ha disculpat. Ho ha fet a Twitter. ‘Dilluns passat em vaig referir de manera excessivament col·loquial, fet que lamento, a la quasi-aniquilació de nadius americans’, ha dit. porque, además de compartir idioma, las colonias originales no se habían enfrentado en guerras sangrientas entre ellas durante siglos, como ocurrió en el Viejo Mundo. Al contrario, se unieron para acabar con los habitantes primigenios de América del Norte. (2/3) — Josep Borrell Fontelles (@JosepBorrellF) November 28, 2018 Esto se hizo, de hecho, a gran escala y no debe minusvalorarse. Todo mi respeto y solidaridad con la comunidad nativa americana. (3/3) — Josep Borrell Fontelles (@JosepBorrellF) November 28, 2018

Summary: Borrell rectifica i demana disculpes per les declaracions racistes


Aquest matí es fa al jutjat mercantil 11 de Barcelona la vista oral per a avaluar les mesures cautelars que Foment del Treball demana que s’imposin a l’ANC arran de la campanya ‘Consum estratègic’, la qual considera que és competència deslleial. L’ANC ha fet una crida a concentrar-se a les nou del matí a la Ciutat de la Justícia. Una concentració ha donat suport als responsables de l’entitat que hi han anat, entre els quals la presidenta, Elisenda Paluzie, i el vice-president Josep Cruanyes. ‘És a l’inrevés. La ironia és que les nostres campanyes promouen la competència’, ha dit Paluzie. L’ANC activa un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació L’ANC va presentar la campanya el novembre del 2018 amb l’objectiu ‘d’enfortir una economia catalana molt més deslligada de les pressions polítiques’ i d’incentivar que s’abandonessin ‘empreses de tipus oligopolístic’ que havien ‘participat obertament en la campanya de la por’ contra l’independentisme. Al juliol, la patronal va demanar al jutjat mercantil que imposés mesures cautelars contra la campanya. Concretament, vol que s’obligui l’ANC a tancar la web de ‘Consum estratègic’, que deixi de parlar-ne, de promocionar-lo i de fer-ne fires, com la de la Diada. La petició de mesures que analitza avui la jutgessa és el pas previ a una querella per danys i perjudicis per competència deslleial, que de moment Foment no ha interposat. ‘Foment diu que induïm a fer canvis profunds en el mercat que el distorsionen i que poden tenir conseqüències molts greus per als actors que ja hi ha actualment’, explica a VilaWeb David Fernández, responsable de la campanya i membre del secretariat de l’ANC. Però l’ofensiva de la patronal no s’acaba aquí. També ha presentat una denúncia a l’Autoritat Catalana de la Competència perquè sancioni l’ANC per conducta anticompetitiva i contrària a la bona fe. Concretament, es podrien arribar a imposar multes de seixanta mil euros als responsables de la campanya i als quatre càrrecs orgànics de l’ANC: la presidenta, Elisenda Paluzie, el vice-president, la secretària i el tresorer. Fernández diu que l’ANC té la consciència tranquil·la malgrat l’acció de Foment. ‘No té cap mena de sentit, no porta enlloc. La campanya de consum estratègic és en positiu: en cap moment no es fa boicot a ningú ni hi ha cap mena de llista. El que es fa és apoderar la gent facilitant tota la informació possible d’aquelles empreses que es volen significar. Fem de corretja de transmissió, res més’, explica. El responsable de la campanya creu que Foment ha emprès aquestes dues accions perquè té por. ‘Tenen pànic, perquè han començat a veure que quan ells parlen de distorsió en el mercat, en realitat, no diuen quin: és el de l’Íbex 35, de les grans empreses estatals i paraestatals. No defensen les PIME ni els autònoms, sinó les grans empreses, que són el seu primer client.’ L’èxit de la Diada L’últim gran episodi de promoció de la campanya ‘Consum estratègic’ va ser durant la Diada. L’ANC va instal·lar l’espai ‘Eines de país’ al pla de Palau, a Barcelona, en el qual centenars de persones van poder informar-se sobre les empreses compromeses amb l’economia catalana i tramitar la migració de serveis com ara l’energia, les comunicacions i les assegurances. Segons dades de l’ANC, es van formalitzar més de 1.500 contractes. Un any abans, a la fira que es va fer a Manresa i que va ser una de les més reeixides, les contractacions van quedar lleugerament per damunt de les sis-centes. ‘Les empreses que van implicar-se més a les fires de consum estratègic durant la Diada han triplicat les contractacions habituals en una fira qualsevol. Fins i tot, n’hi va haver una que va fer set vegades més contractes que de costum’, explica Fernández. Destaca el fet que, a Barcelona, va ploure per la Diada i que la fira va tancar a les tres de la tarda. ‘Si extrapolem les dades d’unes quatre hores de funcionament a les nou habituals d’una fira de dia sencer, ens n’hauríem anat a les 3.000 o 3.500 contractacions. És una autèntica bestiesa i deixa molt i molt clar que hi ha una consciència de canvi i d’apoderament que ja ha arrelat en la ment de la gent’, conclou.

Summary: Primer embat de Foment del Treball contra l’ANC pel consum estratègic


El Síndic de Greuges ha obert una investigació d’ofici per aclarir si hi ha hagut responsabilitat del ministeri de Foment i d’Adif en el descarrilament de Vacarisses per falta d’inversió en infraestructures i de prevenció en la seguretat de les persones. El Síndic, que s’adreçarà al ministeri en aquest sentit, ja va fer un informe el 2016 sobre els drets de les persones en els serveis ferroviaris a Catalunya, que inclou 75 recomanacions per garantir la qualitat del servei públic de transport ferroviari. En aquest treball constata un dèficit d’inversions a Rodalies i Regionals. Ribó també va començar a investigar al juliol les esllavissades, i va demanar informació al respecte al Departament de Territori i al Col·legi de Geòlegs. En l’informe del 2016, el Síndic constata que ‘és una evidència que el traçat de la xarxa ferroviària de Rodalies i Regionals es manté pràcticament intacte des de fa gairebé quaranta anys’ i insta Adif a treballar de manera activa per assegurar l’estat correcte de les infraestructures, com ara vies, talussos, catenàries o altres instal·lacions. La investigació del 2018 sobre esllavissaments de terres i despreniments de roques es va dirigir al Govern i al Col·legi Oficial de Geòlegs. Aquest últim apunta la necessitat de coordinació entre tots els operadors que gestionen les infraestructures viàries i ferroviàries per fer una recopilació de dades i poder crear una eina de gestió del risc d’esllavissades i despreniments, tot identificant els punts crítics del territori.

Summary: El Síndic de Greuges investigarà si hi ha hagut responsabilitat de Foment i d’Adif en el descarrilament de Vacarisses


If anyone from the Spanish government or the Partido Popular was in the large European parliament conference room last night, they must have been left speechless. The three-hundred and fifty chairs already in the room were not enough: the corridors, on both sides and stretching all the way to the back, were full of people who listened while standing as the Catalan president, Carles Puigdemont, vice-president, Oriol Junqueras, and minister of foreign affairs, Raül Romeva argued the need for a referendum on independence from Spain; the top Catalan politicians denounced the Spanish government’s entrenched opposition to the vote, and called on European institutions to get involved. About forty MEP and their aids, from every political affiliation, were in attendance, in addition to a sizable representation of Catalan parties and organizations, some fifty embassy staff from various countries, and about twenty international journalists, according to the event organizers. The presence of the Portuguese socialist MEP Ana Gomes was significant; Gomes tweeted and spoke to journalists demanding that the Spanish government start a dialogue with those seeking Catalan independence. Also significant was the attendance of Helga Stevens, Flemish MEP representing the European Conservatives and Reformists and recently a candidate for the presidency of the parliament; and Laszlo Tokes, a Hungarian MEP from the European People’s Party, and former vice-president of the chamber. Despite the call to boycott the event made by Esteban González Pons, the Spanish PP’s spokesman in the European parliament, Tokes was accompanied to the hearing by Francesc Gambús, the Catalan MEP with the People’s Party. Also present were MEPs from the European Free Alliance-Greens, including the Latvian politician Tatjana Ždanoka, a representative of the Russian-speaking minority in that country; Ernest Urtasun, a member of Catalonia’s leftist environmentalist party ICV; Alyn Smith and Ian Hudghton, from Scotland; Bodil Valero, from Sweden; Mark Demesmaeker, from Flemish Belgium; Matt Carthy, from Ireland; Margrete Auken, from Denmark; as well as Jordi Sebastià, from the Catalan party Compromís. Among the members of the European United Left were Syriza MEP Sofia Sakorafa; Xabier Benito, a Spanish Basque Country politician from Podemos; and Liadh Ní Riada, from Ireland. From the Alliance of Liberals and Democrats, there was Portuguese MEP Antonio Marinho Pinto; Renate Weber, former Court of Human Rights judge, from Romania, who had a brief conversation in Romanian with President Puigdemont of Catalonia; Ivo Vajgl, former foreign minister of Slovenia; Petras Austrevicius, former foreign minister of Lithuania; Ivan Jakovcic and Jozo Rados, from Croatia; and Izaskun Bilbao and Josu Juaristi, from the Spanish Basque Country, the later an MEP with Bildu. Also present were the president of the Flemish parliament, and members of the regional committee and think tanks. The arrival of the speakers was greeted with an ovation, especially from the Catalans in attendance. Although many Catalans were present at the hearing, attendees from other countries were also well represented. When President Puigdemont began his speech, in Catalan, members of the audience who had been able to find a seat in the room listened to the simultaneous translation, which was offered in English and French. Most were in the front seats, reserved for MEPs. Puigdemont, Junqueras and Romeva all spoke in a deliberately solemn tone. If the room had been half empty, it would have no doubt been ridiculous. But it was not. In fact, attendees could have filled two rooms of the same size. It was a far cry from a ‘cafeteria event’, as González Pons had described it, given that the conference room in question holds twice the capacity of the largest hall of the European parliament. The tone of the speakers was therefore an appropriate corollary to a day that in the end assumed a dimension that the PP would not have wished for. And it ended up this way thanks in good measure to the publicity that they themselves, and the Spanish government, have given the event throughout the week. The hearing turned out to be, perhaps, the main public act of the independence movement’s internationalization to have taken place so far.

Summary: MEPs from fourteen countries and all political groups attend hearing with Puigdemont, Junqueras and Romeva in Brussels


La convocatòria contra Felipe VI, repicant atuells a l’hora del seu discurs televisat, ha estat un èxit. L’ANC, Òmnium Cultural, els CDR i partits com JxCat, ERC, En Comú Podem, la CUP i Més per Mallorca havien convocat la protesta amb l’etiqueta #CoronaCiao coincidint amb el discurs del rei espanyol després d’haver-se reunit amb el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i els quatre ministres del comitè tècnic de la gestió de la pandèmia del coronavirus: Salvador Illa, Margarita Robles, Fernando Grande-Marlaska i José Luis Ábalos. Vegeu alguns dels vídeos del repic de cassoles a Barcelona, Lleida, València, Palma, Girona i Tarragona, entre més viles i ciutats del país. #CrisiCoronavirus | Cassolada des dels balcons d'algunes ciutats i pobles de la Comunitat Valenciana contra Felip VI mentre s'emetia el seu discurs. pic.twitter.com/IdkRlBg4rn — À Punt NTC (@apuntnoticies) March 18, 2020 Ix el cap de l'Estat en la tele i el veïnat amb perols als balcons. València. pic.twitter.com/0iUyTHwnYq — Óscar Martínez Ca (@OscarMtnezCa) March 18, 2020 Cassolada a #Girona a l'inici del discurs del rei espanyol. Els veïns també mostren el malestar social per la nefasta gestió del govern de PSOE-Podemos contra el #covid19.pic.twitter.com/0fLyWkkaqP — Llibertat.cat (@Llibertatcat) March 18, 2020 Son Oliva, PALMA pic.twitter.com/MiKL13tynM — miquel colom (@quelcolom) March 18, 2020 The hood! #CoronaCiao pic.twitter.com/6NCea7ChFx — Iker (@aikerleivah) March 18, 2020 En Lleida estamos así ahora mismo #CoronaCiao pic.twitter.com/GNoGUYJG2E — ilde (@ildesiIIo) March 18, 2020 🥁 Comença la cassolada! Tothom als balcons per deixar clar que no volem aquesta monarquia corrupta. I ara, convertim el Bella Ciao en un himne contra els Borbons! #CoronaCiao pic.twitter.com/sEHXP3ABEH — Òmnium Cultural (@omnium) March 18, 2020 #CoronaCiao #ripollet #RepublicaYa pic.twitter.com/ixf981LBAz — Albert Granados Toda (@_granadosalbert) March 18, 2020 #CoronaCiao pic.twitter.com/5gYXVSvqf7 — Superzotax (@superzotax) March 18, 2020 També s’han pogut escoltar repics de cassoles a Madrid, a Galícia i al País Basc. #QueFaleCorinna https://t.co/NhhYrwFtE7 — Miro Villar (@MiroVillar) March 18, 2020 A Coruña libre de Borbones pic.twitter.com/gl878MxSUC — moncho (@1906estrella) March 18, 2020 📹Más vídeos de Madrid. Calle Toledo#QueLoDevuelvanTodo#SaludYRepúblicas #CaceroladaReal pic.twitter.com/f2S3xyHeEw — Anticapitalistas Madrid (@anticapiMadrid) March 18, 2020 Esto es lo que piensa #Romo y #Pinueta en Getxo del discurso del Jefe del Estado. Gran #Cacerolada con reivindicaciones por la República y contra una monarquía que roba millones que ahora más que nunca deberían ir a los servicios públicos#Corinnavirus #CoronaCiao #CaceroladaReal pic.twitter.com/YWDv4Dfi4R — Paula Amieva 🔻 (@paula_amieva) March 18, 2020 Alguns grups i cantants s’han afegit a la protesta. 👉Comencem el Challenge #CoronaCiao d’ @omnium ! La monarquia espanyola és corrupta i insolidària. Treuen les seves vergonyes durant la crisi del coronavirus. Així tot queda ben tapat. Nominem a: @gemmahumet @BPenalba @Sanjosexmusic @SenyorOca_Bcn @petitdecaleril pic.twitter.com/jaszPgbjLa — Els Catarres (@elscatarres) March 17, 2020 Seguim amb el #CoronaCiao d'@omnium. Contra totes les institucions corruptes, aquest vespre ens veiem als balcons! Convidem @somrobaestesa @xavisarria i @ceskfreixas a unir-vos-hi! pic.twitter.com/J4bXIoNwlI — Ebri Knight (@EbriKnight) March 18, 2020 👉🏻 Segueixo amb el challenge #coronaciao d’ @omnium després de ser nominada per @elscatarres !! Perquè aquests dies no quedi tapada la corrupció de la corona cantem el #BellaCiao. Us hi sumeu @JordiGinesta @meritxellgene i @IvetteNadal ?? pic.twitter.com/uK6RQhh0c3 — Gemma Humet (@gemmahumet) March 18, 2020 Aquest migdia ja s’ha sentit un primer repic d’atuells. La protesta, que s’ha transmès per missatges de WhatsApp, demanava que Juan Carlos I donés a la sanitat pública els milions d’origen saudita que la premsa estrangera ha revelat que té en comptes suïssos. Vegeu ací un recull de vídeos: Monumental cassolada contra la monarquia corrupta. Avui a les 21h més!#Cacerolada #CaceroladaReal pic.twitter.com/puzF5k5Sfb — Nit (@Nitsuga000) March 18, 2020 La gent fa una primera cassolada al rei. Hi tornem a les 21:00!! pic.twitter.com/GKqwoHNRJq — AlbertxRepublica (@AlbertxRepubli1) March 18, 2020 Cassolada antimonàrquica ara a València ✊🏽#cacerolada #COVID19 pic.twitter.com/rSeI0MYKzC — Xavi Sarrià (@xavisarria) March 18, 2020 Òmnium Cultural va publicar un vídeo per a denunciar que Felipe VI sabia els ‘negocis bruts’ del seu pare, però que fins que la premsa estrangera no els ha descoberts no n’ha dit res, justament ‘quan tota l’atenció se centra en el coronavirus’. A banda els missatges institucionals nadalencs, aquest és el segon discurs públic d’ençà del del 3 d’octubre de 2017, en què va avalar la repressió contra els catalans. Felipe VI va dir que renunciava a l’herència que li pogués correspondre dels seixanta-cinc milions d’euros de Juan Carlos I i a ‘qualsevol actiu, inversió o estructura financera l’origen, característiques o finalitat puguin no estar d’acord amb la legalitat o amb els criteris de rectitud i integritat que regeixen la seva activitat institucional i privada’. Amb aquesta frase Felipe VI admetia la informació de The Telegraph i reconeixia la seva connexió directa amb els negocis de son pare. La investigació del diari anglès explica que el juliol del 2008 Juan Carlos va crear la Fundació Lucum, que té la seu a Panamà i un compte al banc Mirabaud de Ginebra, Suïssa, que és on el rei d’Aràbia Saudita, en aquell moment Abdul·là I, va dipositar 64.884.405 euros com a pagament de gestions per a la construcció del TGV al seu país.

Summary: Impressionant repic de cassoles contra Felipe VI


La fiscalia ha obert una investigació per a aclarir les circumstàncies de les morts que hi ha hagut a les residències de Capellades i d’Olesa de Montserrat per la Covid-19. Aquestes diligències, ordenades pel fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres, es podran ampliar si apareixen nous casos en altres centres de gent gran al Principat. Bañeres ha fet arribar l’ordre als fiscals de Manresa i Martorell, que són els dels partits judicials als quals pertanyen Capellades i Olesa de Montserrat. A la residència de Capellades s’han registrat dotze morts per coronavirus i a la d’Olesa de Montserrat nou.

Summary: La fiscalia investiga les morts a les residències de Capellades i Olesa de Montserrat


JxCat, ERC i la CUP ratificaran demà els ‘objectius polítics’ de la resolució del 9-N, anul·lada pel Tribunal Constitucional espanyol (TC) i que declarava ‘solemnement l’inici del procés de creació d’un estat català independent en forma de república’. Consideren, a més, que aquests objectius són legitimats pel primer d’octubre i el 21-D. També reiteraran la ‘ferma voluntat’ de dur a terme les actuacions aprovades pel parlament ‘per a assolir i culminar democràticament la independència’. Els tres grups han registrat aquesta tarda a la cambra una transacció al text original de la CUP. El text, a més, insta el govern a ‘fer efectius’ els articles suspesos pel TC de tretze lleis i un decret. Hi inclouen la darrera reforma de la llei de la presidència, com pretenien JxCat i ERC en les esmenes que havien presentat, però no la llei de transitorietat jurídica, exclosa de bon començament. La mesa de la cambra va tramitar la proposta tot i l’oposició reiterada de Cs, el PSC i el PP. La resolució del 9-N consta en nombroses interlocutòries del Tribunal Suprem com a argument inculpatori per als presos polítics i els exiliats. La sala penal del tribunal la va tornar a citar la setmana passada, quan va refusar els recursos contra el processament dels quinze encausats pel procés. Amb la moció per ratificar-ne els objectius, la CUP posava a prova JxCat i ERC, a qui acusa d’haver fet un gir autonomista. Si la repressió de l’estat espanyol hagués empès JxCat i ERC a rebutjar la referència a la resolució del 9-N, s’hagués evidenciat la marxa enrere dels dos grups amb el procés i s’hauria trencat definitivament la unitat independentista. Després d’haver facilitat la investidura de Torra, la CUP va advertir que passava a l’‘oposició.’ En la redacció hi ha la clau de l’entesa. De fet, hi ha un precedent decisiu. Els partits independentistes ja van aprovar el 7 d’abril de 2016 una moció al parlament que ‘reiterava els objectius continguts’ a la declaració del 9-N del 2015. Aquella moció no va ser impugnada després pel govern espanyol al Constitucional. Amb la introducció de la referència als ‘objectius’, JxSí i la CUP van mantenir aleshores la unitat independentista, després de les tensions que havia motivat el primer text de la CUP, que reiterava la ‘vigència i el contingut’ de la resolució anul·lada. Demà ho tornaran a fer, tot i l’oposició inicial dels grups que formen el govern de mantenir la referència a la resolució. La moció pactada pels independentistes també dóna noranta dies al govern per presentar un pla d’execució per a recuperar els articles suspesos pel TC. Abans de sis mesos, a més, haurà d’impulsar la tramitació dels projectes de llei o les mesures alternatives per a recuperar els ‘continguts anul·lats’.

Summary: JxCat, ERC i la CUP salven la unitat independentista


Junts per Catalunya ha proposat avui a ERC de concretar una agenda de reversió dels acords fets amb el PSC. Passat un cap de setmana marcat per la polèmica i la crisi profunda entre totes dues formacions arran del pacte de JxCat amb el PSC a la Diputació de Barcelona, Elsa Artadi i Ferran Bel han comparegut després de la reunió del grup parlamentari per a formalitzar la proposta. ‘Proposem un primer pas, que no hauria de ser l’únic, una agenda de reversió dels acords fets amb el 155 per començar a teixir la unitat del carrer a les institucions’, ha dit Artadi. ‘Que es reverteixin els acords allà on ERC o JxCat hagin estat la força més votada i hagin estat desplaçats pels acords amb el 155. Emplacem ERC a posar damunt la taula una proposta concreta en aquells ajuntaments i consells comarcals on s’ha desplaçat la força independentista més votada.’ Ferran Bel ha parlat d’una llista de de vint-i-set municipis on JxCat fou la força més votada però que en va quedar fora per pactes en què va participar ERC; i set municipis on la situació fou la inversa. No es tracta, doncs, de la llista sencera de pactes que totes dues formacions han tancat amb el PSC, sinó la d’aquells que van implicar que no pogués governar la llista més votada; no compten els ajuntaments on JxCat o ERC van fer de crossa del PSC com a força guanyadora. Els socialistes ja van fer pública una llista on especificaven vint-i-cinc pactes amb JxCat, divuit amb ERC i dos amb totes dues formacions. Pactes amb el PSC: on s’han perjudicat mútuament JxCat, ERC i la CUP? La llista tampoc inclou una revisió del pactes en consells comarcals, on també hi ha hagut pactes de totes dues formacions amb el PSC. Un dels darrers ha estat l’acord a què han arribat JxCat i el PSC al Consell Comarcal de la Selva, que avui ha estat criticat per ERC. A la Diputació de Barcelona ERC té 16 diputats, els mateixos que el PSC, per 7 de JxCat i 5 dels comuns. La llista de municipis que distribueix Junts per Catalunya és aquesta: 27 municipis on va guanyar JxCat i no governa per un acord alternatiu d’ERC amb altres formacions Tàrrega (Urgell) Odèn (Solsonès) Olius (Solsonès) Puigverd de Lleida (Segrià) Palau d’Angesola (Pla) Oliana (Alt Urgell) Aiguamúrcia (Alt Camp) Cabra del Camp (Alt Camp) Sarral (Conca de Barberà) Castelvell del Camp (Baix Camp) L’Albiol (Baix Camp) Selva del Camp (Baix Camp) Tivissa (Ribera d’Ebre) Els Pallaresos (Tarragonès) Figueres (Alte Empordà) Llagostera (Alt Empordà) Bescanó (Gironès) Platja d’Aro (Baix Empordà) Alp (Cerdanya) Tona (Osona) Sant Quirze Besora (Osona) Gurb (Osona) Sant Pol de Mar (Maremse) Arenys de Mar (Maresme) Sant Salvador de Guardiola (Bages) Torrelavit (Alt Penedès) Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) 7 municipis on va guanyar ERC i no governa per un acord alternatiu de JxCat amb altres formacions Ponts (Noguera) Cervera (Segarra) Alcarràs (Segrià) Cassà de la Selva Begur (Baix Empordà) Llançà (Alt Empordà) La Granada (Alt Empordà)

Summary: JxCat demana a ERC una agenda de reversió dels acords en 34 municipis


La investigació actual de George Lakoff cobreix moltes àrees de l’anàlisi conceptual en relació amb la lingüística cognitiva, com la naturalesa dels sistemes conceptuals humans, en particular els sistemes metafòrics de conceptes com el temps, els esdeveniments, la moralitat, el jo i la política. Com va ser la seua primera experiència com profesor? La meua primera classe universitària va ser en substitució de Roman Jakobson en el seu curs perquè havia fet una anàlisi jakobsoniana del poema Byzantium de Yeats, i en un moment concret, em va dir: «No puc fer classe la setmana que ve, he d’anar a una conferència a Cornell. T’agradaria impartir la meua classe amb la teua anàlisi de Yeats?». I ací era jo, amb vint anys i fent una classe a tots els estudiants avançats de Harvard, i va ser divertit, però l’important és que va ser en tot moment humanista. El que ensenyava Jakobson –recordem que va ser el professor de Levi Strauss, per la qual cosa el meu professor i el de Levi Strauss era la mateixa persona, per sorprenent que semble– havia d’aplicar-se a la poesia, a l’antropologia, així ho entenia jo. En lingüística generativa no ocorria això. Després, en 1974 jo ja estava a Berkeley, i em va semblar obvi que la lingüística generativa no funcionaria i que calia observar els discursos humanistes. Jo ensenyava coses de poesia i pragmàtica. Res d’això era inusual, ni nou. Llavors, entenc que va començar el seu treball en la gramàtica de la teoria semàntica. Supose que aquest treball es va publicar primer en Metaphors we live by (“Metàfores de la vida quotidiana”, 1980). És aquest tal vegada el seu primer treball transcendental sobre lingüística cognitiva? N’hi va haver un abans, en 1977, en la Societat Lingüística de Chicago, un article que destacava aquestes mateixes coses, però va ser abans que Metaphors. Parlava sobre els enquadraments, sobre el que havia de ser la gramàtica, que havia de tenir en compte l’experiència així com la seua corporeïtzació … Però Metaphors we live by va ser realment el primer treball important en aquest sentit. No obstant això, hi havia un treball anterior, de 1975, sobre corporeïtzació, no meu sinó de dues persones més. Paul Kay va donar unes conferències en 1975 sobre la teoria neurològica del color, segons la qual el color depèn de la fisiologia de l’ull i del cervell, no sols del món. I també hi havia el treball de Len Talmy sobre esquemes gràfics, així com el d’Eleanor Rosch sobre termes de nivell bàsic, en el qual estaven delimitats per la imatge mental programes motors i percepció Gestalt, i tot això tenia a veure amb la corporeïtzació. Després la semàntica d’enquadrament de Charles Fillmore va seguir el que havia començat amb la gramàtica de casos, i en totes dues s’afirmava que la gramàtica es basava en les experiències bàsiques que tenim. Tot aquest treball va ser essencial perquè s’allunyara de les teories de Chomsky? Sí, el que vaig aprendre de tot això va ser important. Vaig haver d’abandonar el meu treball previ sobre lògica, perquè estàvem intentant que la lògica funcionara amb la lingüística o amb la gramàtica generativa, i ja estava clar en aquell moment que no funcionaria, cosa que em va causar una gran crisi. Va haver-hi un parell d’anys en què no vaig escriure res. Solia escriure una dotzena d’articles l’any i en aquell moment no podia escriure res. Llavors vaig publicar aquest article de l’any 1977, vaig conèixer Mark Johnson i van començar a treballar en la corporeïtzació i les metàfores corporeïtzades. Ha estat treballant amb altres lingüistes cognitius europeus, com Zoltán Kövecses, sobre «The role of metaphor and analogy in representing knowledge of presupposed worlds. The cognitive model of anger inherent in American English» (“El paper de la metàfora i l’analogia en la representació del coneixement de mons suposats. El model cognitiu de la ira inherent a l’anglès americà”, 1987). El treball amb Kövecses va ser interessant. Quan ell estava confeccionant un diccionari d’expressions angleses després de llegir Metaphors we live by, estava amb la lletra «a» i es va trobar amb «anger» (“ira”). Va recopilar quatre-centes expressions amb aquesta paraula i va dir: «Això deu tenir alguna cosa a veure amb les metàfores.» Va sol·licitar una beca, vingué ací, va entrar en el meu despatx –com vostè– i es va quedar aquí plantat. Feia 1,91 cm i pesava més de cent quilos de pur múscul, i em va dir: «Vull estudiar la ira». Jo vaig contestar: «D’acord, ha, ha, ha… vinga». I és cert que tenia molts exemples, encara que no sabia molt de lingüística ni sobre la metàfora. Però havia vingut a aprendre, va aprendre a fer-ho i, com que era un atleta de talla mundial, era molt disciplinat. Van treballar sense parar des de les nou del matí fins que van escriure l’article. Però l’important de tot va ser que, com que tot girava entorn de la corporeïtzació i jo coneixia Paul Ekman, que era el major expert del món en la corporeïtzació d’emocions, van començar a parlar amb ell. Ekman havia treballat molt la corporeïtzació i, per a quan acabàrem, ens en vam adonar que totes les metàfores es basaven en la fisiologia de la ira. Després ens va costar nou mesos esbrinar com tractar quatre-centes metàfores d’aquesta manera i va ser un treball molt interessant. Així doncs, gran part de la teoria metafòrica posterior, però també del treball amb enquadraments i categories, va ser el mateix. Entenc que la seua obra More than cool reason (“Més que una raó genial”, 1989) té a veure amb la metàfora literària. Hi ha alguna diferència entre aquestes metàfores poètiques i les que li acabe de mencionar? Encara està interessat en la investigació sobre metàfores literàries? Per descomptat. I continue treballant-hi, continue fent xarrades sobre el tema, però he estat treballant en les versions polítiques d’això, que són com les metàfores literàries en molts sentits. Però permeta’m que li explique una cosa sobre aquest llibre. El primer estudiant del postgrau en ciència cognitiva era també un estudiant del departament d’Anglès anomenat Mark Turner. Era una persona interessant, i ho continua sent. Abans de graduar-se i venir, havia estudiat llatí, grec i literatura clàssica. Després va venir a Berkeley i va continuar estudiant poesia i llengües clàssiques, però també biologia matemàtica. Va obtenir un màster en informàtica mentre continuava estudiant literatura clàssica. El 1995, amb «The neurocognitive self: conceptual system research in the twenty-first century and the rethinking of what a person is» (“El jo neurocognitiu: investigació del sistema conceptual en el segle xxi i replantejament de què és una persona”), sembla que s’allunya de l’estudi purament lingüístic de les metàfores per a acostar-se a una perspectiva més «científica» de la neurociència. Bé, abans que res, la ciència cognitiva és una aproximació científica. De la manera com la duem a terme, fins i tot la semàntica generativa és una ciència. Ho vam fer amb un enfocament científic, amb les nostres dades, que van ser les que vam poder arreplegar. Ara la gent ens anomena lingüistes de sofà, però reuníem quantitats ingents de dades, xifres enormes. No eren dues o tres frases, n’hi havia un gran nombre de coses. Hi pensàvem a tothora. Ens adonàvem d’alguna cosa, i cada vegada que ho observàvem trobàvem un contraexemple que calia considerar. Teníem un enfocament molt teòric i molt empíric, però no era el tipus d’enfocament empíric que es fa amb màquines. Sempre va ser així, sempre em vaig veure com un científic, però un científic que estudiava alguna cosa que s’aplicaria –com diria Jakobson– a tots els temes humanístics i socials. Des del començament, res d’això era nou. Però el que va ocórrer amb la neurociència va ser molt interessant. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Eusebio Llácer. Professor de Filologia Anglesa en la Universitat de València. Membre de SILVA – Grup de Suport a la Investigació en Anàlisi de la Variació Lingüística. El grup SILVA és un equip multidisciplinari d’acadèmics de la Universitat de València, la Universitat Politècnica de València i la Universitat d’Alacant. Què és Mètode?

Summary: George Lakoff: ‘Sempre em vaig veure com un científic’


El president de la Generalitat Ximo Puig atribueix la suspensió de les falles d’enguany i de les festes de la Magdalena a l’alt nom d’infectats pel coronavirus 2019 a la Comunitat de Madrid, on 800 persones s’han infectat i 21 han perdut la vida. Tal com ha dit en una entrevista a À Punt, ‘fins al darrer moment’ han intentat ‘conciliar la salut pública i la celebració de la festa’, però ‘tot el que ha passat a Madrid, amb eixe creixement expansiu de l’epidèmia ha fet que haguérem de prendre eixa decisió’. El president @ximopuig explica les raons que han dut la @generalitat a suspendre les festes de les #Falles20 i la #Magdalena2020, una decisió “molt difícil” impulsada per l’augment de casos de contagi a Madrid. pic.twitter.com/J4GGyo3368 — À Punt NTC (@apuntnoticies) March 11, 2020 Puig ha dit que la decisió s’ha pres d’acord amb els criteris tècnics dels experts i el ministeri de Sanitat espanyol. ‘Hem considerat que no podíem assumir el risc de la presència massiva de persones, sobretot de la Comunitat de Madrid, que pogueren continuar avançant en esta epidèmia’, ha afegit. El gremi d’artistes fallers avisa que la majoria de falles d’Especial i la de l’ajuntament possiblement no es poden desmuntar En una altra entrevista a la Cadena Ser ha xifrat en ‘més de 250.000’ la previsió de persones que s’haurien desplaçat des de la Comunitat de Madrid, una circumstància incompatible amb la contenció del virus. Ahir mateix encara es va fer la mascletà perquè, segons que ha dit, al País Valencià ‘la situació de l’epidèmia està força sota control’. ‘Tenim setanta-vuit casos, d’aquests només divuit són persones que estan hospitalitzades. Desgraciadament hem tingut un mort en el passat, però que era previ a la posada en marxa dels protocols’, ha afegit. Un impacte econòmic de 700 milions d’euros Segons Puig, es preveu que l’impacte econòmic del coronavirus 2019 al País Valencià sigui de 700 milions d’euros, tant per l’ajornament de les falles i la Magdalena com per les mesures preses i que afecten el sector turístic, com la suspensió de viatges d’Imserso. Ha demanat que s’actuï en ‘màxima coordinació’ i amb ‘un impuls europeu que permeti d’alleugerir els plantejaments d’estabilitat’ i amb diners del Banc Europeu d’Inversions (BEI) ‘per a fer front a la desacceleració la recessió’. Puig ha dit que treballen en ‘mesures pal·liatives’, però considera que cal una ‘acció europea més potent perquè sinó, aquesta crisi serà molt greu’.

Summary: Ximo Puig atribueix la suspensió de les falles al descontrol de l’epidèmia a Madrid


El secretari d’Organització de Ciutadans, José Manuel Villegas, ha explicat aquest dimecres que la formació taronja ha exigit el compromís del Partit Popular perquè el govern compleixi les sentències judicials contra el model d’immersió lingüística a l’escola. ‘Cal emprar tots els mecanismes per fer complir les resolucions que la Generalitat obvia des de fa anys’, ha subratllat Villegas, per afegir que hi ha ‘vies jurídiques i de la pròpia inspecció de l’estat’ per aconseguir-ho. Aquest és un dels compromisos que Ciutadans vol arrencar als Popular en relació a Catalunya en el marc de les negociacions que les dues formacions estan portant a terme, però n’hi ha d’altres com ‘un pacte per Espanya’ que eviti la celebració de referèndums sobiranistes o ‘qualsevol actuació per trencar la igualtat i la unitat de tost els espanyols’. L’equip negociador d’Albert Rivera ha posat sobre la taula de negociació amb el Partit Popular una bateria de mesures sobre Catalunya que passen per modificar el model educatiu del país, per fer front al procés sobiranista, per un nou sistema de finançament i per l’impuls d’infraestructures com el corredor del mediterrani. Així ho ha confirmat el secretari d’Organització de la formació taronja aquest dimecres al migdia en un recés de la reunió que C’s i el PP estan portant a terme per a la investidura de Mariano Rajoy. Villegas ha explicat que la seva formació vol que el document que la seva formació negocia aquest dies amb els populars contempli ‘el trilingüisme’ a l’escola catalana així com un compromís explícit per fer que la Generalitat compleixi les sentències dels tribunals contra el model d’immersió. ‘Anem malament si ens trobem en un país que no es compleixen les sentències judicials’, ha remarcat el dirigent de Ciutadans. Així mateix, ha explicat que en el paquet de mesures que afecten Catalunya la seva formació exigeix ‘un pacte per Espanya’ contra la celebració de ‘referèndums sobiranistes’ o ‘actuacions que portin al trencament de la sobirania nacional, la igualtat i unió dels ciutadans’. ‘No crec que hi hagi cap problema per arribar un acord sobre aquest aspecte’, ha apuntat José Manuel Villegas. Durant la seva compareixença davant els mitjans de comunicació, ha assenyalat que Ciutadans també posarà sobre la taula de negociació altres compromisos com el corredor del mediterrani ja que, a parer seu, és ‘una estructura de país que vertebra Espanya i que augmenta la competitivitat de la zona’. D’altra banda, ha afegit que plantejaran la modificació ‘urgent’ del sistema de finançament que contempli ‘els principis d’igualtat, transparència i solidaritat’, però que no perjudiqui les zones i territoris més competitius de l’estat espanyol com són Balears, Madrid, Catalunya o el País Valencià. ‘No es pot seguir amb l’actual situació i exigirem que en un temps breus s’obri el procés per treballar per a una nova llei de finançament autonòmic’, ha conclòs Villegas.

Summary: C’s exigeix al PP que el govern català compleixi les sentències contra la immersió lingüística


El llenguatge, en un sentit estricte, és consubstancial a l’espècie humana. La possibilitat d’una estratègia que fera més efectiva la comunicació no verbal degué ser molt eficient: allò que alguns especialistes en l’origen del llenguatge, com ara Tecumseh Fitch, anomenen glossogènia. En aquest sentit, el fet d’introduir representacions visuals, com ara símbols o comparacions (A és similar a B), també facilitaria el desenvolupament del pensament metafòric. L’ús de les metàfores també degué ser altament adaptatiu: com indica Charles Forceville, l’habilitat humana de crear metàfores va significar un important avantatge evolutiu per als primers humans que les utilitzaren. El pensament metafòric permet traslladar molta informació, d’una manera original i ràpida, així com establir connexions amb altres idees, i fins i tot tractar temes difícils o espinosos d’una manera clara i sintètica. En el seu assaig seminal, Metaphors we live by (“Les metàfores de la vida quotidiana”), George Lakoff i Mark Johnson (1980) demostraren el rol fonamental que juguen les metàfores en els processos cognitius humans. D’alguna manera, el pensament metafòric ha estat cabdal per a la comprensió de la realitat. Charles Forceville (Heemstede, Països Baixos, 1959) és professor agregat al Departament d’Estudis de Comunicació de la Universitat d’Amsterdam, i un dels filòlegs que, seguint la petjada de Lakoff i Johnson, millor ha copsat aquesta visió biologicista del llenguatge. Ha publicat nombrosos treballs sobre la metàfora visual i el discurs multimodal i és membre del consell assessor de revistes com Metaphor and Symbol i Journal of Pragmatics. Amb motiu de la seua visita a València, hem tingut l’ocasió de parlar amb ell sobre aquestes qüestions, intentant establir nous lligams entre la biologia i el llenguatge. Des del seu punt de vista, quin és l’origen del llenguatge metafòric? Quan vam començar a fer-ne ús? En aquesta qüestió, seguisc Lakoff i Johnson. Ells diuen que necessitem metàfores perquè són l’única manera de conceptualitzar temes abstractes i complexos. També ens diuen que ens guiem per una mena de «supermetàfora», segons la qual LA MENT ÉS EL COS, i per això formulen la teoria de la metàfora encarnada. Qualsevol cosa que pertany a la percepció sensorial ens sembla natural, i utilitzem aquesta informació sensorial per tal de conceptualitzar aspectes més complexos i abstractes, com el temps, les idees i les emocions. És per això que tenim metàfores com que LA VIDA O EL TEMPS ÉS ESPAI… Tots els projectes difícils poden ser entesos com a viatges, perquè els viatges són experiències físiques. Segons vostè, quina és la importància biològica del llenguatge en l’evolució de l’ésser humà? M’agraden les idees de  Tomasello sobre això. Ell suposa que les primeres formes de comunicació eren físiques. Ens diu que tota aquella recerca que es va fer amb simis en els anys seixanta i setanta, tractant de fer-los parlar, anava desencaminada, perquè és molt més probable que l’inici de tot plegat foren els gestos i les expressions facials. I que, a partir d’aquí, d’alguna manera, la nostra espècie va aconseguir crear llenguatge. En lloc d’assenyalar amb el dit, vam ser capaços de dir «a tres dies a peu hi ha un pou» o «a l’altra banda del bosc trobarem els animals que volem caçar». Tot això em sembla molt plausible. Crec que això ens va ajudar moltíssim com a espècie, i per això estem aquí nosaltres parlant en lloc d’una colla de ximpanzés. Pensa que els ximpanzés poden produir metàfores? No, no ho pense. Diversos investigadors han assenyalat que, potser, en algunes situacions són capaços de produir pensament metafòric. Pensament metafòric? Vaja, ja m’agradaria llegir aquesta recerca! Tomasello diu que els ximpanzés no tenen la noció d’atenció conjunta. En aquest aspecte, els humans anem per davant. Jo assenyale alguna cosa i ambdós hi parem atenció. Com Tomasello, i també Herbert Clark, pense que l’atenció conjunta és crucial per a la comunicació, i jo diria que el pensament metafòric és més complicat encara. L’any passat hi va haver una exposició sobre l’origen del llenguatge en el CosmoCaixa de Barcelona. El comissari de l’exposició, un investigador austríac anomenat Wolfram Hinzen, diu que sense els símbols no hi pot haver llenguatge. Està vosté d’acord amb aquesta idea? Ho estic. El llenguatge és quelcom que s’ha d’aprendre. Continua sent la forma més subtil i sofisticada de comunicar-se, i ho dic com algú que sol centrar-se més aviat en l’aspecte visual. Moltes vegades dic «intentem cercar un sil·logisme visual», i és un repte bonic, però ben difícil d’assolir. El llenguatge està codificat, així que n’hem d’aprendre el codi. Sense els codis de la gramàtica i el vocabulari, no tenim nocions dels símbols ni de la manera d’unir-los correctament. Per tant, no tenim llenguatge. És interessant assenyalar que alguns elements o parts d’elements visuals també estan codificats: per exemple, els logos, els pictogrames o els senyals de trànsit. Com el llenguatge, s’han d’aprendre. A vegades els podem endevinar, però pense que aquesta codificació és essencial per a una comunicació sofisticada i per això el llenguatge és el millor sistema per a dur-la a terme. Entrevista realitzada per Martí Domínguez. Director de la revista Mètode i professor titular de Periodisme de la Universitat de València. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Charles Forceville, expert en comunicació visual


Una de les afirmacions que repeteix principalment la dirigent de Ciutadans Inés Arrimadas és que TV3 menteix. Ho va repetir ahir al vespre en l’entrevista que li va fer el director de la televisió pública catalana, Vicent Sanchis. I ell li va replicar ensenyant-li una mostra de mentida i manipulació del president del seu partit, Albert Rivera. Això va descol·locar Arrimadas, mentre veia el piulet que Rivera va fer el 30 de maig en què acusava els independentistes i ‘el racista Torra’ d’una pintada a la botiga de la seva mare a la Garriga. Aquest: Así ha aparecido la tienda de mi madre. Los fascistas intensifican su violencia señalando comercios, sedes y hogares de las familias de los que defendemos la democracia y el Estado de derecho. Abandonar a los catalanes en manos del racista Torra sería imperdonable #NoNosCallaran pic.twitter.com/SZbbOF2onB — Albert Rivera (@Albert_Rivera) May 30, 2018 Però Rivera va amagar la pintada sencera: Monsieur @manuelvalls voici la bonne photo, plan large, sans retouches. Voilà pic.twitter.com/kT5Ou9LgcR — Aleix Renyé (@aleixrenye) May 30, 2018 ‘Quina és la mentida’, va dir Arrimadas a Sanchis. ‘Que què té a veure el PP amb Torra?’, li va demanar ell. ‘Però quina és la pregunta, quina és la mentida que ha dit el senyor Albert Rivera?’ Vegeu el fragment: Això sí que és un bon atzucac. Ànims, @InesArrimadas. pic.twitter.com/0PBvOCpiz5 — Gemma J. (@Gemmajhb) November 12, 2018 L’entrevista a Arrimadas de TV3 s’enfonsa en audiència

Summary: Sanchis descol·loca Arrimadas amb una manipulació d’Albert Rivera: ‘Vol veure una mentida?’


‘He de tornar a demanar disculpes a la regió de Múrcia perquè he saludat el redactor dient “bona vesprada”, com se saluda en valencià. Però sabem que a Múrcia no es parla valencià, de manera que en demanem disculpes.’ Així es va excusar la presentadora del migdia de La Sexta dijous passat pel fet d’haver saludat en català el seu corresponsal. I ahir a migdia una altra presentadora va tornar a disculpar-se, exactament pel mateix fet. ‘Esperem no haver ferit sensibilitats’, va arribar a dir. Doncs bé, avui a l’humorista i guionista Eugeni Alemany se li ha acudit de saludar amb un ‘bona vesprada!’ la policia local de Múrcia a Twitter. I la policia li ha tornat la salutació també en català. I no tan sols això, sinó que han tingut una conversa breu. @MurciaPolicia hola! Bona vesprada! — Eugeni Alemany (@EugeniAlemany) March 6, 2017 @EugeniAlemany Bona vesprada a tu també. Li podem ajudar en alguna cosa? — Policía Local Murcia (@MurciaPolicia) March 6, 2017 @EugeniAlemany Clar, en https://t.co/V5Imy4nDan. El nostre consell, que gaudisca de #Múrcia com es mereix, al Luis Fonsi, despacito. — Policía Local Murcia (@MurciaPolicia) March 6, 2017 @MurciaPolicia moltíssimes gràcies per la seua amable atenció. Que tinguen bon servici. — Eugeni Alemany (@EugeniAlemany) March 6, 2017 Vegeu ací el vídeo de les disculpes que va demanar La Sexta tant dijous com ahir: Presentadoras pidiendo disculpas por saludar en valenciano a periodistas que se encuentran en Murcia. WTF!?! En serio,¿hay gente ofendida? pic.twitter.com/VW9zuto4Fk — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) 5 de març de 2017

Summary: La policia de Múrcia posa en evidència La Sexta parlant també en català