Si avui és 30 d’octubre, és que obrirà la porta el gran aparador dels llibres en català a la ciutat de València. La porta no, que no li’n cal: aquesta gran fira del llibre és una plaça i, com a tal, acull visitants i passavolants i gent que escriu i que llegeix i que fulleja i que escolta i que conversa i que compra llibres o que pren vistes, tant si ha vingut a posta o si passava per aquí. Entre el 30 d’octubre, per tant, i fins al 3 de novembre, la plaça de l’Ajuntament de València serà la Plaça del Llibre per a acollir aquesta trobada amb la lletra impresa. Organitzada per la Fundació FULL, Acció Cultural del País Valencià (ACPV), l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC), l’Associació d’Editors del País Valencià (AEPV) i Escola Valenciana, aquesta trobada es defineix com ‘el major aparador de la literatura en valencià, amb representació d’autors i editorials de tot l’àmbit lingüístic, una celebració del treball diari d’autors, llibreters i editors, i una oportunitat per a la trobada amb els lectors.’ Durant quatre dies, la plaça de l’Ajuntament serà un llibre obert amb propostes per a tots els gustos, i totes en català. L’objectiu dels organitzadors, ja des del començament, quan la iniciativa encara no havia pogut accedir a l’espai públic i va trobar acollida a l’edifici de l’Octubre Centre de Cultura Contemporània, és ‘trencar prejudicis per a mostrar que la literatura en valencià és més viva que mai, que té qualitat i que té futur’. A més de l’exposició i venda de llibres, hi haurà presentacions (amb la recuperació de la novel·la El temps de cada cosa, de Raquel Ricart, ara a Balandra; la doble dosi poètica de Lleonard Muntaner, que presentarà els llibres de Joan Navarro i de Rubén Luzón; amb l’homenatge al matemàtic valencià Vicent Caselles que ha editat Scito; la nova proposta de Fani Grande per als més menuts i que ha titulat Empar, la becadeta i el ‘patiarcat’, de Bromera; l’anàlisi sociopolítica que ofereix Identitat(s) a la cruïlla, a cura d’Antoni Martínez i editat per la sempre solvent Afers…), taules rodones (sobre el valencianisme polític, sobre educació en igualtat), lectures dramatitzades, tallers i animacions per als més menuts (de xapes i dibuixos literaris o de construcció de cases de monstres valencians), concerts i recitals (el micro obert de l’AELC, els versos d’Ivan Brull o l’espectacle ‘Marc Granell a l’illa secreta’, amb Andreu Valor i Francesc Anyó) i un interessant etcètera de possibilitats. La trobada llibresca sempre guarda lloc per als reconeixements, i enguany hi destaquen els guardons que s’atorguen durant el sopar literari del dia 30 i que enguany rebran el poeta Jaume Pérez Montaner (premi Trajectòria Literària), l’editora Rosa Serrano (premi Trajectòria Editorial) i la Societat Coral el Micalet (premi Difusió), i també, el 31 d’octubre, l’homenatge a la recentment desapareguda Carme Miquel, mestra i escriptora. El PP torna a atacar la cultura Que aquesta celebració de la llengua i la cultura arribi al certamen que fa set des de la consolidació plena i avançant en l’expansió (enguany, entre el 24 i el 27 d’octubre, ja s’ha fet la primera Plaça del Llibre a Castelló, i Alacant escalfa motors per a la quarta, del 20 al 23 de febrer de l’any vinent) no ha acabat d’agradar al PP valencià. Ja en el seu moment, des de la batllia d’Alacant, van retirar la col·laboració de l’ajuntament amb l’esdeveniment cultural. Ara, però, els responsables del grup municipal a València, des de l’oposició, han presentat al ple una moció que és difícil de qualificar: pretenen que es deixin sense efecte, es retirin o no s’atorguin ‘subvencions públiques amb fons dels valencians, ajuts econòmics, logístics o de qualsevol mena a les entitats, fundacions, associacions o organitzacions que perseguesquen explícitament finalitats contràries a la constitució o als senyals d’identitat de la Comunitat Valenciana’… Com ara, la Plaça del Llibre. El grup municipal del PP troba inadmissible, per exemple, que l’Entitat Municipal de Transport (EMT) col·labori amb la trobada llibresca. I és cert que hi col·labora. Enguany s’hi fa el II Concurs de microrelats #EMTalaplaça2019. De tota manera, l’absurda moció, que no té cap possibilitat de reeixir, tampoc no ha alterat la normal posada en marxa de l’esdeveniment: cinquanta-dues editorials, cinquanta-set autors i milers de visitants (quinze mil, l’any passat) tornaran previsiblement a demostrar la potència de la cultura del llibre en català, també al sud del país.

Summary: La Plaça del Llibre com un gran aparador obert


La mesa del parlament ha admès a tràmit la reforma de la llei de presidència que Junts per Catalunya havia registrat i que permet la investidura a distància. PSC, Cs i el PP han manifestat la seva disconformitat dins la reunió. A més, els socialistes i Ciutadans han anunciat a la junta de portaveus que demanarien a la mesa que es reconsiderés l’admissió a tràmit. El president del parlament, Roger Torrent, també ha avançat a la junta de portaveus que ben aviat fixarà data per a un ple ordinari de la cambra, després d’haver admès a tràmit la resolució de Ciutadans que sol·licitava la compareixença de Torrent perquè expliqués la situació de ‘blocatge’ de la política catalana. La reforma de la llei de presidència va ser una proposta que va presentar Junts per Catalunya quan el candidat a la investidura era Carles Puigdemont. El partit vol que la cambra canviï el procediment d’investidura per la via ràpida i afirma que l’aval del Tribunal Constitucional espanyol a la reforma del reglament que van fer Junts pel Sí i la CUP la legislatura passada permet aquest canvi.

Summary: La mesa del parlament admet a tràmit la llei per a permetre una investidura a distància


‘En aquest sentit, cal denunciar l’existència de presos polítics.’ El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, fa una pausa perquè el missatge s’entengui bé. Maria Eugènia Gay, degana de l’Il·lustre Col·legi d’Advocats (ICAB), al costat, fa un gest d’incomoditat. I Torrent continua: ‘…acusats de rebel·lió i sedició per delictes inexistents. Sobre aquest punt, cal destacar el manifest de més d’un centenar de professors…’. Una remor omple la sala d’actes i Torrent s’atura. En les imatges que es van poder veure per televisió, es va veure com el president del Tribunal de Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús María Barrientos, va ser el primer d’alçar-se. Va fer una reverència a la degana Gay i se n’anà. El va seguir més gent. Aquests van ser els moments inicials d’uns minuts plens de tensió. Advocats, jutges i fiscals van abandonar la sessió solemne de la festivitat de Sant Raimon de Penyafort al Col·legi d’Advocats de Barcelona per les paraules que va pronunciar Torrent i que acabem d’explicar. Però qui va aixecar la llebre no va ser Barrientos, sinó Eugeni Gay, ex-vice-president del TC i pare de la degana del col·legi, segons que asseguren diverses fonts. A les imatges no es veu, perquè seia en un extrem amb la resta d’ex-degans del col·legi. Cap no el va seguir, però sí, immediatament, Barrientos; el president de l’Audiència de Barcelona, Antonio Recio; el fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres; i la fiscal provincial de Barcelona, Concha Talón. Tot seguit, les paraules ja conegudes de Maria Eugènia Gay, la qual, en veure que diverses personalitats s’aixequen, diu a Torrent, tractant-lo de tu: ‘Si us plau, president! No era la idea, l’has feta bona, eh! Moltes gràcies!’ Algun dels presents creu que si Gay pare no s’hagués aixecat, la resta no s’hauria mogut. Però ell va obrir la porta. Especulacions a banda, una cosa sí que és certa: ja feia estona que alguns dels assistents feien gests d’incomoditat visibles. Abans que Torrent denunciés l’existència de presos polítics, ja havia assenyalat directament el cos judicial: ‘S’han produït lesions greus de drets polítics fonamentals i cal denunciar-ho, quan la voluntat de la ciutadania a les urnes no es pot materialitzar perquè els tribunals, a instàncies del poder executiu, ho impedeixen.’ Segons algun dels presents, Eugeni Gay, abans d’aixecar-se, va fer gests a la seva filla perquè tallés Torrent, però ella s’hi va negar fins que va arribar el moment més tens. La degana va dir al president del parlament que acabés el discurs i va demanar ordre a la platea. ‘No havia vist una situació de tensió com aquesta al col·legi, ni durant el franquisme’, diu un dels assistents. Darrere els fiscals, jutges i advocats premiats pels cinquanta anys de carrera, més advocats omplien la sala. Alguns, en veient que les autoritats judicials s’aixecaven, van fer el mateix, encapçalats per l’advocat d’ultradreta José María Fuster-Fabra. Van ser sorollosos, l’acte va restar aturat i, fins i tot, un dels qui se n’anaren va cridar en espanyol: ‘Avui ens n’anem nosaltres, però un altre dia te n’aniràs tu!’ Després de l’acte es va fer un sopar al Palau de Congressos de Catalunya en el qual Torrent també va assistir. Va compartir taula amb Maria Eugènia Gay, Barrientos i Bañeres, amb qui unes hores abans havia viscut una situació d’allò més tensa. S’assegura que el tracte va ser ben cordial. El Icab difunde una foto de la cena de ayer tras la polémica sesión solemne para recalcar que "finalizó con total normalidad ". En la imagen, Torrent, Gay, Colau, Millo, Barrientos y Bañeres, entre otros, comparten mesa pic.twitter.com/SbutHi4yQK — Jesús Hierro (@jesus_hierro) February 24, 2018 La preocupació de fons ‘Com puc pensar jo, com a advocat, que aquest tribunal serà independent, quan he vist claríssimament quina n’és la ideologia?’, es preguntava l’ex-diputat de la CUP i advocat d’Anna Gabriel, Benet Salellas, en una intervenció al programa FAQS de TV3. Aquesta preocupació, l’han exterioritzada més lletrats arran de la situació de divendres al Col·legi d’Advocats. Barrientos, la màxima representació del poder judicial a Catalunya, i durant els mesos vinents el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que presideix, haurà de tramitar les denúncies contra els independentistes. En aquest sentit, la Comissió de Defensa de l’ICAB va fer ahir un comunicat titllant de ‘conducta intolerant’, la que va protagonitzar el president del TSJC, així com dels representants del ministeri fiscal: ‘Van prioritzar fer ostensible la seva postura en el conflicte per damunt del respecte institucional que els pertoca’.

Summary: Així es va originar la plantada contra Torrent al Col·legi d’Advocats


El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) ha desconvocat la vaga indefinida a les universitats catalanes, segons un comunicat que ha difós via Twitter avui. ➡ Des del @SEPC_nacional desconvoquem la #VagaIndefinida. 👉🏿 Cinc setmanes de #RevoltaPopular👉🏽 Victòries a les universitats👉🏾 Portem la revolta als centres 🗣 Tornem a les nostres aules per fer-les espais crítics amb el context social. pic.twitter.com/JlzwfQe20o — SEPC (@SEPC_nacional) November 16, 2019 El text ‘Tornem als centres, estenem la revolta’ afirma: ‘És hora de tornar als instituts i universitats perquè no permetrem que els centres educatius quedin aïllats del context d’excepcionalitat que viu Catalunya’. El sindicat va convocar la vaga el 29 d’octubre per permetre la mobilització contínua en resposta a la sentència del judici contra el procés.

Summary: El SEPC desconvoca la vaga indefinida a les universitats


El conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Ernest Maragall, reobre avui a Berlín la primera delegació de la Generalitat després de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. La delegada del govern a Alemanya serà Marie Kapret, restituïda en el càrrec. El 27 de setembre és previst de reobrir la delegació del Regne Unit i Irlanda, amb seu a Londres. El govern espanyol va tancar totes les delegacions –tret de la de Brussel·les–, va despatxar-ne els treballadors i va destituir els delegats amb el 155, a més de liquidar el Diplocat. De moment, el govern ha anunciat que tornaria a obrir les del Regne Unit i Irlanda, els Estats Units, Itàlia, Suïssa i França en una primera fase. Aquesta reobertura de les delegacions ha originat un nou xoc judicial amb el govern espanyol. El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va anunciar que presentaria un recurs contenciós-administratiu contra el decret de reobertura signat pel president de la Generalitat, Quim Torra, a final de juny. De tota manera, encara no ho ha fet. Maragall va respondre a Borrell que calia abordar aquesta qüestió a la subcomissió d’Afers Estrangers de la comissió bilateral, una reunió que encara no té data. ‘Si podem convocar aquesta subcomissió podrem arribar a parlar tranquil·lament i arribar a un acord que eviti qualsevol despesa inútil. En qualsevol cas els delegats treballaran al 120 per cent’, va dir.

Summary: El govern torna a obrir la delegació de Berlín, la primera després del corró devastador del 155


Òmnium Cultural ha decidit atorgar el Premi Internacional J. B. Cendrós 2019 al filòsof i comissari d’art Paul B. Preciado pel seu compromís inequívoc a l’hora de defensar els drets i les llibertats que exemplifica el concepte de lluites compartides, plasmat en l’article «Hors les murs». Publicat al diari Libération el passat 18 d’octubre, Paul B. Preciado emmarca la condemna contra els líders polítics catalans en un context global de perversió de totes les formes de dissidència. El guardó es lliurarà en el marc de la 69a edició de la Nit de Santa Llúcia, que se celebrarà el 13 de desembre al Teatre Sagarra de Santa Coloma de Gramenet. El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, qui per tercer any consecutiu no assistirà a la Festa de les Lletres Catalanes perquè està empresonat per exercir drets fonamentals, ha assegurat: ‘L’única resposta a la deriva autoritària global és la lluita per societats igualitàries i lliures’. Avui donem a conèixer un dels premiats de la #NitDeSantaLlúcia d'enguany ⭐ 🏆 Concedim el premi J. B. Cendrós Internacional a Paul B. Preciado, filòsof i comissari d’art referent de la teoria Queer i els estudis de gènere a nivell global 👉 https://t.co/r2u7PxXrkc pic.twitter.com/bMUYHRLkpG — Òmnium Cultural (@omnium) December 3, 2019 El jurat del Premi Joan B. Cendrós, format per Antoni Bassas, Joan Becat, Laura Cendrós, Carme Colomina, Josep Gifreu, Elena Jiménez, Mary Ann Newman i Vicent Partal, també posa en valor la figura de Paul B. Preciado per ser una persona vinculada a Barcelona i Catalunya, així com la seva tasca com a referent de la teoria Queer i els estudis de gènere a escala global. En aquest sentit, Cuixart ha afirmat que ‘la professionalitat i implicació dels periodistes envers la societat recorda l’obligació dels estats de protegir drets tan bàsics com el d’informació’, i ha mostrat ‘tota l’admiració als qui fan possible que la intransigència deixi pas a la humanitat’. El guardó Joan B. Cendrós reconeix iniciatives que han contribuït a la internacionalització de la llengua, la cultura i la nació catalanes. N’han estat mereixedors, entre d’altres, el periodista finès Pertti Pesonen, l’alemany Alex Rühle, l’escriptor gallec Suso del Toro, el corresponsal francès Henry de Laguérie, el diari nord-català L’Indépendant, la revista acadèmica Catalan International View, el Col·lectiu Emma, l’editorial Catalonia Press o la traductora Mary Ann Newman, entre d’altres.

Summary: Paul B. Preciado, guardonat amb el Premi Internacional J.B. Cendrós d’Òmnium


L’humor del gest i la paraula són una combinació perfecta com a arma política i de crítica social. Per fomentar el debat, per provocar contradiccions, per fer obrir els ulls a les majories adormides sobre qüestions que la nostra societat ha assimilat fins al punt de fer-les invisibles. L’humor és encara més potent si es practica als escenaris, acompanyat de la convicció, la militància, la ràbia o la delicadesa, i, sobretot, la potència i la varietat de registres d’una actriu com Silvia Albert Sopale (Sant Sebastià, 1976). La nostra societat no és lliure de racisme. És impregnat al nostre imaginari, a la nostra cultura, i ja no som capaços d’adonar-nos-en. Silvia Albert ens ho recorda. Blackface y otras vergüenzas, fins ara a la Sala Fènix de Barcelona, ens posa al davant d’una realitat quotidiana que considerem normal però que no és res més que la part visible d’actituds racistes més profundes, molt arrelades, com és propi d’un país que ha traficat amb esclaus i n’ha tingut, ha colonitzat i sotmès pobles i, que, a més a més, ha fet tant com ha pogut per esborrar i ignorar aquest passat. La mèdium. Fotografia: Heidi Ramírez L’actriu Silvia Albert, directora de la companyia teatral ‘No es país para negras’, crea i interpreta una obra valenta i compromesa, captivadora i provocativa. Parteix del fenomen del ‘blackface’ o el costum tan arrelat que per a certes celebracions tradicionals, en moltes de les quals es ridiculitza les persones negres, hi hagi blancs que s’hi disfressen. ‘Ser negra no és una disfressa’, diu ella. I comença amb un esquetx genial, molt còmic, sobre el personatge de la Negra Tomasa dels carnestoltes de Canàries, equiparable a més exemples del nostre imaginari cultural com ara el rei Baltasar o els patges d’Alcoi. Però el ‘blackface’ és només el penjador per a penjar un collage de denúncia que es va desplegant en infinitat de casos sabuts i interioritzats pels espectadors. L’actriu, transfigurada en una mèdium molt singular, actua a cavall de la paròdia i la sàtira més hilarant, la tendresa o la ràbia en vista de la injustícia, i la fermesa reivindicativa. Amb una capacitat interpretativa realment lloable, Albert es transfigura en Sara Baartman, l’anomenada i animalitzada ‘Venus hotentot‘. I ens transmet la seva tristor, tota la tragèdia acumulada en un cos de dona, en un ésser humà que ha esdevingut emblemàtic en la lluita feminista contra el racisme de les africanes i afro-descendents. És un dels moments de l’obra més commovedors i emotius. L’actriu es transfigura també en més personatges com ara el negre de Banyoles o el Floquet de Neu, per anar teixint un relat que diverteix i incomoda l’espectador, despertant primer el riure o el somriure, per forçar, després, la reflexió immediata, el debat o l’autocrítica. L’actriu ens posa al davant d’un mirall que a molts pot resultar incòmode, un mirall que extreu actituds, tòpics i mites de la nostra realitat social i de la nostra ment que, tot i que semblen aparentment banals o còmics als ulls dels blancs, no deixen de ser intolerables o, si més no, actuen com a reactiu per a calibrar el nostre racisme quotidià. Ella interpreta la paròdia dels personatges, en denuncia la utilització i rebat els arguments de suficiència dels blancs que pretenen de minimitzar el fenomen. De fet, dóna un bon cop de puny a la ‘normalitat’ en què, per comoditat o desídia, és instal·lada a gran part de la nostra societat. Zoo humà a Barcelona al final del segle XIX. No falten les referències històriques que donen solidesa al relat, com ara que al final del XIX i al començament del XX van existir zoològics humans, a Barcelona, a París i a moltes ciutats europees. S’hi exhibien ‘salvatges africans’ per satisfer la curiositat de nens i grans. S’animalitzava l’ésser humà, es cosificava i es convertia en espectacle i, òbviament, en negoci. I no parlem del paleolític. La pràctica va durar fins fa seixanta anys. El 1958 a l’Exposició Universal de Brussel·les s’exhibien famílies africanes en gàbies de bambú com a ‘mostra en viu d’homes, dones i nens negres en condicions autòctones per educar i divertir els europeus blancs’. Quina repercussió no deu haver tingut en el nostre imaginari europeu? Quants ingredients com aquests, arrelats en el colonialisme i el convenciment profund que els negres són inferiors són ancorats encara en els nostres pensaments, en els nostres costums i vicis socials i ideològics? Aquesta és una qüestió que sobrevola constantment l’obra Blackface. I fa encara més denunciable i absurda la pervivència d’actituds racistes que, tot i que a molts blans els poden semblar nimietats, no ho són ni s’han de menystenir perquè és així com les perceben i les sofreixen els homes i les dones negres castellans o catalans o andalusos o bascs. Uns dos milions. Exposició Universal de Brussel·les, el 1958. Per a qui no hagi pogut assistir a la Sala Fènix, informo que Silvia Albert inaugurarà la sisena edició del Festival de CineMigrante, el Festival Internacional de Cinema i Formació en Drets Humans de les persones migrants, que tindrà lloc a Barcelona del primer al 6 d’octubre. Per tota la ciutat es projectaran gratuïtament trenta films sobre el diàleg intercultural i les violències associades a les migracions, a més de debats, tallers i exposicions. La inauguració serà el primer d’octubre al Pati Llimona amb la projecció de Era uma vez Brasília (2017) del director brasiler Adirley Queirós, convidat d’enguany, un concert sorpresa i l’actuació de Silvia Albert Sopale, amb una performance titulada La Moreneta, sobre les vivències de les dones negres a l’estat espanyol. Com ser negre i no morir a Aravaca, de Paco Zamora Una de les persones que figura a la llista d’agraïments de Blackface y otras vergüenzas és el guineà Francisco Zamora Loboch, el gran Paco Zamora, periodista i escriptor, músic i futbolista. És un pioner en la utilització de l’humor i el sarcasme com a arma per a denunciar el racisme a l’estat espanyol. Ell va inaugurar aquest corrent l’any 1994 amb un llibre genial: Cómo ser negro y no morir en Aravaca (Ediciones B). Quan algú li demanava per què havia escrit el llibre, Paco responia contundent: ‘Perquè no l’escrigui un blanc llest, disfressat de bantú i, a més a més, es folri.’ Coberta del llibre ‘Cómo ser negro y no morir en Aravaca’, de Francisco Zamora. Zamora és brillant, agut, té un sentit de l’humor esplèndid, original, sarcàstic, intel·ligent. Això, afegit i aplicat a un bon coneixement de la història d’Espanya, l’oficial i l’oficiosa, la dels llibres i la de les tasques de barri de Madrid, va cristal·litzar en un treball magnífic, un compendi d’episodis i tòpics racistes espanyols que convida a riure, reflexionar i, sobretot, a conèixer, fer autocrítica i denunciar en majúscules. A la portada, a més del títol i l’autor, hi ha una caricatura de Floquet de Neu amb un adhesiu que diu ‘Negres no’ i, a sota, la frase ‘Manual de receptes contra el racisme’. I així és com entres en un viatge que et portarà de Boabdil i l’apòstol sant Jaume (àlies ‘Matamoros’) a la cantant cubana Lucrecia, Kunta Kinte, Pepe Legrà i Desmond Tutu, passant per Cervantes, Lope de Vega o García Lorca. Com que capgira la història amb seu punt de vista mordaç, l’autor t’obre els ulls a un altre relat del nostre passat potser més veraç, alhora que, ben lluny de la reivindicació pamfletària, posa en evidència el racisme permanent quotidià i cultural en què vivim aquí. Tanca el llibre un ‘Diccionari racista’ d’una ironia i una mala llet estratosfèrica. No me’n puc estar de reproduir alguna de les entrades: «Banyoles: Poblat indígena català molt afeccionat a la taxidèrmia amb bantú. Barcelona: Es veu, d’una hora lluny, que Don Quixot no era negre, ja que va dir d’aquesta ciutat que era: ‘… archivo de cortesía, albergue de los extranjeros, hospital de los pobres, patria de los valientes, venganza de los ofendidos y correspondencia grata en firmes amistades, y en sino y en belleza, única.’ Bíblia: Llibre racista hebreu. Guinea: Gran cagada de la mare pàtria. Il·legal: Té permís de residència? No?, doncs no li podem donar el permís de treball. Té permís de treball? No? Doncs no li podem donar el permís de residència. —Madrid: Ciutat fatxa per excel·lència, presa pels Ultrasur, fronts diversos, skins i porters amb gorra de plat que t’impedeixen folgar a gust, siguis del color que siguis.» Ser dona negra a Espanya, de Desirée Bela-Lobedde En la mateixa línia d’activisme contra el racisme, especialment contra les dones, hi ha blocs feministes antiracistes com Afroféminas i tota una galàxia de webs i blocs a internet provinents de tot el món. En destaca Desirée Bela-Lobedde (Barcelona, 1978), activista, blocaire, youtubera. Ella es defineix com a afro-feminista dedicada a l’activisme estètic al seu bloc. S’ha especialitzat en comentaris i conferències sobre el pentinat afro i la pell per contribuir ‘a normalitzar la percepció de les dones racialitzades, especialment, les negres’. És coneguda també per ‘La Negra Flor’. Ha escrit al digital feminista ‘Locas del Coño’ i és autora del llibre Ser mujer negra en España (Penguin Random House, 2018), que ja té tres edicions. Coberta del llibre ‘Ser mujer negra en España’, de Desirée Bela-Lobedde. Desirée és filla d’una parella bubi de Guinea Equatorial que es va conèixer a Barcelona. Els pares eren espanyols perquè havien nascut a la colònia espanyola. I ella és nascuda a Barcelona. Tota la vida ha hagut de sentir preguntes com: ‘Quant temps fa que ets aquí? Per què parles tan bé l’espanyol o el català? M’ensenyes els papers? D’on és una bellesa tan exòtica com tu? És veritat que les dones negres sou unes feres al llit?’ Desirée és de Vilanova i també ha hagut d’aguantar que alguns catalans, pel fet de ser negra, li parlessin en castellà. Quan va tenir dues filles, mulates, li deien si era la cangur; i al seu home, blanc, on les havien adoptat. Són infinites les situacions absurdes per què ha hagut de passar i per això un dia va decidir d’escriure la seva història del punt de vista de les agressions racistes ‘normals’ de què és víctima una dona negra al nostre país. El llibre traça un recorregut biogràfic molt amè que contribueix a denunciar el dia a dia d’un sistema racista que no es vol reconèixer. No és escrit per distreure, tot i que el seu to és absolutament pròxim, col·loquial i divertit. No és un recull d’anècdotes, hi ha un fons de reflexió i denúncia que, com les dues obres anteriors, ens informen que el racisme existeix i és més viu que mai. Per ella, la consciència que pel fet de ser negra seria sotmesa a la incomprensió, la burla, l’insult i el menyspreu racista, més o menys encobert, va començar ben aviat. Quan els nens li deien ‘negra’ com a insult o li cantaven la cançó del Cola-Cao o la dels ‘Conguitos’, el ‘Mami, que será lo que quiere el negro’ de Georgie Dann, o li feien bromes sobre els gelats ‘Negrito’ de Frigo. I d’ençà que un dia la policia li va demanar els papers essent menor d’edat, per tant, sense motiu, va saber que la cosa no era de broma, que hi havia un racisme institucional més o menys explícit. Un dels seus cavalls de batalla és el del cabell afro, una qüestió que l’ha preocupada tota la vida. Primer, perquè com totes les negres va voler adaptar-se als cànons de bellesa blancs, cànons, tot sigui dit, que ni moltes blanques poden assolir. De ben joveneta ja va passar voluntàriament per tota mena de tortures per allisar-se els cabells durant anys i anys, a perruqueries, a casa seva, o assajant tota mena de productes. Finalment, un dia va decidir de tornar a l’origen i es va alliberar d’una tortura imposada que ella havia assumit d’allò més profundament. El cabell i el color de la pell són dos dels problemes que de sempre han esclavitzat i torturat més les dones afro-descendents. I no és una qüestió de moda. La història, explica ella, va començar amb els esclaus. A les societats africanes el cabell era una component social molt important. En portar-les esclaves a Amèrica, lluny de les herbes i cremes naturals originals dels seus països, a les plantacions les dones van haver d’inventar-se uns remeis per mantenir el seu cabell. A més, si les esclaves tenien més aspecte de blanques, podien accedir a feines millors, al servei domèstic, per exemple. Molts d’aquells mètodes eren dolents per a la salut i alguns components es van continuar emprant anys i anys fins avui. Sobre el rei Baltasar, que al seu poble solia ser un blanc disfressat, i el blackface en general, Desirée és contundent: és ofensiu, racista i innecessari perquè els no blancs no són disfresses. De jove, com que no s’ajustava als cànons blancs, tenia complex de lletja, condemnada per sempre a ser ‘la col·lega enrotllada dels nois’. Molt sovint havia d’aclarir que pel fet de ser negra no li agradava l’hip-hop, fer grafits, el bàsquet i que no era musulmana com Malcom X. En realitat, li agradava molt el flamenc i ballar sevillanes. Després van venir les sortides de nit a discoteques i els comentaris dels nois: ‘Hola, bombó’, ‘Jo no he estat mai amb una moreneta’, ‘És veritat que les dones negres sou unes feres al llit?’, ‘Les dones negres deveu fer unes mamades amb aquesta boca…’, ‘És veritat que teniu la vagina més gran? Per allò dels penis dels negres…’ o ‘Tot i ser negra ets molt maca’, etc. I el fet habitual que qualsevol desconegut li toqués els cabells sense demanar permís, per comentar ‘Si és com un fregall Nanas!’, o ‘Sembla cotó! No pensava que fos tan suau’, etc. I així, ella anava creixent sota uns cabells que se situaven en algun lloc entre un fregall ‘Nanas’ i el coto fluix de farmàcia. La negra Tomasa (fotografia: Heidi Ramírez). En la seva jovenesa, constata ella, no hi havia referents de noies negres espanyoles als mitjans i la cultura, tret d’alguna sèrie americana com Bill Cosby o l’única presentadora negra del Telenotícies, Francine Galvez. ‘Les dones negres a Espanya no érem visibles’, escriu. ‘Si no érem visibles, no existíem. Si no existíem, no érem a l’imaginari. I si no érem a l’imaginari, era impossible que agradéssim.’ L’aparició d’internet ha estat tota una finestra al món molt important per a elles. Com a via d’informació i de comunicació. Per a trobar referents, com ara l’escriptora nigeriana Chimamanda Ngozie Adichie o l’actriu kenyano-mexicana Lupita Nyong’o, protagonista del film Dotze anys d’esclavatge. En resum, Desirée pensa que aquests comportaments que encara ara les seves filles potser hauran de suportar, són propis d’un país colonitzador que ha abusat dels altres països, d’unes altres persones que ha explotat i esclavitzat, creient-se superior. I que als col·legis caldria explicar la veritable història d’Espanya. Que se sàpiga que a Espanya hi ha hagut persones negres de fa segles. Sara Baartman. Fotografia: Heidi Ramírez Sobre la necessitat d’un debat profund (i incòmode) Desirée explica que a les negres espanyoles els demanen si han nascut aquí o si són adoptades, com és que parlen tan bé l’idioma, o les sotmeten a un tercer grau genealògic fins que apareix algun avantpassat africà. L’endarreriment és evident respecte dels altres països. Les negres franceses o britàniques no es veuen abocades a aquests interrogatoris tota la vida. Ser negra francesa és normal. Ser negra espanyola (o catalana) és vist com una anomalia. I això que ja en són dos milions a tot l’estat espanyol. Aquestes tradicions i actituds del nostre racisme tradicional i quotidià en els altres països potser no existeixen o són objecte de polèmica, però aquí la crítica no ha estat ben visible fins aquests darrers anys. De la mateixa manera que, a diferència de França o Bèlgica, a l’estat espanyol, Catalunya inclosa, el debat cultural i l’autocrítica sobre el nostre passat colonial és pendent encara, també ho és el del racisme assumit en el nostre dia a dia. No vull dir que França o Bèlgica siguin exemptes de racisme, en absolut; però si més no el debat i la polèmica existeixen en un àmbit extens. Aquí, no. Tots som fills d’una educació i una cultura colonialista.

Summary: ‘Blackface’ o el racisme quotidià, invisible per als blancs


Dimecres el Parlament Europeu va votar per primera vegada a favor d’aplicar l’article 7 del Tractat de la Unió Europea contra un estat membre, en aquest cas Hongria, per haver erosionat la democràcia. No havia passat mai que la cambra decidís d’emprendre el procediment sancionador contra un estat de la Unió. Però la proposta no reeixirà. Ara la pilota és a la teulada del Consell Europeu, la institució on hi ha representats els vint-i-set estats membres de la UE. El pas següent serà que el primer ministre d’Hongria, Viktor Orbán, doni explicacions als seus socis. Per a aquest cas, cal una majoria de quatre cinquenes parts dels estats membres (22 de 27). Després, el Consell podrà fer ‘recomanacions’ a Hongria. Aquest és el pas previ a la sanció, que s’ha d’acordar per unanimitat. No obstant això, Polònia i la República Txeca ja han anunciat que, dins del Consell Europeu, s’oposaran a l’aplicació de l’article 7. Orbán ja té, doncs, dos aliats en el si del Consell, tot esperant la posició de la resta dels estats. Polònia, la República Txeca i Hongria, juntament amb Eslovàquia, formen part de l’anomenat grup del Visegrád, un bloc d’oposició interna a algunes polítiques de Brussel·les, especialment a les quotes de repartiment dels refugiats. A més dels països del Visegrád, cal veure què hi diuen estats com ara Itàlia i Àustria. El tomb cap a l’extrema dreta del govern italià, amb Matteo Salvini, i la coalició de govern dels conservadors i l’extrema dreta a Viena poden dificultar la suma dels 22 estats necessaris per a obrir el procés contra Hongria. És a dir, si Eslovàquia es decanta cap a Hongria i Orbán suma el suport de dos estats més, com podrien ser Itàlia i Àustria, l’aplicació de l’article 7 aniria de dret al calaix. La unanimitat impedeix la sanció En el supòsit que hi hagués una majoria de vint-i-dos estats al Consell Europeu que decidís d’obrir el procés sancionador contra Hongria, i una vegada fetes les ‘recomanacions’, la constatació posterior de l’existència d’una ‘violació greu i persistent’ dels valors de la UE requeriria una aprovació unànime del Consell. És a dir, que els aliats d’Orbán haurien de votar a favor de l’aplicació de l’article 7. Aquests valors, citats a l’article 2 del TUE, són la dignitat humana, la llibertat, la democràcia, l’estat de dret i el respecte dels drets humans i de les minories, el pluralisme, la no-discriminació, la tolerància, la justícia, la solidaritat i la igualtat entre homes i dones. Quan el Consell Europeu constata que s’han violat els valors de la UE, aleshores l’article 7.3 sí que preveu que se sancioni per una majoria qualificada. Tanmateix, per a arribar a aquest punt, el requeriment de la unanimitat bloca qualsevol intent de suspendre el vot d’un estat membre al Consell i de privar-lo de més drets que regulen els tractats de la Unió. Orbán, el mal menor? Malgrat les dificultats, el Parlament Europeu va voler fer un toc d’alerta a Hongria, igual com havia fet la Comissió Europea amb Polònia, quan va proposar l’aplicació de l’article 7 per unes reformes qüestionables del govern sobre el poder judicial. Ara, la probable pretensió de desgastar Orbán amb vista a l’opinió pública europea no sembla pas que afecti els electors hongaresos. Enguany, Orbán va ser reelegit primer ministre per tercera vegada seguida, amb majoria absoluta del partit conservador i nacionalista Fidesz –133 escons de 199–, amb gairebé la meitat del vot popular (49,27%). El principal partit de l’oposició, el Jobbik, va obtenir 26 diputats i el 19,06% dels vots. Però el Jobbik encara agrada menys a Brussel·les: és un partit d’extrema dreta amb vincles amb el feixisme.

Summary: Per què no és possible la sanció de l’article 7 de la UE contra Hongria?


Fa més de cent dies que l’Adrià, membre del CDR d’Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) va haver de desaparèixer perquè no li passés el mateix que a Tamara Carrasco. L’Adri, tal i com el coneixen al seu poble, va evitar ser detingut però l’estat espanyol el continua buscant, acusat de rebel·lió, sedició i terrorisme. La plataforma #AdriEtVolemACasa ha convocat una manifestació avui a les 19h a Jardinets de Gràcia per demanar el seu retorn lliure de qualsevol acusació. #Esplugues #NoHiSomTotes#PlantemCara#23J pic.twitter.com/MpfH0fcQEH — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) July 19, 2018 A través d’aquest vídeo, la plataforma anima a la participació de tots els ciutadans que hi vulguin anar perquè sigui ‘tot un èxit’:

Summary: ‘Adri, et volem a casa’: manifestació avui al vespre a Barcelona en suport al membre del CDR exiliat


El PSC-Units ha presentat avui al vespre, com ja havia avançat, la demanda de mesures cautelars al Tribunal Constitucional (TC) per suspendre el vot delegat dels quatre diputats de Junts per Catalunya a l’exili o en presó preventiva, Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. Els socialistes han optat per aquesta via després que aquesta tarda la Mesa del Parlament hagi ratificat la delegació de vot sol·licitada pels quatre afectats i acordada la setmana passada. La portaveu del grup, Eva Granados, indicava hores abans de presentar l’apel·lació al TC que l’objectiu és que l’alt tribunal resolgui abans de les votacions del debat de política general que se celebraran demà dimarts a la tarda. Granados havia alertat que si la Mesa persistia en la ‘desobediència’ presentarien un recurs d’empara perquè es declarin nul·les les delegacions de vot. El TC podria resoldre la petició abans que aquest dimarts tinguin lloc les votacions que s’haurien d’haver fet dijous passat, quan el debat de política general va quedar ajornat per la dificultat de JxCat i ERC d’arribar a un acord sobre com aplicar el pacte votat al ple del Parlament per fer front a les suspensions dels diputats. Si el TC dona la raó al PSC i suspèn les delegacions de vot, el bloc sobiranista perdrà la majoria absoluta. ‘Arribarem on calgui per defensar l’estat de dret. No volem haver de lamentar i haver desistit de la responsabilitat de defensar les nostres institucions’, explicava Granados davant dels mitjans hores abans de presentar el recurs. Cal recordar que el TC no té previst reunir-se de manera ordinària aquesta setmana. Així doncs, per resoldre les mesures cautelars s’hauria de reunir de manera extraordinària. L’alt tribunal només ho acostuma a fer quan es tracta d’un recurs d’inconstitucionalitat presentat pel govern espanyol.

Summary: El PSC presenta demanda de mesures cautelars al TC per suspendre el vot delegat de JxCat


El cap de llista d’En Comú Podem per Barcelona a les eleccions del 28-A, Jaume Asens, ha alertat aquest diumenge del ‘risc real‘ que hi hagi un pacte entre el PSOE i Ciutadans després de les eleccions. En la presentació de la candidatura de l’organització a les eleccions espanyoles, Asens ha alertat que ‘el PSOE mira a la seva dreta’ i ha insistit que ells són la garantia perquè el líder de Ciutadans, Albert Rivera, no sigui el vicepresident del govern espanyol. A més, el candidat d’En Comú Podem ha celebrat que les darreres enquestes allunyin la possibilitat que PP, Ciutadans i Vox –als quals ha qualificat de ‘tripartit de Colón’- aconsegueixin la majoria suficient per governar.

Summary: Asens avisa que un pacte entre PSOE i Cs és un ‘risc real’


El PSOE arrasaria en cas de repetir-se les eleccions espanyoles, segons el CIS. L’estudi d’opinió, tanmateix, s’ha fet abans de la investidura fallida de Pedro Sánchez, que ha estat marcada pels desacords entre socialistes i Unides Podem. A més a més, les dades que facilita són d’intenció directe i no estan tractades, fet que pot condicionar-ne el resultat. El CIS tampoc no fa projecció d’escons. D’acord amb el sondatge, el PSOE té una intenció de vot del 41,3%, molt per sobre del PP (13,7%), que manté el resultat del CIS de juny. Ciutadans (12,3%), en canvi, perd gairebé tres punts percentuals i cau per darrere d’Unides Podem, que amb els vots d’En Comú Podem aconsegueix el 13,1%. El portal Electomanía ha extrapolat les dades de l’estudi i atorga al PSOE una majoria absoluta de 188 diputats. Al Principat, el PSC guanyaria les eleccions amb una intenció de vot del 23,6%. En segon lloc quedaria ERC amb el 21,1% i els comuns amb el 10,7%. Junts per Catalunya aconseguiria el quart lloc amb el 7,6% d’intenció de vot. Al País Valencià, el PSPV seria la força més votada amb una intenció del 33,6%. Ciutadans superaria amb claredat el PP. El partit de Toni Cantó aconseguiria l’11,2% i el de Bonig només el 8,9%. Compromís es quedaria fora del congrés amb el 2,3%. A les Illes Balears, el PSIB conservaria el seu lideratge amb un 19,7% d’intenció de vot. PP i Unides Podem empatarien en segon lloc (9,1%). La dada rellevant, però, és que un 27,3% dels electors no té clar el seu vot.

Summary: Un CIS previ al debat d’investidura atorga majoria absoluta al PSOE en unes noves eleccions


Camil Ros (1972) és el secretari general del sindicat UGT des de fa un any, quan va substituir en el càrrec Josep Maria Álvarez. Ros va entrar al sindicat mentre militava al partit independentista ERC, el qual va acabar deixant fa cinc anys per centrar-se únicament en la seva activitat sindical. En aquesta entrevista, Ros parla dels reptes del sindicalisme català, pocs dies abans de celebrar el Primer de Maig. Però Ros parla també de política i de país, pocs mesos abans del possible referèndum. Rep VilaWeb a la seu d’UGT a la rambla de Barcelona, aprofitant un recés en una jornada amb sindicats europeus. —Per què la gent ha de sortir a manifestar-se, l’1 de maig? —Sempre hi ha motius, i aquest any més. Hi ha una dada molt evident. El PIB català ha pujat respecte del 2007. Hem sortit de la crisi des del punt de vista macroeconòmic, però el pes dels salaris ha baixat gairebé un 5%. Si preguntes a la gent què cobra, el 2007 un mileurista cobrava poc. Ara qui cobra poc cobra 600 o 700, o treballa a temps parcial. Estem tots pitjor que abans de la crisi. Si no es trenca la dinàmica de retallades, que vénen de l’estat i d’Europa, la societat serà molt més desigual. S’ha de repartir la riquesa, els salaris han d’anar en creixement. —Hi ha menys desocupació, us diran. —No. Hi ha el doble d’atur que abans de la crisi. Sí que és cert que s’havia arribat al 21% i ara som al 15%. S’ha reduït, cert, però no sobre la feina estable. La nova feina és precària, hi ha explotació laboral, o autònoms que abans eren fixes. —A serveis jurídics quines queixes rebeu, normalment? —Tornen a sortir els incompliments de conveni, acomiadaments arbitraris, modificacions de les condicions de treball per la cara. Ara hi ha molt més abús per part de les empreses a l’hora de retallar condicions. Ens arriben menys casos dels que hi ha, per por. —La gent se us afilia jove, amb 18 o 20 anys? —Costa. La principal via d’afiliació són els centres de treball, i si hi ha un atur juvenil del 50%, difícilment s’hi apuntaran gaires. Aquí hem de situar un sindicalisme de cara el precariat, també. Hem d’anar més enllà de les manifestacions al carrer. Calen estratègies sindicals diferents. I més, en empreses petites, on si t’identifiquen com a sindicalista, pots ser acomiadat. Jo ho comparo amb quan es van crear els sindicats del tardofranquisme, quan el principal problema era la por de ser acomiadat. Ara passa igual. Ens han trencat el model de treball i benestar. Si creix més el precariat, el sindicat ha d’anar-hi. Abans amb dues manifestacions i un intent de vaga en tenies prou. Ara, amb la reforma laboral, ja no pots —Victòries a través de vagues de la UGT els darrers temps, quines serien? —Bastants. Ara hi ha un preacord, amb l’empresa i-Diada, participada en un 20% per la Generalitat, que s’encarrega de fer les proves d’estrès dels cotxes. Allà hi ha hagut algun mort i tot, treballant. Fa més d’un any que estem en conflicte, i finalment, fruit de mobilitzacions, s’ha arribat a un preacord. L’empresa Gas Gas de motos. Anava a tancar, i fruit de la insistència sindical s’ha salvat. El conveni de Contact Center, teleoperador. Ara la mobilització s’ha d’estirar més que abans. Abans amb dues manifestacions i un intent de vaga en tenies prou. Ara, amb la reforma laboral, ja no pots. —Us esperàveu més d’un govern dels comuns, i d’una Mercedes Vidal, militant d’EUiA, en la vaga de TMB? —Al principi, van aterrar i no sabien què era la gestió. Ara, així com en alguns altres aspectes han tingut valentia, al metro no han donat el cop de puny sobre la taula que tocava. En el moment de la vaga de fa un any, van cometre errors d’inici. Ara hi ha molt més diàleg, però encara els en falta. Els ha faltat valentia, amb TMB. —TMB no publica els sous dels directius, tot i que la llei els obliga. —Els sous dels directius són salaris públics, per tant, el règim públic no pot ser que el privat. Crec, però, que a vegades es fa massa morbo. Amb el conflicte de salaris va sortir el salari mitjà del treballador. Aquest del metro, amb això que cobren, vint mil i escaig bruts l’any. Doncs són 1.200, 1.300 nets al mes. No són privilegiats. A vegades es deformen les dades. —I els directius amb sous de 100.000 euros l’any? Però si cobren més que els polítics! —Em costa d’entendre que directius de l’administració pública, com TMB, cobrin més que els màxims responsables polítics del país. Costa d’entendre. Molt. I total, per no solucionar els problemes. —Entenc la utilitat d’una vaga com la de TMB. Però la de l’1 de maig, de què serveix? —Mira, ahir van venir sindicats holandesos, i l’han deixat de fer. Jo penso que sí que té un valor. El cartell de la UGT d’enguany és un del 1936 que hem actualitzat. El sindicat ha de fer autocrítica, i ha de fer autoestima. L’1 de maig ha de ser un acte d’autoestima i reivindicació. Nosaltres tenim més de 100.000 afiliats a Catalunya. Quantes organitzacions socials i polítiques els tenen? I en canvi, tenim la sensació d’inferioritat. —Fa poc, CCOO van fer una enquesta interna. 40% d’independentistes, i ERC, el partit més votat. Teniu enquesta interna? —No. Però em sembla que ens sortirien coses similars. Demostra que els sindicats són molt plurals, i molt representatius de la societat. El valor de l’enquesta, penso, és aquest: demostra la pluralitat del país. Nosaltres ja sabem que el sindicat és plural. Des dels anys noranta que ja ens vam obrir. També necessitarem els mitjans per saber què pensa, i com, la nostra gent. De moment sabem, sense enquestes, que la composició és políticament plural, d’origen i de sectors. A Puigdemont se li nota que no és fill del sector negocis. —Heu notat que el president Puigdemont és el fill del forner, i no un dels de sempre? —El president de Cornellà tampoc no era dels de sempre. Però sé què vols dir. Se li nota, en algunes actituds i posicionaments, que ell no és fill del sector negocis. No surt de l’entorn clàssic que hauria estat en una situació de CDC. I a alguns altres dirigents del PDECat els passa el mateix. Té un altre perfil. Al final, són igual de liberals els uns i els altres, però hi ha certes sensibilitats. Passa que no s’ha pogut concretar en gaires acords. Potser ara, quan trenquem l’acord de renda garantida, la setmana que ve. Seria l’excepció que confirma la regla. La resta, el govern de Junts pel Sí, ha estat divuit mesos amb el full de ruta i el conflicte polític. I els elements socials no hi han estat. No hi ha hagut intent de fer diàleg social. T’haig de dir la veritat: nosaltres tampoc no l’hem demanat. Al final, a vegades hem passat massa estona als despatxos de la Generalitat buscant acords que no s’acaben de complir. I hauríem d’estar més amb els delegats de l’empresa que no pas buscant acords en la política. Ells tampoc no han tingut la sensibilitat. —Del Pacte Nacional pel Referèndum, quina valoració en feu, fins ara? —Algú em preguntava: Com viviu el procés, ara que comença a haver-hi tensió? Nosaltres vivim de la tensió. El sindicalisme és conflicte. En el moment de conflicte has d’estar tan serè com sigui possible. I sabem que en una estratègia de conflicte, en el moment final, fins i tot quan guanyes una vaga, s’ha de negociar un acord. No dic que el conflicte Catalunya-Espanya sigui com una vaga, però hi té similituds. Vull creure que en el moment final hi haurà negociacions. Però em dóna la sensació que no. No sé què pensen fer. El pacte pel referèndum hauria de servir per a teixir ponts i diàlegs. No ens faran cas? S’ha de provar fins al final. Trobo a faltar que la política s’impliqui més en aquest pacte, perquè es pugui forçar la posició d’acord. I veig que cada partit va a la seva. I el pacte hauria d’haver servit per a situar espai de debat social. L’endemà, passi què passi –independent, federal, confederal, autonòmic o pitjor– la majoria de la gent voldrà viure millor, i això són drets socials. Si hi ha un referèndum que no és acordat, l'afiliat de la UGT que vagi a votar, ha de tenir la sensació que no ho fa contra la UGT. I la persona que no vol participar-hi, perquè no és acordat, tampoc no ha de sentir que va contra la UGT —Quina és la posició de la UGT en cas que no es pugui acordar el referèndum? —La UGT té clar que la decisió la prendrà segons els esdeveniments. Ho explico en assemblees i reunions internes i ho dic ara: jo dic que la posició de la UGT no agradarà ningú, i costarà d’explicar. Però tenint en compte una organització com la UGT i què representa per cohesió social, si hi ha un referèndum que no és acordat, l’afiliat de la UGT que vagi a votar ha de tenir la sensació que no ho fa contra la UGT. I al mateix temps, la persona que no vol participar-hi, perquè no és acordat i no és legal, tampoc no ha de sentir que va contra la UGT. Sé que és un posicionament difícil, però penso que és el que toca: continuar donant un espai de centralitat, no de trencament, i a la vegada que no posi bastons a les rodes. Però tothom voldrà que ens posicionem. —Em costa de creure que Camil Ros no votés en un RUI. —Jo sé què faré. El secretari general aquell dia no existirà, Camil Ros farà el que cregui que ha de fer. I ho ha de poder fer sense que vagi en contra de la seva organització. I el que pugui fer Matías Carnero també ha de ser igual. —Trobo a faltar el no democràtic. I pensava que potser als sindicats hi podia aparèixer. Seria ideal, perquè no tenen referents. —Nosaltres no podem dir que no al referèndum. Hem de ser un espai de debat del sí i el no. El no que entenc, i el que veig a la UGT, és el no federalista. No és negacionista ni fatxa. Creuen, com l’independentista, que es viuria millor. I ara que el federalisme és minoritari, alguns el titllen de ridícul, que no té prestigi. Jo vaig respondre a una persona que ho deia, que així és com es tractava l’independentisme als anys noranta. I per tant, vaig dir-li, ara que ets independentista no els menyspreïs. No facis el que et feien. Si sóc secretari general és per l'ista de sindicalista, no per l'ista d'independentista —A la UGT us heu hagut de fer perdonar la vida perquè havíeu militat a ERC o pel vostre suposat independentisme? —No. Ho veuen bastant normal, i molta gent ni ho sap. Fa tants anys que sóc al sindicat que em coneixen perquè els he ajudat en aquest conflicte o en aquell altre. Si sóc secretari general és per l’ista de sindicalista, no per l’ista d’independentista, ni altres coses. A la UGT, el procés d’acceptar la pluralitat és macerat. I de fa anys. Comença l’any 1996. S’ha solidificat. Crec que la societat catalana gestiona aquest procés de manera exemplar. Això ha de ser salvaguarda de tot. —I si es passen deu pobles i l’estat apliqués el 155, què faria la UGT? —Crec que hi haurà resposta més àmplia, i més enllà del Pacte Nacional pel Referèndum. Però s’haurà de veure. No fem hipòtesi dels escenaris extrems.

Summary: Camil Ros: ‘Em costa d’entendre que directius de TMB cobrin més que els màxims responsables polítics del país’


El president Quim Torra s’ha plantat davant els empresaris i els ha demanat que es comprometin, ací i a Madrid, a favor del referèndum d’independència i contra la repressió exercida. L’auditori no era fàcil, la sala no era plena, i els precedents no eren pas òptims, però el president ha intentat la quadratura del cercle: intentar que la classe empresarial catalana es comprometi i es mulli. Només cal veure què ha dit, sense ruboritzar-se, el president del Cercle, don José Bruguera, a la introducció: ‘Segons el CEO la majoria dels catalans són favorables a la tercera via.’ Xim pom. La sessió inaugural del Cercle d’Economia a Sitges té una història recent convulsa, que avui, tot i les aparences dures, en el fons ha millorat: fa tres anys els empresaris van boicotar la sessió de Puigdemont, i no van fer-li cap pregunta al final del discurs. L’any passat Torra va tornar la pilota, i fou ell que no acceptà preguntes. Enguany hi ha hagut preguntes, respostes, i sobretot la interpel·lació directa del president. És a dir, per aspre que hagi pogut semblar, almenys hi ha hagut diàleg en una sala que no era plena. La interpel·lació de Torra En un discurs de quaranta-cinc minuts centrat en les xifres positives de l’economia catalana, l’acció de govern i la repressió rebuda, el president Quim Torra ha fet una interpel·lació directa als empresaris que s’emporta els titulars de la jornada: ‘I jo els demano que siguin a primera fila en la defensa de la qualitat democràtica de les institucions. I en la defensa d’allò que vol el 80% de la ciutadania catalana: un referèndum per a decidir el futur polític del país. No els demano res que no els beneficiï també a vostès. I a tots els ciutadans del nostre país. Dirimim les nostres diferències de manera pacífica i democràtica. Aquesta és la solució més possible, més plausible. Perquè judicialitzant la democràcia no es fa res més que agreujar el problema de manera exponencial. I per això cal que vostès també parlin alt i clar, aquí i a Madrid, per fer saber que són al costat de la radicalitat democràcia, al costat d’allò que la ciutadania lliurement decideix a les urnes. Els demano la seva implicació per fer de Catalunya un país millor, amb oportunitats per a tothom i que ningú no es quedi enrere a l’hora de poder desenvolupar el seu projecte de vida. I també per exigir la pulcritud i la qualitat democràtica de les institucions de l’estat espanyol que pertoquen a l’Europa del segle XXI.’ Però Torra no solament ha interpel·lat la classe empresarial a favor del referèndum, sinó també contra la repressió. I ha intentat convèncer els assistents de rebutjar la repressió no des d’un punt de vista ètic, sinó per via de la butxaca: ‘Segurament ja coneixen el llibre Per què fracassen les nacions, que analitza els factors de progrés, de prosperitat i de pobresa i fallida dels països. I la conclusió a què arriben els professors de Harvard és que el veritable secret de la prosperitat rau en la qualitat de les seves institucions.  No hi ha prosperitat sense unes institucions de govern que facin polítiques encertades i pensades al servei dels ciutadans. Per tant, vostès saben quin és el risc que assumim tots plegats si permetem la involució democràtica, l’abús d’institucions de poder per raons polítiques, la instrumentalització de la justícia per a la repressió? Doncs, a més de les conseqüències pels drets humans, civils i polítics, ens hi juguem també la prosperitat de tota la societat.’ A primera fila escoltaven amatents diversos representants polítics i empresaris, en aquesta mescla pròpia del Cercle d’Economia, del món occidental i de les democràcies liberals, tots protagonistes de les jornades, perquè porten per títol ‘Un món desordenat: economies en transició, democràcies en perill’. Per cert, ha estat comentada l’absència de representants del PP i Ciutadans com a ponents els dies vinents. No és habitual que declinin, com han fet, la invitació a parlar-hi. Pedro Sánchez, en canvi, clourà les jornades dissabte. Avui hi hem vist càrrecs d’ERC, com Alfred Bosch, que abans de començar l’acte parlava amb Sànchez Llibre i el cònsol americà. Batalla de preguntes L’acte d’avui ha servit també perquè el president de la Generalitat i els empresaris del Cercle d’Economia fossin capaços de portar a la pràctica una paraula que pregonen constantment: el diàleg entre ells. Avui, a la tercera ha anat la vençuda, els empresaris han preguntat, i el president ha respost. Dit això, no estem segurs que els tres anys d’espera hagin millorat les preguntes dels assistents. El president del Cercle, don José Bruguera, les ha rebudes en un sobre, i les ha agrupades en quatre úniques preguntes: 1. Quina acció de govern hi ha per a millorar aspectes de l’economia, la competitivitat o la productivitat del país? 2: Sabem l’opinió del president sobre la confrontació amb l’estat, però per què no s’aposta també pel diàleg, que és un dels grans consensos de país? 3: En el seu discurs ha passat per alt el recurs del TEDH que dóna la raó al Tribunal Constitucional en la suspensió del ple del parlament del dia 9 de setembre del 2017. 4: Què opina dels resultats de la Cambra de Barcelona (pregunta que ha suscitat les úniques remors de la sala Tramuntana, a prop de Mestral i Garbí, de l’Hotel Melià). Torra ha respost la primera pregunta sobre la competitivitat demanant als assistents si no seria millor, per a millorar-la, que el port i l’aeroport fossin gestionats a Catalunya; ha citat el Centre d’Automoció de Martorell, que donarà sortida a 15.000 alumnes l’any en un sector com el de l’automòbil; i el pacte per la societat del coneixement, aprovat recentment, entre empreses, centres de recerca i universitat. Quant a la sentència del TEDH, ha respost que fa referència al ple del 9 d’octubre, que al final es va fer l’endemà i per tant ‘no té gaire sentit la resolució’. Ha aprofitat l’avinentesa per a recordar el dictamen del grup d’experts de l’ONU, que demana l’alliberament dels presoners. Sobre el diàleg com a consens de país, ha respost que, efectivament, ho és, però que un altre consens de país són els valors democràtics, el respecte als resultats electorals i la negativa a la judicialització de la política. Finalment, sobre els resultats de la Cambra, el president Torra s’ha limitat a dir que havia felicitat els guanyadors, la candidatura Eines de País, de l’independentista Joan Canadell. I quan han insistit a dir que potser era una plataforma que polititzaria la Cambra, Torra ha dit que gustosament els rebria, com la resta de presidents de cambres, i que no en coneixia el programa. El president Torra també pregunta En aquesta batalla de preguntes que fa tres anys que dura entre presidents de la Generalitat i empresaris ha estat molt interessant de comprovar que Torra, en el discurs inicial de quaranta-cinc minuts, també n’ha fetes, de preguntes, i de punyents, als empresaris. Gran lector de premsa, i periodistes d’època, n’hem comptades un parell, de preguntes del president. Aquestes de directes: ‘Vull llançar-los una pregunta: s’imaginen quin país podríem tenir si tots els seus ciutadans gaudissin dels recursos que genera i de totes les competències per a dirigir-lo?’ ‘Torno a llançar-los una pregunta: s’imaginen la capacitat inversora de la Generalitat si el dèficit fiscal tan sols disminuís de quatre punts?’ Aquesta interpel·lació de Torra als empresaris és marca de la casa. El president fa això mateix amb els CDR, els estudiants, l’ANC i els partits. Acostuma a deixar-los clar que ell és president, sí, però no professional, i que el país som tots. I que és cosa de tirar endavant tots. El dubte que persisteix és si els empresaris pensen ben bé igual que Torra, o que Josep Pla: qui vulgui peix que es mulli el cul.

Summary: El president Torra i la difícil quadratura del Cercle


La causa oberta per rebel·lió, sedició i malversació que instrueix el jutge Pablo Llarena contra el referèndum del primer d’octubre es transformarà formalment aquesta setmana en causa general contra els dirigents independentistes. Amb quines proves? Un atestat de la Guàrdia Civil fonamentat bàsicament en una llibreta Moleskine i un document en format Power Point, ambdós obtinguts en l’escorcoll a casa de Josep Maria Jové, ex-secretari general de Vice-presidència, Economia i Hisenda. Mireia Boya, una de les afectades per la dilatació de la causa, ha estat contundent a l’hora de referir-se a l’informe policíac: ‘Premi a millor novel·la de ficció en llengua castellana’. Premi a la millor novel•la de ficció en llengua castellana. pic.twitter.com/t9sXGA5Crs — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) February 9, 2018 Entre els dies 14 i 21 han estat citats a declarar en qualitat d’investigats Mireia Boya; l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel; la secretària general d’ERC, Marta Rovira; la coordinadora general del PDECat, Marta Pascal; l’ex-president de la Generalitat Artur Mas; i l’ex-presidenta de l’AMI Neus Lloveras. Però Llarena es reserva encara el dret d’investigar més dirigents perquè en l’atestat se n’hi assenyalen gairebé una trentena més, entre els quals hi ha Carles Viver Pi Sunyer i l’ex-senador Santi Vidal, que demà declaren al jutjat número 13 de Barcelona que investiga els preparatius de l’1-O. El jutge Juan Antonio Ramírez Sunyer va interrogar ahir diversos alts càrrecs de la Generalitat i va anunciar que també se’ls investiga per rebel·lió. L’ampliació de la causa del Suprem, anunciada l’endemà de la victòria independentista del 21-D, es justifica en un atestat on s’addueix que, gràcies a la ‘simbiosi’ entre el govern, la majoria parlamentària i les entitats sobiranistes (inclosos els CDR), es ‘va anar avançant cap a l’anomenada desconnexió, amb menyspreu absolut, permanent i continu contra l’ordenament jurídic estatal i autonòmic, amb l’única missió des de les institucions d’imposar la independència de Catalunya’. L’atestat es basa en el document ‘EnfoCATs’, que, segons la Guàrdia Civil, és un full de ruta ‘sediciós’ que ‘estableix els passos que cal seguir per a imposar la declaració d’independència, proclamar l’estat propi i activar les estructures d’estat que havien de sostenir i engegar el procés constituent’. ‘EnfoCATs’ té format de PowerPoint i la Guàrdia Civil admet que és un document que no va signat, cosa que ja hauria de servir per a posar-ne en dubte la procedència. ‘S’infereix que va ser redactat per persones vinculades a JxSí, entre més coses perquè en l’exposició s’hi fa servir la primera persona del plural’, diu, com a única explicació. Tot i que en el document no apareix cap nom, la Guàrdia Civil en fa servir el contingut per assenyalar diversos dirigents, entre els quals Boya, Gabriel, Rovira, Pascal, Lloveras i Mas, perquè els vincula amb un anomenat ‘comitè estratègic’, que és considerats un dels tres òrgans que vetllaven per l’aplicació del full de ruta cap a la independència. Segons la Guàrdia Civil, aquest comitè era integrat pel president de la Generalitat, el vice-president, els presidents i portaveus dels grups parlamentaris independentistes, alts càrrecs d’aquests mateixos partits, els presidents i vice-presidents de les entitats sobiranistes, els directors de les oficines de l’autogovern i persones independents de prestigi social. Captura del document ‘EnfoCATs’ on apareixen els òrgans que havien de vetllar pel full de ruta. La Guàrdia Civil els acusa de ‘ser coparticipants’ del disseny de l’estratègia que havia de conduir cap a la independència. Basant-se en un document sense autor on no hi ha noms, en definitiva, la policia espanyola els culpa ‘d’orientar, dirigir i controlar’ l’aplicació de plans per a crear un estat sobirà i diu que són els ‘qui varen mobilitzar els recursos humans i materials necessaris’. A més del document de Power Point, la Guàrdia Civil també utilitza com a prova una llibreta Moleskine amb notes manuscrites de Josep Maria Jové, on consten reunions amb membres del govern, dels partits independentistes i les entitats sobiranistes. Les notes abracen un període que va de les eleccions del 27 de setembre del 2015 fins a la seva detenció arran de l’entrada al Departament d’Economia, el 20 de setembre passat. En les reunions, segons el document, es tracta de qüestions com ara el reconeixement internacional, les estructures d’estat i les anomenades lleis de desconnexió. Segons la Guàrdia Civil, ‘EnfoCATs’ podria simbolitzar els ‘desigs de grandesa de l’imaginari independentista’, però les anotacions de l’ex-secretari general, com també ‘les compareixences i actes públics notòriament coneguts’ demostren que els ‘actors independentistes van fer tant com era necessari’ per a aconseguir la independència. ‘La redacció i aprovació d’un marc pseudo-legal de desconnexió, la cerca del conflicte social, econòmic i judicial, l’estratègia de desobediència, l’impuls de les estructures d’estat i els passos per a fer el referèndum il·legal’, afegeix. Cent pàgines per a justificar l’acció judicial L’atestat sobre aquesta ‘causa especial’ cerca qualsevol cosa, indici o element que serveixi a l’estat per a provar d’incriminar els dirigents independentistes. Utilitza informacions de 13TV –originàriament publicades per Ok Diario– per assenyalar l’ANC com l’entitat que va comprar les urnes. Intenta justificar qualsevol actuació contra l’AMI citant el Twitter d’alguns dels seus associats –’En aquest sentit, Jordi Gaseni (vice-president) va repiular missatges de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart durant els escorcolls de la Guàrdia Civil del dia 20’–; i no dubta a assegurar que a les mobilitzacions independentistes s’hi ha inculcat un ‘germen perillós’ que es tradueix en un ‘sentiment de rebuig, fins i tot d’odi, cap a l’estat espanyol i les institucions que el representen’. L’argumentari, enrevessat i reiteratiu, no pretén pas esclarir detalls i de vegades les engalta pel boc gros. Heus-ne ací un exemple sobre l’1-O: ‘De fet, les ordres provinents de les entitats sobiranistes van tenir més pes que no les del TSJC en l’actuació dels Mossos. Això és així perquè sembla inversemblant de creure que la inacció generalitzada dels agents respongués a conductes individuals i esporàdiques.’ En comptes de demostrar una cosa, la Guàrdia Civil recorre a l’insòlit mètode policíac de dir que seria inversemblant una explicació que no fos la seva. En aquest sentit, també afegeix: ‘No s’ha de negligir el fet que l’ANC compti amb una sectorial en el cos dels Mossos.’ Aquesta actitud és generalitzada de cap a cap de l’informe, en el qual la Guàrdia Civil no dubta a treure conclusions encara que no en tingui proves que les sostinguin. En un moment determinat, per exemple, assegura que els dirigents independentistes, segons el seu full de ruta, no defugirien el conflicte amb l’estat espanyol encara que això impliqués ‘un clima de confrontació social i d’inseguretat jurídica’. I a partir d’aquesta opinió acusa l’independentisme de les ‘incerteses econòmiques’ que ‘no han ajudat a atreure inversions, com ara l’Agència Europea del Medicament’. Declaracions amb l’amenaça de la presó sempre present Les declaracions es faran amb el record ben fresc que el jutge Llarena manté empresonats Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, tot i que han renunciat a la via unilateral i han dit que dins de la constitució espanyola hi ha marge perquè l’independentisme faci el seu recorregut. Especialment flagrant és el cas de Forn que fins i tot ha refusat de mantenir la condició de diputat. ‘La seva ideologia  coexisteix a més amb un context polític en què hi ha incertesa que hagi desaparegut la intenció d’assolir la independència de Catalunya  de manera immediata i perseverant en el mecanisme de secessió contrari a les normes penals’, va escriure el jutge en la darrer interlocutòria. L’ampliació de la causa s’explica en un context d’enduriment de la repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme. Arran dels preparatius, l’execució i la defensa de l’1-O, al Principat gairebé nou-centes persones han estat encausades per tota mena de tipificacions delictives: desobediència, delictes d’odi, desordres públics, revelació de secrets, etc. Tanmateix, la repressió supera la forma del càstig i també esdevé amenaça i censura. ‘Tinc limitada la llibertat d’expressió… Hi ha preguntes que no puc respondre. Em limito a seguir les instruccions del meu advocat’, explicitava el conseller Josep Rull en una entrevista a VilaWeb. Tot seguit us oferim la informació que apareix a l’atestat dels nous encausats: Mireia Boya (citada a declarar el 14 de febrer): Segons l’atestat, Boya formava part del comitè estratègic com a presidenta del grup parlamentari de la CUP. La Guàrdia Civil considera aquest partit com una peça fonamental per a empènyer el govern i Junts pel Sí cap a la via unilateral, una volta es va constatar que l’estat espanyol no tenia cap mena d’intenció d’acordar un referèndum sobre la independència. També situa la CUP en el centre de ‘l’estratègia de la desobediència’. Segons l’agenda de Jové, la CUP va deixar palès en una reunió que ‘per aconseguir que la gent sortís al carrer i avançar en el procés constituent era necessari generar més microruptures’. Boya també és mencionada, conjuntament amb Lluís Corominas, Marta Rovira i Anna Gabriel, per haver presentat el 27-O les resolucions per a proclamar la independència i començar el procés constituent. La Guàrdia Civil diu que l’ex-diputada de la CUP va participar en diverses manifestacions independentistes, totes legals, i en la concentració de protesta contra l’assalt de la Guàrdia Civil al Departament d’Economia (20 de setembre). En aquest cas, Boya forma part d’una llista d’una trentena de dirigents i càrrecs independentistes, entre els quals hi ha Neus Lloveras, sobre els quals l’atestat diu: ‘De l’anàlisi de les imatges es desprèn que van participar en l’assetjament sense que consti que haguessin fet crides a la dissolució, a frenar la intimidació o a permetre la tasca de la comitiva judicial garantint-ne la integritat física.’ Boya és citada una última vegada per haver participat en la manifestació de protesta contra l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez (17 d’octubre). És mencionada al costat de Marta Rovira i Marta Pascal. ‘Es van poder escoltar càntics d’independència i veure pancartes amb lemes per la llibertat dels presos polítics’, s’explica. Marta Rovira (citada a declarar el 19 de febrer): Rovira és mencionada a l’atestat com a membre del comitè estratègic per la seva condició de portaveu del grup parlamentari de Junts pel Sí. Tanmateix, la primera referència data del març del 2015, quan en nom d’ERC va signar l’anomenat full de ruta unitari per a les eleccions de 27-S, full de ruta que fou la base del programa electoral considerat legal per l’autoritat electoral espanyola. Rovira apareix en diverses anotacions de la llibreta de Jové com a integrant de reunions en què es van decidir els detalls i els terminis cap a l’1-O. Sempre segons la Guàrdia Civil, tot plegat es va començar a gestar el febrer del 2016 en una reunió amb Puigdemont, Junqueras i Mas, on es va deixar constància que ‘l’única manera perquè internacionalment es pressioni l’estat amb l’objectiu que accepti un referèndum pactat és anar fins al final’. Segons l’atestat, quatre mesos després hi ha una reunió semblant, en què conclogueren que no hi hauria ‘cap proposta espanyola i que, per tant, anirien per la via unilateral’. Quant als preparatius de l’1-O, la Guàrdia Civil afirma tenir prou indicis que ‘la Generalitat havia promogut i dirigit la cerca d’un sistema de votació que garantís el referèndum’. Per fer aquesta afirmació es basa en les paraules de dos testimonis que asseguren que es van reunir amb Puigdemont, Junqueras i Rovira per tractar del sistema de votació. Segons l’atestat, es va decidir que ‘el CTTI s’encarregaria de la supervisió del projecte i que tenia un cost de 500.000 euros’. La Guàrdia Civil acusa la secretària general d’ERC i el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, de participar en el que defineixen –de manera ben poc habitual en un atestat– com a ‘estratègia de desobediència i tergiversació de la realitat’. S’hi citen les seves declaracions sobre les amenaces de morts al carrer que va fer el govern espanyol després de la proclamació de la independència el 27-O. ‘Convé recordar les acusacions contra l’estat de Carles Puigdemont i Marta Rovira afirmant que es volia que hi hagués morts, quan havien estat els actors independentistes qui traïdorament havien provocat la situació’, escriu la Guàrdia Civil. A l’atestat, s’hi arriba a dir que les víctimes no van ser els més de mil ferits causat per la violència policíaca, sinó els agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola que van actuar l’1-O: ‘Davant de l’incompliment de l’ordre del TSJC es va procedir a intervenir i es van produir escenes d’odi, resistència, intimidació, atemoriment i violència, que l’estratègia de manipulació preveia que els actors independentistes les fessin seves per acusar internacionalment l’estat de repressió.’ Rovira també és esmentada com a participant en diverses manifestacions independentistes, com ara la de Brussel·les, on la Guàrdia Civil destaca que es van exhibir ‘pancartes com: “l’1-O, ni oblit ni perdó” o “UE, no teniu vergonya?”‘. Marta Pascal (citada a declarar el 19 de febrer): Pascal consta a l’atestat com a integrant del comitè estratègic pel seu càrrec de coordinadora del PDECat. Entre els sis encausats, és la menys esmentada per la Guàrdia Civil. De fet, és esmentada dues vegades com a membre del comitè i una altra per a dir que va participar en la manifestació contra l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. Neus Lloveras (citada a declarar el 20 de febrer): La Guàrdia Civil assenyala que Lloveras formava part del comitè estratègic com a presidenta de l’AMI, càrrec que va abandonar la setmana passada. Segons l’atestat, el govern i la majoria parlamentària ‘difícilment’ haurien aguantat davant ‘la resistència, la pressió social, judicial, econòmica i financera’ de l’estat espanyol ‘sense el suport de les entitats sobiranistes i la seva capacitat de mobilització social en totes i cada una de les manifestacions, concentracions, escarns, vagues, com també en l’organització i l’execució de l’1-O’. Concretament sobre l’AMI, l’atestat diu que Carles Puigdemont en va ser el primer president i que els seus estatuts especifiquen que l’organització vol ‘convertir-se en un espai de debat ampli per a portar el poble de Catalunya cap a la independència’. L’informe policíac descriu l’AMI com una peça clau en la cessió d’espais municipals per l’1-O. ‘A través de la pàgina web de l’AMI, es va difondre que més de set-cents batlles havien posat locals a disposició de la Generalitat per organitzar el referèndum’, s’hi explica. La Guàrdia Civil també relata que a la web de l’organització es pot consultar un informe jurídic (publicat el gener passat) on es recomana de fer una llei prèvia a la convocatòria de l’1-O per tal que els Mossos no es regeixin pel ‘principi d’actuació de fer complir la constitució espanyola’. Una recomanació, segons l’informe, que s’hauria de fer extensiva a tots els funcionaris de la Generalitat. Lloveras hi és esmentada diverses vegades per haver assistit i parlat en manifestacions independentistes. ‘Va cridar als catalans secessionistes a no aturar-se davant el joc brut de l’estat decadent, perquè el procés havia d’acabar amb la força de la gent’, es diu sobre la manifestació de l’avinguda de Maria Cristina (13 de novembre del 2016). Artur Mas (citat a declarar el 20 de febrer): L’ex-president Artur Mas també és considerat membre del comitè estratègic, però curiosament la Guàrdia Civil no aclareix si ho era com a president del PDECat (càrrec que ja no ocupa), com a ‘representant independent de prestigi’, com a ex-president de la Generalitat o com a impulsor del 9-N. Mas hi és presentat com una mena de precursor que va obrir la via del procés independentista arribant a acords amb ERC (la declaració de sobirania, l’acord per a la transició nacional i el full de ruta unitari), impulsant el 9-N i fonamentant tots els passos en el Llibre Blanc del CATN, els membres del qual la Guàrdia Civil defineix com a ‘ideòlegs’. Malgrat el pas al costat, Mas continua participant en reunions relacionades amb l’aplicació del full de ruta i l’1-O. Segons l’atestat, l’ex-president va expressar en diverses reunions que ‘el conflicte sorgiria segur i més bel·ligerant que en el 9-N’ en cas de fer-se el referèndum. També va mostrar la seva preocupació ‘pel paper que tindria el parlament i per la manera com actuarien les grans empreses’. Segons la Guàrdia Civil, la seguretat era un altre afer que preocupava l’ex-president, perquè si no es garantia ‘alguns actors es girarien d’esquena’ a Catalunya. A més, demanava de calibrar bé les possibles reaccions de l’estat espanyol. Segons la Guàrdia Civil, Mas i Junqueras coincidien en el fet que ‘la ruptura havia de produir-se quan tot fos preparat o almenys ho semblés’. Una cosa que a l’atestat és reflectida novament d’una manera sorprenent com a ‘profecia de l’autocompliment’. I s’afegeix: ‘Pretenien traslladar a la societat una imatge distorsionada de la realitat sota el lema que a vegades les coses no són allò que són si no allò que semblen ser’. En l’atestat també s’explica que les manifestacions de la Diada van créixer sota el seu mandat, tot i que ell no hi va participar mai mentre exercia el càrrec de president. El 2016, ja com a ex-president, la Guàrdia Civil escriu: ‘Fins i tot Artur Mas es va dirigir als congregats afirmant que no defallirien, que continuarien endavant, que sabien la importància de tot allò que feien, que deixarien la pell perquè aquest país pogués anar endavant ara i en el futur.’ La Guàrdia Civil també es manifesta sorpresa perquè Mas continuï vinculat al procés, tot i la inhabilitació per a càrrec públic que li va imposar el Suprem pel 9-N. ‘No s’ha desvinculat del procés malgrat la seva inhabilitació per sentència judicial. En un acte convocat per l’ANC (22 de febrer), va defensar la mobilització ciutadana com a instrument de desobediència i va insistir en el fet que la mobilització havia de ser organitzada amb accions ben calculades i amb l’objectiu de poder arribar a fer el referèndum’, s’explica. Anna Gabriel (citada a declarar el 21 de febrer): Gabriel, segons l’atestat, forma part del comitè estratègic en qualitat de portaveu de la CUP. Les primeres referències que apareixen sobre ella són en relació amb el pas al costat de l’ex-president Artur Mas i la investidura de Carles Puigdemont. Més endavant, surt esmentada com una de les principals veus de l’estratègia de la desobediència per a provocar el conflicte amb l’estat espanyol. Segons l’atestat, en les reunions entre Junts pel Sí i la CUP per al referèndum, Gabriel va dir (novembre del 2016) que ‘no renunciaria a l’estratègia de la desobediència i que mai no demanaria a la gent ho fes’. En un escenari de repressió, segons la Guàrdia Civil, l’ex-diputada va demanar que ‘els avisessin si els detenien (membres de la CUP)’ per tal d’estar informats i poder-se coordinar. ‘Van anotar la possibilitat de pactar un protocol’, s’afegeix. Aprofundint la desobediència, la Guàrdia Civil recull el parlament que va fer Gabriel en l’acte final de la campanya de la CUP per l’1-O (28 de setembre). ‘Va insistir en la mobilització i, novament dins l’estratègia de la desobediència, va fer una crida a defensar i custodiar els col·legis electorals perquè les forces de seguretat topessin amb murs humans’, detalla l’informe.

Summary: ‘La millor novel·la de ficció’, així assenyala la Guàrdia Civil els dirigents independentistes


MOSCOU, 23 (Reuters/EP) El president de Rússia, Vladímir Putin, ha elogiat aquest dimecres que l’exprimer ministre de França, François Fillon, candidat a les primàries de centre-dreta per a la Presidència de França, és una persona “respectable”. Putin ha acollit la idea que Fillon, que es disputarà amb Alain Juppé la candidatura presidencial del centre i la dreta francesa en una segona volta prevista per al 27 de novembre, es converteixi en candidat a la Presidència de França. Després de la primera volta de les eleccions primàries pel lideratge de la dreta francesa amb vista al comicis presidencials, l’expresident francès Nicolas Sarkozy va reconèixer la seva derrota. Sarkozy, que va quedar en tercera posició després de Fillon, que es va fer amb un 43,7% dels vots respecte del 27,8% de suport obtingut per Juppé, va indicar que votarà el candidat en el marc de la segona volta. D’altra banda, el mandatari rus ha manifestat que Moscou espera que els atacs que s’han produït contra els mitjans de comunicació russos no comportin serioses restriccions per part de la comunitat internacional.

Summary: Putin elogia Fillon


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha suspès definitivament el ple. Ha estat després del desacord de la mesa sobre la seva proposta perquè els sis diputats suspesos pel jutge Pablo Llarena poguessin ser rellevats per integrants dels respectius grups parlamentaris. Els dos membres de la mesa de JxCat s’hi han oposat: el vice-president primer, Josep Costa, hi ha votat en contra, mentre que el secretari primer, Eusebi Campdepadrós, s’hi ha abstingut. Segons fonts de la mesa, Costa ha justificat el vot perquè volien que la suspensió no afectés Carles Puigdemont i que fos una solució provisional en aquest ple per a la resta de diputats. La suspensió de Puigdemont impossibilitaria que JxCat tornés a intentar investir-lo en el futur. Fonts de JxCat han justificat la votació diferenciada dels seus dos membres de la mesa per garantir un empat en la votació de la mesa i evitar la presa de cap decisió. A més de Costa, hi han votat en contra els dos membres de Ciutadans i, a favor, ERC i el PSC. El resultat, segons que va argumentar JxCat, permetia de suspendre el ple. Entre les raons que expliquen la posició de JxCat, hi ha el fet que, si Puigdemont acceptés la suspensió, no podia ser investit si fos extradit a l’estat espanyol per malversació, una porta que JxCat vol deixar oberta. Per això han al·legat que la seva situació processal és diferent de la dels diputats empresonats perquè el tribunal de Slesvig-Holstein ja va descartar el lliurament pel delicte de rebel·lió. En canvi, ha demanat que la mesa prengui una decisió provisional, per ser aplicada tan sols en aquest ple, per a la resta de diputats afectats per la suspensió decretada pel jutge Pablo Llarena. Fonts pròximes a Torrent explicaven que la seva proposta era l’única que permetia mantenir el vot efectiu dels diputats suspesos, no alterar la majoria independentista i evitar que el manteniment de la delegació de vot tingués conseqüències penals. Les discrepàncies entre JxCat i ERC per a trobar una solució acordada han obligat a ajornar l’inici del ple, que era previst a les deu del matí. La CUP ha denunciat que, si la mesa optava per la via de delegar el vot dels diputats suspesos a membres dels seus grup parlamentaris, la mesura que podia acordar seria ‘còmplice’ del jutge Llarena i es vulnerarien els drets dels diputats reprimits per l’estat espanyol. A més, la diputada Maria Sirvent ha al·legat que, la decisió, no l’hauria de prendre la mesa a porta tancada, sinó el ple o la comissió de l’estatut dels diputats. Anàlisi: La suspensió dels diputats tensa l’independentisme: els riscs d’acatar Llarena

Summary: Torrent acaba suspenent el ple del parlament per la discrepància sobre la suspensió de Puigdemont


Barcelona va acollir ahir la setena reunió de coordinació sobre Política Lingüística entre els governs de la Generalitat de Catalunya, de les Illes Balears i de la Generalitat Valenciana. Els directors generals respectius, Ester Franquesa, Beatriu Defior i Rubén Trenzano, han estudiat la reciprocitat de les tres televisions públiques, que encara és pendent de ser acordada, però s’han compromès a accelerar-la pressionant els governs. Tots tres han coordinat diverses estratègies per a impulsar l’ús del català. Per exemple, l’acreditació de coneixements de llengua i l’accés a la funció pública, la sensibilització lingüística en àmbits com la salut, la promoció del canvi d’hàbits lingüístics, el foment de la llengua en empreses, en productes audiovisuals i en videojocs. També s’ha tractat la presència del català en l’oferta de films i sèries de les noves plataformes audiovisuals. I s’ha valorat l’informe del Consell d’Europa sobre l’aplicació de la Carta Europea de les Llengües Regionals i Minoritàries a l’estat espanyol. Els directors generals demanen al govern espanyol que apliqui les recomanacions d’acció immediata i modifiqui la llei orgànica del Poder Judicial per garantir l’ús del català en els procediments judicials i en l’administració de l’estat.

Summary: Els governs català, valencià i balear acorden d’accelerar la reciprocitat de les televisions


Els Bombers de Barcelona, mitjançant una desena de sindicats i ‘les entitats que representen el col·lectiu’, han adreçat una carta a la batllessa, Ada Colau, per recordar-li que el cos ‘disposa d’un potencial humà que actualment està infrautilitzat’. Remarquen que són ells els qui han d’exposar-se per ajudar els ciutadans, i que estan preparats per fer-ho. Els bombers barcelonins diuen que estan altament qualificats per a respondre a les necessitats de la ciutat, que són ‘coneixedors de la logística sanitària’ i que saben treballar en equip. ‘I, com molt bé sap, la ciutadania confia en nosaltres’, reblen. ‘No entenem per què no se’ns utilitza de manera massiva, entenem que podríem aportar molt més sense deixar descobert el servei de prevenció, extinció d’incendis i salvament de la ciutat. Disposem dels recursos i la capacitat per a fer tot allò que es necessita i la nostra condició de servidors públics ens fa voler ser sempre a primera línia de l’emergència’, sentencien. A la carta, expliquen que estan disposats a doblar horaris, fer tantes guàrdies com calgui i modificar les condicions laborals a fi de contribuir en un operatiu més eficient a la ciutat de Barcelona sense deixar desateses les seves tasques habituals. I acaben demanant a Colau que doni l’ordre a la Direcció de Bombers de Barcelona perquè es posin en marxa i a disposició del Departament i la Regidoria de Salut’. Podeu llegir en aquest enllaç la carta sencera.

Summary: Els Bombers de Barcelona diuen a Colau que se senten ‘infrautilitzats’ i que són a la seva disposició


Com ja és tradicional, aquest Sant Jordi la redacció de VilaWeb obre la porta als seus lectors. Hi ha dues visites organitzades en les quals el director del diari, Vicent Partal, ensenyarà les instal·lacions, explicarà com s’hi treballa i conversarà amb els participants en l’activitat. La primera visita serà a les onze del matí; i la segona, a quarts d’una. No cal reservar amb antelació, n’hi ha prou d’acudir-hi. En el mateix edifici de la redacció, la botiga de VilaWeb també romandrà oberta el matí de Sant Jordi, de dos quarts d’onze a les dues de la tarda. Durant tota aquesta setmana la botiga fa un 10% de descompte en la compra de llibres. I com que aquest Sant Jordi la botiga de VilaWeb celebra cinc anys, durant tot el mes regalem una bossa de ‘T’estime, t’estimo, t’estim’ per cada compra de més de 25 euros i la samarreta amb el mateix lema per cada compra de més de 50.

Summary: Per Sant Jordi, us convidem a visitar la redacció de VilaWeb


Divendres a la vesprada la plaça de la Mare de Déu de València era plena de gom a gom, en l’última concentració de l’Associació de Víctimes del Metro, després de nou anys. Fou un acte molt emotiu, que arribava el dia exacte de l’aniversari de la tragèdia, i el mateix dia que les Corts, amb el canvi polític al consell, van fer l’acte de reparació pendent amb les víctimes. Un dels assistents a la plaça fou el periodista Jordi Évole, que a través del programa ‘Salvados’ havia revifat el cas des del punt de vista polític. Al començament del seu discurs, Évole va fer un comentari irònic, referit a les polèmiques declaracions de la candidata de Ciutadans Carolina Punset. Évole va dir: ‘Us vull demanar disculpes perquè us parlo en “aldeano”. Bé, és una variant dialectal de l'”aldeano”. No és “aldeano” pur, és una llengua molt diferent del valencià, o que alguns diuen que és molt diferent del valencià. Per això us volia demanar disculpes si no m’enteneu. Ací teniu el discurs íntegre:

Summary: Jordi Évole ‘demana disculpes’ pel fet de parlar en ‘aldeano’ a València


L’anomenada operació Toga, dictada pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) després del llançament de fems a alguns jutjats reivindicat pels CDR, té conseqüències en el funcionament del cos dels Mossos d’Esquadra i també en la seguretat ciutadana. Uns cinc-cents efectius dels Mossos són obligats a protegir seus judicials i això repercuteix negativament en el servei públic que ha d’oferir la policia als ciutadans. De moment, no hi ha hagut cap incident greu per aquesta manca d’atenció, però els agents denuncien que no poden assumir el servei públic que han de prestar com a policia del país i que algunes trucades de ciutadans no han estat ateses com convenia. L’operació Toga afecta moltes comissaries que han quedat absolutament desprotegides o bé amb una sola patrulla. Els edificis protegits arreu del territori són més de setanta (TSJC, la resta d’audiències provincials, la Ciutat de la Justícia i la resta de jutjats), i aquest desplegament té una repercussió negativa tant en pobles petits com en grans ciutats; per exemple, de l’àrea metropolitana de Barcelona. Municipis amb més de 200.000 habitants disposen d’una sola patrulla. A la nit, la situació encara és pitjor. El sindicat majoritari dels Mossos, la USPAC –que va fer eleccions sindicals dilluns–, manté que la situació és insostenible, com ja van denunciar en un comunicat fa poc. I afegeix que com més va més difícil és mantenir una vigilància permanent, durant les 24 hores, com mana l’ordre judicial. La USPAC remarca que aquesta cobertura comporta un perjudici als ciutadans i qualifica la mesura de molt greu. Més encara, denuncia que l’operació Toga obliga a una protecció que no s’ajusta a la realitat i que respon a una lògica falsa: ‘Els edificis de Justícia no són cap objectiu terrorista, però els custodiem com si ho fossin.’ El sindicat considera que la decisió del TSJC és especialment difícil de sostenir si es té en compte que ja fa tres anys que Catalunya té activada l’alerta 4 sobre 5 (el nivell gairebé màxim, doncs) per possibles atemptats gihadistes; aquests sí, reals, com malauradament es va comprovar l’agost del 2017. El sindicat subratlla que aquestes seus ja disposaven d’un seguiment i una protecció adequats i habituals abans de l’ordre judicial. Les accions de protesta dels CDR –pintades en què denunciaven la repressió judicial i abocament de fems i escombraries a la porta d’alguns jutjats– no justifiquen, diuen, aquest nivell de protecció: ‘És gairebé seguretat privada.’ La USPAC denuncia que ha provat de fer arribar el seu posicionament a la Conselleria d’Interior, però que ni tan sols els han escoltat. Fonts del departament diuen que ‘és un ordre judicial i que s’ha de complir’. El 7 de febrer passat, el Consell General del Poder Judicial va avisar que si els Mossos no complien aquesta protecció permanent n’informaria el govern espanyol perquè articulés els mitjans jurídics i materials necessaris per a fer efectiva l’ordre judicial. És a dir, que la policia espanyola i la Guàrdia Civil intervinguessin en la custòdia. Fa poc, el president del TSJC, Jesús María Barrientos, va dir que el ‘context social’ a Catalunya no permetia de modificar aquest ‘pla de seguretat’. Mentrestant, membres del cos de la policia catalana mantenen la denúncia de l’ofegament al qual són sotmesos i el risc que això implica per a l’interès general.

Summary: Operació Toga: l’ordre judicial que obliga mig miler de Mossos a desatendre la seguretat ciutadana


Els Mossos d’Esquadra han detingut dues persones acusades d’un delicte de lesions per un presumpte atac a un noi a l’estació de metro d’Urquinaona, a Barcelona. Segons la policia catalana, els fets han tingut lloc cap a les sis de la matinada i han estat denunciats tant per la mateixa víctima com per l’Observatori contra l’Homofòbia que han denunciat que es tracta d’una ‘agressió homòfoba’. El jove ha denunciat que ha patit una lesió sota l’ull i que li han hagut de fer sis punts de sutura. Fins al lloc s’ha desplaçat una ambulància del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM), que ha evacuat la víctima al CAP de Ciutat Vella. L’Observatori contra l’Homofòbia ha celebrat la ‘ràpida i efectiva actuació contra la violència’ que ha fet la policia catalana i ha subratllat que ‘cal fer front a la impunitat i denunciar les agressions’. Els @mossos detenen dos joves per l'agressiò homòfoba el metro de Barcelona aquest matí. Molt important aquesta ràpida i efectiva actuació contra la violència #LGTBIfobia . Cal fer front a la impunitat i denunciar les agressions pic.twitter.com/DTiurBDbCa — ObservatoriHomofòbia (@OCL_H) January 12, 2019 La víctima ha detallat a través de les xarxes socials que els fets han passat cap a les sis del matí quan es dirigia cap a la feina en metro. Un grup de quatre joves li ha començat a fer la guitza fins que ha decidit canviar de lloc. Amb tot, l’assetjament ha seguit i quan la víctima ha preguntat què passava un dels suposats agressors li ha contestat que li digués ‘d’home a home’ i ha afegit en to de mofa: ‘clar, com que tu no ets un home, ets un marieta’. Davant d’això, l’agredit ha demanat ajuda a través dels intèrfons del vagó, que no li han solucionat el problema. Poc després ha baixat a l’estació d’Urquinaona, on els joves l’han atacat per darrere, l’han fet caure a terra i li han donat cops de peu quan pujava les escales. El tinent batlle Jaume Asens, ha assegurat que el consistori farà ‘tot el possible perquè els fets no quedin impunes’. ‘No podem naturalitzar-ho i quedar-nos de braços plegats’, ha assegurat tot denunciant que ‘avui s’ha produït un altre cop una agressió homòfoba’. A BCN avui s’ha produït un altre cop una agressió homòfoba. No podem naturalitzar-ho i quedar-nos de braços creuats. Farem tot el possible pq els fets no quedin impunes. https://t.co/c3Xk2ApPE9 — Jaume Asens (@Jaumeasens) January 12, 2019 Tot i que a la policia catalana no li consta que la víctima hagi presentat una denúncia formal dels fets, ha explicat que té la voluntat de fer-ho.

Summary: Dos detinguts per una agressió homòfoba al metro de Barcelona


La CUP ha aprovat un protocol d’actuació contra violència masclista que preveu fins i tot l’expulsió per als casos greus. ‘En aquesta organització a ningú li tremolarà la mà si s’ha d’expulsar algú’, ha assegurat Mireia Vehí, membre del secretariat nacional de la CUP, en una entrevista a Els Matins de TV3. Segons Vehí, hi ha coses que no es poden tolerar i una agressió masclista que es pugui considerar molt greu s’ha de respondre amb ‘mesures proporcionals dures’. En canvi, no ha volgut valorar el cas denunciat per Mireia Boya que va provocar la seva marxa de la direcció del partit per una ‘agressió psicològica’ d’un company. Vehí assegura que aquest cas s’està gestionant amb suport de professionals. L’ex-diputada ha explicat que ‘els deures s’estaven fent’ quan va saltar el cas de Boya i que ja feia dos anys que es treballava en aquest protocol. L’ha definit com una ‘eina de reacció i de prevenció’ contra casos d’agressió de violència masclista. Més tard, dues membres més del secretariat van dimitir per la gestió que el partit havia fet de la denúncia de Boya. Vehí ha explicat que amb el protocol es vol garantir que la CUP sigui una organització ‘segura’ per a les dones i en la qual hi hagi responsabilitat per part de tothom. La clau, segons la cupaire, és que la gent tingui capacitat d’assumir errors i ‘col·lectivament’ transformar la situació. I és que, segons Vehí, a la CUP també hi ha ‘relacions patriarcals’. Una de les novetats que incorpora el protocol és que tots els càrrecs nacionals i locals electes de la CUP hauran de fer una formació i complir ‘certs estàndards’. Segons ha explicat Vehí, el protocol regula relacions de poder i parteix de la base dels anomenats micromasclismes, és a dir, ‘petites demostracions de poder patriarcal que després sostenen les agressions grosses’. A més, ha afegit que el protocol parteix de la base que la versió de la dona que denuncia no es qüestiona.

Summary: La CUP presenta un protocol contra violència masclista que preveu l’expulsió de militants