L’Audiència espanyola ha arxivat la denúncia contra una activista que el 13 de març va participar en la cremada massiva de fotografies del rei espanyol a Banyoles per celebrar la sentència del Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) que resolia que calar foc a imatges del monarca és emparat per la llibertat d’expressió. Així doncs, la justícia espanyola ja ha fet seva la doctrina d’Estrasburg, que fa dos mesos va condemnar Espanya per haver multat dos joves per aquest motiu el 2007. Ara el jutjat central d’instrucció 5, amb seu a l’Audiència espanyola, subscriu els arguments del TEDH i conclou que els fets denunciats pels Mossos d’Esquadra –que en un atestat identificaven una de les activistes de Banyoles– van ser una ‘expressió simbòlica per mostrar satisfacció per la sentència’ i s’emmarcava dins una protesta que no va incitar a l’odi. El mateix dia que la sentència del TEDH concloïa que cremar fotografies del rei d’Espanya és emparat per la llibertat d’expressió i descartava que es pogués argumentar que incitava a l’odi, un centenar de persones es van concentrar a Banyoles i en més municipis per celebrar-ho. Durant l’acte, que es va fer a les vuit del vespre, van fer una cremada en massa d’imatges de membres de la família reial borbònica. Un atestat policíac, remès a l’Audiència espanyola pel fet de considerar que els activistes podien haver comès un delicte contra la corona, identificava una de les participants en la protesta. Ara, tanmateix, el jutjat considera que no hi ha delicte i arxiva la denúncia. La interlocutòria subscriu així els arguments desplegats per Estrasburg, que obliga Espanya a indemnitzar els dos joves condemnats per l’Audiència –en una sentència que després va confirmar el Tribunal Constitucional espanyol– per haver cremat fotografies de Juan Carlos I com a protesta per la seva visita a Girona. La interlocutòria argumenta que el fet que el rei ocupi una posició de ‘neutralitat en el debat polític, una posició d’àrbitre i de símbol de la unitat de l’estat’ no evita que sigui exposat ‘a qualsevol crítica en l’exercici de les seves funcions oficials o, com és el cas, com a representant que simbolitza el règim monàrquic’. Per això, afegeix, qüestionar la legitimitat del cap d’estat i de la forma de govern s’inclou ‘en el debat públic d’interès general’, malgrat que, per fer-ho, els activistes recorrin a ‘una certa dosi d’exageració o provocació’. Segons el jutjat, aquesta crítica és emparada per la llibertat d’expressió sempre que no sobrepassi límits, com ara posar en risc la seguretat de la convivència democràtica, usar la violència, que el discurs generi odi o discriminació i que es facin servir expressions ‘feridores o vexatòries’. Tots aquests supòsits els descarta ara l’Audiència espanyola, que diu que és imprescindible tenir en compte un seguit d’aspectes del pronunciament d’Estrasburg. La interlocutòria exposa, en primer lloc que, tal com diu el TEDH, un acte d’aquesta mena s’ha d’interpretar com ‘una expressió simbòlica’. ‘L’escenificació, encara que hagi portat a cremar una imatge, és una forma d’expressió d’una opinió’, explica. I diu que és necessària per a exercir ‘el pluralisme, la tolerància i l’esperit d’obertura sense els quals no existiria una societat democràtica’. El segon i tercer arguments van encaminats a descartar que cremar fotografies del rei espanyol es pugui interpretar com una incitació a l’odi o a la violència. ‘No es tractava d’un atac personal dirigit contra el rei d’Espanya que tingués com a objectiu menysprear o vituperar la persona, sinó una crítica a allò que representa com a cap d’estat i símbol de les forces que, segons els encausats, havien ocupat Catalunya’, diu, en sintonia amb els fonaments del TEDH. Per això, i a banda de referir-se a la sentència europea en el cas dels dos activistes inicialment condemnats, conclou que en el cas de la cremada en massa de fotografies a Banyoles aquests arguments són ‘encara més evidents’ perquè la protesta es va convocar precisament per ‘celebrar el pronunciament judicial del TEDH’. I, a més, per subratllar que Estrasburg havia considerat que l’Audiència espanyola havia ‘violat la llibertat d’expressió dels autors dels fets anteriors’.

Summary: La justícia espanyola ja assumeix la doctrina d’Estrasburg i arxiva una denúncia per haver cremat fotografies del rei espanyol


Avui al matí es repartien entre els manifestants davant del Museu de Lleida que protestaven contra el trasllat de les obres de Sixena còpies del contracte pel qual la Generalitat de Catalunya va adquirir una part d’aquestes peces. El document, el signaven el departament de Cultura i l’ordre de Sant Joan de Jerusalem, que ja el 1970 es va traslladar de Sixena a Valldoreix. Era un document de compra, del 1983, tot i que ja feia anys que les obres eren a Lleida. Després hi va haver dues compres més, el 1992 i el 1994, i el centenar d’obres es van dipositar al Museu de Lleida i al MNAC. El 2012, el TC va sentenciar que la Generalitat i el MNAC havien exercit correctament el dret de compra i que l’Aragó no tenia dret de retracte perquè les peces ja eren fora del seu territori.  Us oferim el primer document de compra signat per la Generalitat, el 1983:

Summary: El document que acredita la propietat catalana de les obres de Sixena


Fins al mes de juny el Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya ha rebut 3.468 peticions del document que dóna fe de la nul·litat d’un judici o d’un consell de guerra dictat per causes polítiques a Catalunya durant el franquisme. El 70% ha demanat de rebre’l per correu electrònic, mentre que la resta ha sol·licitat de recollir-lo presencialment a algunes de les cinc Oficines d’Atenció Ciutadana de Barcelona, Girona, Lleida, Tarragona o Tortosa. El document va acompanyat d’una carta del president de la Generalitat, en què destaca la necessitat de restablir ‘l’honor, la dignitat i la memòria’ d’una víctima ‘injustament processada pels tribunals franquistes’. A Catalunya hi ha 66.629 persones contra les quals es va instruir un procediment judicial militar per causes polítiques durant la dictadura de Franco entre l’abril del 1938 i el desembre del 1978. El govern va començar a expedir els documents el 12 de setembre de 2017, després de l’aprovació al Parlament de Catalunya de la Llei 11/2017, del 4 de juliol, de reparació jurídica de les víctimes del franquisme. En aplicació del text, l’Arxiu Nacional de Catalunya també publica la relació completa de persones que no eren afins al règim i que van ser considerades enemigues del franquisme per la seva afiliació política, les seves idees o creences i contra les quals es va instruir un procediment judicial militar. Com es pot fer la sol·licitud? La sol·licitud d’aquest document de nul·litat es pot fer presencialment a les oficines d’atenció ciutadana de la Generalitat de Catalunya, a la web del Departament de Justícia i trucant al telèfon 012. En trenta dies a tot estirar, els documents es lliuraran a la seu i als serveis territorials del Departament de Justícia o bé per correu electrònic.

Summary: Tramitades gairebé 3.500 sol·licituds per a obtenir el document de nul·litat dels judicis franquistes


El consell polític de la CUP va decidir dissabte que no donaria suport a la proposta d’investidura que va proposar dijous el president Carles Puigdemont. Una investidura de Jordi Sànchez per a esquivar els impediments i amenaces de l’estat espanyol contra la restitució de Puigdemont no és vista amb bons ulls per la CUP. Ara per ara, la majoria parlamentària no ofereix cap seguretat d’aplegar prou vots per a Sànchez. I la CUP insisteix que no cedirà amb una proposta que consideren que accepta el marc autonòmic i que no serveix per a construir la República proclamada l’octubre passat. Parlem amb la diputada Maria Sirvent, portaveu del grup de la CUP, per a saber de primera mà quines dificultats i resistències veuen a un pacte que desencalli la situació de blocatge actual. Sirvent avisa que la possibilitat d’unes noves eleccions no condicionarà pas la seva negativa a facilitar un camí autonomista. —Com es pot transformar la proposta que dieu que és autonomista en republicana? —Tal com han anat les converses que hem tingut i la negociació sembla que tant Junts per Catalunya com Esquerra fan una proposta de gestió de l’autonomisme. A partir d’aquí, nosaltres farem tant com tinguem a les nostres mans perquè la política permeti d’avançar cap a la República. No ens tanquem a continuar negociant per aconseguir-ho. —La proposta de fer una institució republicana a Brussel·les, governar la Generalitat com es pugui i activar una societat civil potent, no us agrada? —És una proposta que grinyola. Per nosaltres és tan important fer una tasca per a avançar cap a la República a l’exterior com que a les institucions també hi hagi la ruptura amb l’autonomia. I això no ho volem per un caprici de la CUP, sinó perquè ens trobem en una democràcia en suspensió, amb una regressió greu de drets polítics i socials, una situació excepcional que reclama de desplegar la República proclamada. És l’únic camí per a recuperar la democràcia. —Hi ha prou força per a desplegar la República proclamada? —Mirar enrere no és cap opció. Tornar a la normalitat autonòmica i acceptar com a elements vàlids de control la intervenció econòmica, amb la modificació del 135 de la constitució, i el 155, no és cap opció. No es pot acceptar que quan s’avança en exercici democràtic l’estat pugui activar aquesta mena de mesures. Per què hem d’acceptar que no es pot aplicar el programa polític de la majoria parlamentària amb què s’ha presentat a les eleccions? Tenim un mandat popular que s’ha de complir. Per nosaltres, renunciar-hi no és cap opció possible. Hem de fer passar davant la legitimitat de la majoria del poble català. I respondre als drets i necessitats de tota la classe treballadora i les classes populars. —Quina resistència trobeu a l’hora de defensar aquestes idees? —En el decurs de les converses que hem fet sobre el programa, hem trobat poca resistència, perquè s’ha parlat més de qui ha d’assumir responsabilitats i del repartiment de quotes que no pas del programa que ha d’orientar la legislatura. I allò que sabem de l’orientació que volen donar a la legislatura és una pura gestió autonòmica. No hi veiem la voluntat ni el compromís de desplegar una política social atrevida i ambiciosa per cobrir les necessitats i els drets de les classes populars del país. No hi veiem el compromís de desplegar la República. Cal plantar-se davant l’estat espanyol per defensar la legitimitat del poble, del poder constituent. Nosaltres hem de respondre al mandat democràtic del primer d’octubre. I això s’ha de fer independentment de les ingerències repressives de l’estat, de l’aplicació del 155 i de les interlocutòries del Tribunal Constitucional. —Les resistències que trobeu són la por? —No vull valorar el motiu pel qual hi ha una voluntat de gestionar l’autonomia i no anar més enllà, en un context d’excepcionalitat i de regressió de drets socials i polítics. Nosaltres hem posat damunt la taula un projecte polític que va més enllà de l’estatut i la constitució perquè estem segures que no hi ha cap més opció per a respondre al moment actual. Ara mateix es posen en dubte els drets més bàsics com la llibertat d’expressió, l’habitatge i els subministraments bàsics. En el marc actual no hi ha cap possibilitat d’avançar contra la vulneració d’aquests drets. Tan sols cal veure com s’ha actuat contra unes esmenes presentades per la CUP al parlament. El lletrat major de la cambra va dir en la reunió de mesa que l’acció política del parlament és condicionada per les resolucions del Tribunal Constitucional i per l’aplicació del 155. I diu que ens trobem en una situació excepcional. Aquesta situació exigeix una ruptura clara del marc actual. —Hi ha massa advocats i massa poca política? —És evident que l’acció repressiva de l’estat espanyol condiciona l’acció política. —El xantatge de l’estat funciona? —No voldria dir que sí rotundament. Nosaltres veiem clar que, enfront de qualsevol xantatge que impliqui una regressió en drets civils i polítics per a tot el poble de Catalunya, s’ha de respondre amb la legitimitat del mandat popular. —La resistència a construir la República és igual entre Junts per Catalunya i Esquerra? —Més enllà de la voluntat del xoc contra l’estat que implicava fer la investidura de Carles Puigdemont, no hem trobat diferències substancials entre els uns i els altres. En la qüestió del programa de legislatura, les resistències són molt semblants. —Per què no s’ha fet efectiva la República? Per manca de força o per manca de voluntat? —Fos per manca de voluntat política o per incapacitat –diria que tots dos factors hi han tingut a veure–, el fet cert és que no s’ha desplegat i ha quedat la decisió del 27 d’octubre en el terreny declaratiu. Ens trobem en una cruïlla i cal prendre una decisió. O s’acata el marc autonòmic i la regressió democràtica o s’avança cap a la República al servei dels drets i les llibertats de la ciutadania. No diem res de nou. Durant la campanya ja vam dir que no donaríem suport a cap enfocament autonomista. Si volem un estat independent, hem de controlar els sectors estratègics i posar-los al servei de les necessitats i la sobirania de la ciutadania. —Poseu-ne exemples… —Proposem de garantir el dret a un habitatge digne. Si això demana expropiar pisos a grans tenidors i entitats bancàries, cal fer-ho sense dubtes. També volem un sistema sanitari cent per cent públic en l’àmbit de la titularitat, la gestió i la provisió. També un sistema educatiu que no financi l’escola privada amb fons públics. També hem de tenir el control del territori. Cal controlar aeroports, ports, autopistes, xarxa ferroviària… Tot això és desplegar la República. Si acceptem el marc autonòmic, no hi haurà res de tot això. O trenquem el marc autonòmic o acceptarem que no podem fer política i que votar no serveix de res. —És evident que tot això no ha estat possible dins l’autonomia. Però, com es desborda aquest marc? Quin és el camí? El blocatge institucional o la desobediència global? —Em remetré al que va succeir el primer d’octubre. Les institucions van actuar decidides per aconseguir un objectiu clar. Per altra banda, un moviment popular decisiu i decidit a defensar els drets polítics i a defensar la democràcia. I finalment, la combinació d’aquests dos actors amb una clara voluntat de desobediència civil, pacífica i majoritària en contra del poder de l’estat que vol impedir l’avenç social i democràtic. Les institucions autonòmiques són un espai completament buit de sobirania. I nosaltres volem retornar la capacitat de decisió al poble. No serà una cosa d’un dia ni de dos. Però per fer un procés constituent hem de fer un procés destituent que exigeix una ruptura. Tots els recursos institucionals que tinguem a l’abast s’han de posar al servei d’aquest projecte. —Tres candidatures es van presentar amb la República al programa. Si aquest compromís ha canviat, cal tornar a donar la paraula a la ciutadania? —Per nosaltres no són opcions òptimes ni el 135 ni el 155. Això vol dir que no volem ni la gestió de l’autonomia ni unes noves eleccions. No volem provocar cap d’aquests dos camins. Tanmateix, la possibilitat d’unes eleccions no serà un condicionant que faci variar la nostra visió. No acceptarem una proposta autonomista i, si això porta a unes eleccions –que no són una opció òptima per nosaltres–, hi anirem. No acceptarem la regressió en drets i llibertats per a tot el poble de Catalunya. —Si la situació actual no canvia, no és millor fer unes eleccions i que la gent es pronunciï? —No farem cap pas que contribueixi a un retorn a l’autonomisme. Si això porta a les eleccions, ens hi portarà. La millor situació hauria estat que no haguéssim arribat al panorama actual. I que les altres formacions fessin una proposta de defensa de la República. I no com un concepte abstracte ni com una dèria de ningú, sinó perquè no podem fer res més enfront de la deriva autoritària de l’estat espanyol. Ens trobem en una situació molt excepcional. És molt preocupant. Exili, presó, ferits, centenars d’encausats… i els perseguits no són només polítics. Són mestres, estudiants, artistes, mecànics… Com se’ns acut de voler tornar al marc autonòmic? Això és una bogeria! No ho podem assumir. La CUP no ha vingut al parlament a fer això. No hem vingut a gestionar l’autonomia. —Ja veig la CUP abandonant el parlament si es torna a l’autonomia… —Bé, és una possibilitat.

Summary: Maria Sirvent: ‘Com se’ns acut de voler tornar al marc autonòmic? És una bogeria’


La premi Nobel de la Pau Jody Williams ha denunciat que el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol posa en perill drets humans. Williams ha assistit avui a la sessió del judici i ha alertat que s’estan criminalitzant manifestacions pacífiques i la llibertat d’expressió. La nord-americana també ha defensat el ‘dret de la gent a donar la seva opinió sobre el seu futur’ i ha dit no acceptar-ho és ‘matar un dret humà’. Williams ha criticat la ‘por’ de l’estat espanyol al diàleg amb Catalunya i ha dit que la manera de respondre a un ‘problema polític’ no pot ser a través de la justícia. ‘Se’m fa una farsa’, ha dit. Sobre la vista oral, ha denunciat que agents de la policia espanyola manteixen i ha lamentat que el tribunal no permeti contrastar amb vídeos els seus testimonis durant els interrogatoris. Williams va ser premiada amb el Nobel de la Pau el 1997 per la seva lluita contra les mines antipersones. És presidenta de l’organització Nobel Women’s Initiative formada per sis dones Nobel de la Pau. Va signar el manifest ‘Let Catalan Votes’. Per aquest motiu, la defensa de Jordi Cuixart va demanar-la com a testimoni al judici de l’1-O però el tribunal va rebutjar-la i també és un dels motius pels quals ara Williams ha volgut assistir al judici. En una atenció als mitjans a les portes del Suprem, Williams ha qüestionat que es pugui parlar de ‘justícia’ i ha dit que sent ‘tristesa’ per la situació. ‘Crec que la cosa més important d’un govern és promoure i donar suport als drets humans de la seva gent’, ha defensat, i ha acusat l’estat espanyol d’estar més preocupat per la unitat territorial. La premi Nobel de la Pau ha alertat del perill per a la resta de ciutadans de l’estat que es posin en qüestió drets fonamentals com el de manifestació o d’expressió i ha avisat que és una tendència que s’està donant a la resta del món. Williams ha citat el cas de Mèxic, Hondures o Ucraïna. També ha criticat la presó preventiva dels acusats per rebel·lió al Suprem i ha lamentat que empresonant-los, el tribunal ja els presenta com a culpables. La nord-americana no va presenciar l’1-O però ha explicat que ha seguit de prop el procés català.

Summary: La Nobel de la Pau Jody Williams denuncia que la causa contra els líders independentistes posa en perill drets humans


Els eurodiputats d’ERC-NeCat i Convergència han informat tots els membres del Parlament Europeu de l’acord per a crear un candidatura conjunta amb la societat civil liderada per Raül Romeva. Josep-Maria Terricabras, Ernest Maragall i Ramon Tremosa han escrit a tots els companys parlamentaris per explicar-los que els seus partits havien decidit ‘d’unir forces amb la societat civil catalana per presentar-se plegats a les eleccions’ amb una candidatura que tindrà ‘un únic objectiu: aconseguir un mandat per a la independència’. Destaquen, a més, que Romeva liderarà la llista i que si guanyen ‘començarà immediatament un procés per aconseguir la total independència’. ‘El número u de la llista pro-independència serà l’ex-eurodiputat verd Raül Romeva, un gran polític i vertaderament pro-europeu que durant deu anys va ser un membre honorable i molt treballador d’aquesta cambra’, diuen en l’escrit, enviat als 751 diputats del Parlament Europeu, de vint-i-vuit estats. ‘Les eleccions catalanes del 27 de setembre —continuen— seran, “de facto”, un referèndum sobre la independència de Catalunya, car Rajoy i l’establishment polític espanyol ens han negat repetidament el dret de decidir el nostre futur a través d’un referèndum com el que van permetre Cameron i el Regne Unit a Escòcia.’ En el text, els tres eurodiputats expliquen també la trajectòria de Romeva, molt conegut a Brussel·les. ‘Després de donar suport, durant la major part de la seva vida, a una solució federal per a resoldre el cas català, aquests últims anys ha canviat de visió.’ Romeva, diuen, creu que la independència ‘és la millor solució que té el poble català per a aconseguir justícia social, una societat pròspera i una total integració en la UE’. I prediuen: ‘Aquests mesos vinents seran emocionants per al poble català i per a la democràcia europea.’ Terricabras, Maragall i Tremosa també adjunten als eurodiputats l’informe del CEPS i el CIDBO que es va presentar ahir a Brussel·les, i que indica que a llarg termini una Catalunya independent tindria una situació econòmica millor que no una Catalunya autonòmica, fins i tot en cas de declaració unilateral.

Summary: Terricabras, Maragall i Tremosa informen tot el Parlament Europeu de la candidatura unitària liderada per Romeva


‘La Marató’ compleix avui la seva 24a edició per recaptar fons per a la recerca científica sobre la diabetis i l’obesitat amb l’objectiu d’impulsar projectes d’investigació sobre la prevenció i la cura d’aquestes malalties. El tret de sortida del programa es donarà des de Catalunya Ràdio a les vuit del matí, amb Ricard Ustrell, i a les deu s’hi incorporarà TV3, amb Ana Boadas i Toni Cruanyes al capdavant. Més d’un milió de persones implicades en les 2.000 activitats convertiran ‘La Marató’ en un espai que va més enllà de la televisió pública, transgredint tot el país. ‘1 de cada 4 tenim diabetis o obesitat i la meitat no ho sabem’. Amb aquest lema, ‘La Marató’ torna a cridar els catalans a mostrar la seva solidaritat en el programa més llarg de la televisió pública. Una nova edició que tornarà a combinar sensibilització, entreteniment i divulgació amb l’objectiu de recaptar fons per finançar projectes de recerca i que implicarà d’una manera directe Catalunya Ràdio, que encetarà l’espai i inaugurarà el marcador. Durant el programa es podran veure les actuacions de Vaivé amb Brodas Bros, Nyandú, Pepet i Marieta, Els Pets, Sopa deCabra, Estopa, el Super3 o la Fundación Tony Manero, entre molts d’altres. En paral·lel, diverses personalitats catalanes protagonitzaran ‘crides’ a través de petits vídeos per engrescar la ciutadania a col·laborar amb ‘La Marató’. Així, Viggo Mortensen, Javier Cámara, Ona Carbonell, Mònica Terribas, Carme Ruscalleda, Jorge Javier Vázquez, Julio Manrique, Laia Sanz i part de la plantilla del primer equip del Barça i l’Espanyol faran arribar als catalans el lema d’aquest any acompanyat de l’eslògan del programa: ‘Truca a La Marató. Diu molt de tu’. En l’edició d’aquest any es comptarà també amb un miler de línies telefòniques distribuïdes entre la Fira de Barcelona, Fira de Girona, el Port de Tarragona i la Universitat de Lleida gràcies al suport de 2.400 voluntaris. En aquests 23 anys, ‘La Marató’ ha recaptat ja 142.256.675 euros per a diverses malalties.

Summary: ‘La Marató’ de TV3 recapta diners per combatre l’obesitat i la diebetis


L’oncle de Jordi Ros, un dels presos polítics independentistes detingut dilluns i tancat a Soto del Real, al programa ‘FAQS’ de TV3 ha transmès un relat esfereïdor de la detenció del seu nebot i de la impossibilitat de poder-li assignar un advocat durant els cinc dies en què no hi van poder contactar. David Ros explica que dilluns de matinada els agents de la Guàrdia Civil van entrar també a casa del germà de Jordi Ros, que viu al mateix replà, i va passar això: ‘Li van posar la pistola a la cara, mans enlaire, emmanillat, tot i anar en pijama, tres o quatre hores a l’escala. Després va poder entrar dins. Van fer l’escorcoll de la casa d’en Jordi i la del seu germà. Cap a les sis del matí se’n van cap al carrer Romeu , que és on viuen els pares. Dormien tots dos. De 75 anys ell, operat del cor, li han tret un pulmó; 73 anys ella. Entren, pugen amb els fusells amb làser, els fan posar de cara la paret amb les mans enlaire. Els baixen al menjador i cap a les dues es van poder vestir. Quan havien d’anar al lavabo havien de demanar permís i els hi acompanyaven.’ Però allò que més els va sorprendre va ser que li assignessin un advocat d’ofici i que no pogués tenir el que la família volia, d’Alerta Solidària. ‘Aquest advocat amb nosaltres no s’hi va posar en contacte i nosaltres no sabíem qui era. Ens tenia neguitosos. En Jordi no ha pogut tenir en cap moment advocat, sinó el d’ofici, que no sabem com ha actuat. Han passat cinc dies sense que l’advocat pogués entrar en contacte amb en Jordi. No hi havia manera, li deien que en Jordi s’hi oposava. Van anar amunt i avall de Madrid, finalment el secretari del jutjat central d’instrucció li va permetre d’entrar-hi en contacte.’ Només ell i un altre dels detinguts van tenir advocats d’ofici. Per què? ‘El seu germà, després, d’haver parlat amb un guàrdia civil i abans no se l’enduguessin, li va dir: “Jordi, has de col·laborar perquè ens han dit que ens pegarien a nosaltres i detindrien tota la família.” I hi ha familiars de detinguts que diuen que en el viatge a Madrid va haver-hi intents d’interrogatori per part de dos guàrdies civils’. Un fet que l’advocat Eduardo Cáliz, d’Alerta Solidària, recorda que és irregular: "En el viatge a Madrid hi va haver intents d'interrogatoris per part de la Guàrdia Civil" David Ros #FAQSpachacutiTV3 ▶ https://t.co/mFsK7a0Eff pic.twitter.com/fcMb8fsGrr — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) September 28, 2019 Continua David Ros: ‘Imaginem, doncs, que no té cap contacte amb ningú i diu: “Què he de fer per a tenir un advocat.” “Firmi aquest document.” “Amb això tindré un advocat?” I firma. Així es pot entendre que tingués un advocat quan la família volia que en tingués un altre, que era d’Alerta Solidària.’ 👉 L'oncle de Jordi Ros ens explica per què va sol·licitar un advocat d'ofici #FAQSpachacutiTV3 ▶ https://t.co/mFsK7a0Eff pic.twitter.com/EboHH3bnvi — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) September 28, 2019 Afegeix: ‘L’advocat es va trobar amb una persona en estat de xoc. Ahir el contacte va servir per a remuntar una persona, donar-li consells perquè pogués tornar a ser persona.’

Summary: ‘Jordi, has de col·laborar perquè ens han dit que ens pegarien a nosaltres i ens detindrien’


El secretari general de Podem Catalunya, Albano Dante Fachin, ha assegurat que no se sent “desautoritzat” per les declaracions dels dirigents estatals de la formació morada respecte del referèndum que el Govern vol dur a terme l’1-O. Sent, en tot cas, que “hi ha discrepància, i la discrepància en una organització plurinacional no molesta, convida al debat”. En una entrevista telefònica aquest dissabte a RAC1, Fachin ha recordat que Iglesias també ha dit que respectava “profundament” les decisions del partit català com a organització autònoma. De fet, li ha recordat que la posició de Podem Catalunya “no depèn” ni de cap dirigent ni català ni estatal sinó que rau en una decisió de les bases morades, que han apostat per “no donar l’esquena” a l’1-O tot i no considerar-lo vinculant. “Em molestaria si no es reconegués la potestat de cada organització”, ha reblat Fachin. D’altra banda, Fachin ha donat per fet que el debat que mantenen aquest dissabte els comuns “serà ric” davant d’una situació “complexa”. “Hem de ser respectuosos”, ha dit recordant que la seva formació també ha debatut al territori sobre l’1-O. “Són 80 reunions als cercles que no estaven dirigides des de la direcció”, ha subratllat.

Summary: Fachin sobre Iglesias i Echenique: ‘Més que desautoritzat sento que hi ha una discrepància, que convida al debat’


La vice-presidenta del Consell i candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, ha proposat avui la redacció d’una llei valenciana de canvi climàtic, sostenibilitat i economia circular perquè l’amenaça es converteixi en una ‘oportunitat’ i creí ‘un futur’ per a les generacions esdevenidores. ‘El pla integral de residus ha de servir com eixa estratègia a llarg termini perquè els residus no siguen un problema sinó que el seu reciclatge i reutilització siga una font de creació d’ocupació i economia local’, ha mantingut Oltra abans de participar en un acte de campanya electoral a Villena (Alt Vinalopó). Ha afirmat que el País Valencià té el repte d’adaptar-se al canvi climàtic perquè ‘serà el que més patisca els efectes’ en ser ‘un dels més amenaçats de la conca mediterrània’. Així, ha sostingut que l’amenaça afecta el clima i la vida que ‘no va ser igual’ ja que tindrà ‘efectes importants econòmics’. ‘Des de Compromís diem que la lluita contra el canvi climàtic i l’adaptació al mateix pot ser una oportunitat d’un canvi econòmic que genere llocs de treball’, així com a ‘la manera que produïm’ i a la manera en què consumim. I en aquest sentit, Oltra ha parlat de la transformació ecològica de l’economia en tots els seus sectors perquè ‘no pot ser que el nostre model es base en la precarització de salari, condicions de treball indignes i que hi haja persones que malgrat tindre treball no arribe a fi de mes’. Mónica Oltra ha recordat que la gestió de residus ha estat vinculada a la ‘acumulació de fem i a la corrupció’ i que el pla integral de residus ha de servir ‘com eixa estratègia a llarg termini perquè els residus no siguen un problema sinó que el seu reciclatge i reutilització siga una font de creació d’ocupació i, a xicoteta escala, de crear economia local’. Finalment, segons dades de l’OCDE, Oltra ha indicat que es poden generar a l’estat espanyol, fins al 2050, dos milions de llocs de treball: ‘L’adaptació del canvi climàtic és una amenaça en aquest moment, però pot ser una oportunitat i un futur per als nostres fills’. En aquesta línia, ha incidit que els adolescents, cada divendres -aquesta setmana s’avança a demà-, s’estan manifestant perquè ‘volen un futur en aquest planeta i cal actuar ja des de la política’. ‘Si no som capaços de fer-ho pels nostres fills, per qui ho anem a fer’, ha conclòs.

Summary: Oltra proposa una llei valenciana de canvi climàtic, sostenibilitat i economia circular


Aquest divendres a les dotze del migdia els lectors i els subscriptors de VilaWeb són convidats a participar en una conversa amb l’historiador valencià Vicent Baydal, autor de ‘Els valencians, des de quan són valencians?’. La conversa tindrà lloc a l’Espai VilaWeb de Barcelona.  En la conversa participarà també l’editor d’Afers, Vicent Olmos. Per a participar en aquesta conversa informal no és necessari apuntar-s’hi prèviament però us agrairem si ens confirmeu la vostra presència amb un correu a suport@mesvilaweb.cat

Summary: Conversa amb Vicent Baydal, autor de ‘Els valencians, des de quan són valencians?’


Els governs del Principat i les Illes col·laboraran en matèria fiscal i financera, en administracions tributàries i en promoció econòmica. Ho han establert Oriol Junqueras, vice-president i conseller d’Economia i Hisenda del Principat, i Catalina Cladera, consellera d’Hisenda i Administracions Públiques balear, que han constituït la Comissió Illes Balears-Catalunya sobre Economia i Hisenda. L’objectiu d’aquest nou òrgan bilateral és de treballar conjuntament per millorar l’eficàcia d’ambdues administracions públiques en àmbits com ara el finançament autonòmic, les balances fiscals i el turisme.

Summary: El Principat i les Illes col·laboraran en matèria financera, tributària i de promoció econòmica


La consellera de Justícia, Ester Capella, ha negat que el seu departament hagi espiat els ordinadors dels jutjats catalans. En aquest sentit, ha reiterat, com va fer la conselleria de Polítiques Digitals i Administració Pública la setmana passada, que el missatge que ha aparegut als ordinadors judicials és una instrucció sobre l’ús correcte de les tecnologies de la informació en uns aparells que pertanyen a la Generalitat. A més, ha dit que en trenta anys que fa que el govern proveeix els mitjans materials als jutjats, mai s’ha espiat ni s’espiarà, al contrari del que ‘han fet i segueixen fent altres governs’. ‘És una instrucció innòcua que no produeix cap efecte’ i que el Departament de Polítiques Digitals va ‘enviar de forma massiva’, ha dit, i que només afecta els treballadors dels jutjats, no pas als jutges, fiscals i secretaris judicials. En una resposta oral al diputat de Ciutadans Manuel Rodríguez durant la sessió de control al govern del ple del parlament, Capella ha retret a la diputada que no s’interessés per la difusió de dades privades que va patir el sistema informàtic del Ministeri de Justícia espanyol, LexNet, fa uns anys. Segons ella, allò va ser ‘un gran fiasco’ que va provocar ‘inseguretat jurídica’ que no ha passat mai als jutjats catalans. ‘No vinguin amb ‘milongues”, ha etzibat visiblement enfadada. Rodríguez ha enumerat diverses crítiques al departament com les mancances als jutjats o les suposades intencions del govern Puigdemont de fer una ‘purga entre jutges bons i dolents’. ‘Deixin de pressionar i amenaçar; respectaran les lleis com fem la majoria de catalans? Deixaran als jutges treballar tranquils? Dotaran els jutjats dels mitjans necessaris?’, ha conclòs preguntant.

Summary: Capella garanteix que no s’han espiat els ordinadors dels jutjats catalans


L’ex-gerent de Convergència Democràtica Germà Gordó declara avui al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) pel cas 3%. Gordó havia de declarar a final de juliol, però finalment el magistrat que instrueix la causa, Carlos Ramos, va endarrerir la compareixença. La raó és que el seu advocat, Cristóbal Martell, no el podia assistir perquè havia estat ingressat en un centre mèdic. Gordó és investigat per presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn, prevaricació i malversació de fons públics en una peça separada del cas 3%, perquè és aforat per la condició de diputat al parlament. El jutge del Vendrell, que investiga la resta del cas, va fer una exposició en la qual s’explicava que Gordó i més persones presumptament van fer un seguit d’actuacions per requerir a algunes empreses donacions copioses a dues fundacions estretament vinculades a CDC: CatDem i Fòrum Barcelona. En canvi d’això, sembla que Gordó feia de mitjancer directament o indirectament davant de les autoritats responsables de l’adjudicació de concursos públics. La Guàrdia Civil i la Fiscalia Anticorrupció es van endur còpies del seu correu i de la relació d’actes públics i oficials i la relació del suport administratiu de l’etapa Gordó com a secretari del govern i conseller de Justícia. Junts pel Sí i el PDECat van demanar-li que lliurés l’acta de diputat, però Gordó va decidir d’abandonar el grup parlamentari i continuar a la cambra com a diputat no adscrit, fet que li permetia de mantenir l’aforament.

Summary: Germà Gordó declara avui al TSJC pel cas 3%


El parlament britànic ha acceptat finalment la proposta del primer ministre, Boris Johnson, de convocar eleccions generals anticipades al Regne Unit. Els comicis seran el 12 de desembre, mentre que el Brexit és previst el 31 de gener després que ahir la Unió Europea acceptés la segona pròrroga. La llei per a convocar eleccions anticipades, un requisit sense el qual Johnson no podia dissoldre la cambra, ha obtingut una gran majoria a Westminster, amb 438 vots favorables i només 20 contraris. Els laboristes van anunciar que donarien finalment suport a la convocatòria d’eleccions anticipades. Johnson va substituir el juliol passat Theresa May després que la primera ministra no aconseguís que la Cambra dels Comuns aprovés el seu pla del Brexit negociat amb la UE. Ara, el primer ministre cerca la legitimitat de les urnes per a afrontar el Brexit amb un govern més fort. MPs have voted 438 to 20 to approve the Early Parliamentary General Election Bill, as amended. The Bill will go to the @UKHouseofLords for the House of Lords stages. pic.twitter.com/eWmwWKyxfp — UK House of Commons (@HouseofCommons) October 29, 2019

Summary: El parlament britànic aprova la convocatòria d’eleccions al Regne Unit el 12 de desembre


Si la primera part de l’entrevista amb Quim Monzó, 50è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, va girar entorn de la situació de repressió política que viu Catalunya, en aquesta segona part s’obren qüestions noves: l’ofici de columnista, els referents i l’aportació que ha fet Monzó a aquest gènere literari; qüestions de llengua, al voltant dels pronoms febles; però també sobre el beure i els destil·lats, la relació amb Quaderns Crema i els temes que el preocupen, que ens permeten d’intuir de què deu escriure quan escriu els contes que no publica. I tot això, inundat d’anècdotes sucoses, que també ajuden a dibuixar l’escriptor i el moment en què es troba. —Més enllà de la situació política del país, se us veu aclaparat per la feina, per escriure un article diari. Per què no escriviu menys articles a la setmana? —Ah, perquè no podria! —Com? —Jo tinc una columna diària des de l’any 2007. Perquè abans n’escrivia tres a la setmana. Però amb tres a la setmana també estava tot el dia buscant, perquè busques aquella notícia o situació que et serveixi millor. Si tens un article diari, vol dir que no pots dubtar gaire. I de tot el que vagis trobant, n’acabaràs fent un article. Això ho havia dit Josep Maria Espinàs fa anys: quan ell va començar a fer una columna diària a l’Avui, l’any 1976, deia que era més fàcil fer un article cada dia perquè no et passes tanta estona triant de què vols parlar. Parla del que sigui, que de totes les coses que has decidit que vols parlar, n’hauràs de parlar. Has d’anar per feina. Ara, angoixat, jo he estat angoixat tota la meva vida. Estic angoixat sempre que he de fer qualsevol cosa, perquè la vull fer, no paro de pensar-hi, sóc obsessiu-compulsiu. Si no estigués angoixat, ja seria mort. —I perfeccionista. —Oh! Això és horrorós. Perquè, a més a més, no pots aconseguir la perfecció. La perfecció només pertany al profeta, diuen els musulmans. Però digues això a un paio que no pot viure sense estar obsedit. Cadascú té les malalties que té. I mentre són bones per algunes coses, per unes altres… Jo m’aixeco constantment del tamboret, no puc estar amb el cul quiet. —Ara que parlàveu de l’Espinàs, l’altre dia Sergi Pàmies us hi comparava, arran del Premi d’Honor que us han concedit i de la nova edició de la novel·la Combat de nit, que Espinàs va publicar l’any 1958. Deia Pàmies que la primera plana de la novel·la podria ser un conte vostre. I dies després, Joan de Sagarra continuava la comparació. Però cap dels dos no deia que deveu ser els escriptors que més anys heu mantingut una columna diària a la premsa. —Hi ha molta gent que ha fet article diari, però durant períodes de temps curts. Per exemple, durant un mes, a l’estiu. El mateix Joan de Sagarra escrivia unes cròniques diàries al Tele/eXpress, quan jo tenia quinze o setze anys, que devorava. La secció es deia ‘El dia de siempre’ i les cròniques es van publicar en llibre com Las rumbas. Era l’època de Tusset Street. I no me’n podia perdre cap, n’era addicte. I quan ell va plegar, vaig pensar: ‘És lògic, no pot aguantar aquest ritme de vida gaire més temps.’ Hi posava la vida nocturna sempre. I la vida nocturna mata molt. I el va substituir en Barnils, amb una columna que es deia ‘A media luz’. Jo no sabia qui era en Barnils i el vaig descobrir amb aquestes columnes. I ell també va aguantar durant un temps. —El Tele/eXpress era un diari de tarda. Ara ja no sabem què és això. —Us juro que la pèrdua dels diaris de tarda va ser… Jo sempre em comprava un diari de matí i un de tarda. El meu pare, com que feia torn de nit moltes vegades a la fàbrica, a can Batlló, comprava el Noticiero Universal, el Ciero, quan sortia de treballar. I jo, al matí, quan anava a treballar, em comprava el Correo Catalán, perquè hi havia en Perich. M’encantava: les frases, la manera. I a la tarda, comprava el Ciero per al pare. Però de seguida vaig fer el canvi i em vaig comprar el Tele/eXpress. I me’n vaig fer addicte, perquè aquell diari trencava normes. —Hi vau arribar a escriure? —Sí, les cròniques del Vietnam. Quim Monzó (fotografia: Elisabeth Magre). —Joan de Sagarra us emparenta amb Espinàs mitjançant la seva beguda preferida per a llegir-vos: un got de Jameson. Per llegir Espinàs, Sagarra es pren el Jameson amb dos glaçons i unes gotes d’aigua, i per llegir-vos a vós, amb dos glaçons i sense gotes d’aigua, que no lliguen amb el vostre sarcasme, diu. —Un dia en Sagarra va venir a casa, fa anys, perquè anàvem a sopar a prop, diria que al Racó de l’Agüir, un restaurant valencià extraordinari. Llàstima de parlar-ne bé, perquè no hi ha manera de trobar taula. Has de reservar d’una setmana per a l’altra. Bé, doncs el dia que en Sagarra va venir a casa, vaig obrir una mena de bufet, on hi havia un estoc de trenta o quaranta ampolles de Jameson, i em va dir: ‘En tens més que jo.’ Però, és clar: ‘I si un dia s’acaba?’ I el que més m’agradava no era el Jameson sinó que és el Tullamore, un whisky irlandès. Ara tots els recordo en la distància. —Heu deixat l’alcohol? —Sí, no puc beure res d’alcohol. Puc beure merdes com la cervesa sense alcohol, però aleshores ja no és cervesa. —Ho feu? —A vegades ho faig, perquè psicològicament reprodueixo el gest d’escriure i tenir al costat l’ampolla per anar xumant. Però jo no era de cervesa ni de vi, era de destil·lat per la vena. Tampoc no és res original. Recordo una vegada que vaig dinar amb Joan Ferrater en un restaurant el nom del qual ja no recordo, i ell va anar bevent ginebra durant tot el dinar. Ginebra freda, però sense glaçons ni mandangues. Un model de vida. I una cosa que em va emocionar va ser una vegada que vaig anar a la fira del llibre a Medellín. Allí vaig coincidir amb un escriptor, Óscar Collazos, que era colombià i que ara ja és mort, però que jo havia conegut a la barra del Bikini, perquè vivia a Barcelona. Li dèiem Óscar Pollazos perquè sempre arrambava l’api. Ai, em desvio del tema, però, mira, és del que m’agrada parlar. Doncs a Medellín em va portar a sopar a un parell de restaurants de cuina colombiana. Allà fan un plat extraordinari que és la ‘bandeja paisa’. I a l’hora de sopar vam demanar un whisky i el cambrer va deixar l’ampolla sobre la taula. A Colòmbia tenen un whisky molt bo. —Recuperem el tema de l’articulisme. Han anat sortint referents com Sagarra, Barnils, Espinàs. Però també heu fet les vostres aportacions particulars al columnisme. L’altre dia, el filòleg Magí Camps us definia com un ‘vaixell trencaglaç’, perquè obriu recursos nous, com ara l’article amb banda sonora (tituleu l’article amb el títol de la cançó que voleu acompanyar el text i feu servir els destacats per afegir versos i estrofes de la cançó.). Entenent la columna com a gènere literari, què creieu que heu aportat al gènere? —La mentida. —La mentida? —Durant un temps vaig treballar pel Diari de Barcelona, quan sortia en català. En aquell temps, van passar dos successos que vaig cobrir: a Romania, van pelar en Ceausescu. A Praga, va pujar en Václav Havel, i hi va haver aquella revolució. —Revolució… —Sí, perquè allà van liquidar el règim. Aquí encara s’ha de veure. Em van enviar a tots dos llocs. Primer vaig arribar a Praga, hi vaig estar tres o quatre nits i després vaig agafar un avió i vaig aterrar a Bucarest. I m’estava a l’hotel Intercontinental, on hi havia tràfic de fotografies dels morts i tràfic d’informació, i no calia sortir de l’hotel, al mig de la neu. Jo sí que me n’anava a córrer a trobar cerveseries. En vaig trobar una que es diu Caru’ cu bere, tota la vida me’n recordaré. Era un palau de la cervesa. Bé, jo em vaig inventar que parlava amb un periodista allà a l’hotel que era d’un diari que es deia The Chattanooga Daily News. Aquest diari no existeix. Això no sé què aporta, no hi reflexiono. Si hi reflexionés, no escriuria. A Chattanooga no hi ha hagut mai aquest diari, però penso que em va sortir així perquè em sonava aquella cançó de ballar arrambat que parlava de Chattanooga i mira, doncs li va tocar convertir-se en un diari. Això no sé si aporta res, però després he vist que altra gent ho fa. —No gaire gent. —Els anys noranta, quan Umberto Bossi va declarar la independència de Padània, dos paios es van fotre dos cascs de guerra per a fer el reportatge sobre la independència de Padània. Va ser una befa extraordinària. Aquests dos individus es deien Franco Lucentini i Carlo Fruttero. Dos escriptors extraordinaris que escrivien a quatre mans. Només els poemes els escrivien sols. I eren molt bons. En Carlo Fruttero, a més, va escriure un dels millors títols que he vist mai en un llibre de poemes: L’idraulico non verrà (El lampista no vindrà). Ells feien ficció en la descripció de la realitat, que és molt més llaminer. O Tom Wolfe, que narra trobades amb els Panteres Negres i amb la pijería de Nova York fent servir tots els elements narratius. Jo no m’he inventat res. Què feia en Sagarra? I quan segueixes en Sagarra pare, penses: com és possible tanta meravella. O els articles d’en Francesc Trabal al Diari de Sabadell. —Quan vau començar a escriure no havíeu llegit encara els escriptors dels anys trenta. —Potser no. Els articles d’en Trabal me’ls va passar en Joan Melción, en fotocòpia, perquè no es trobaven. —Éreu continuador d’una tradició sense saber-ho. —O me la trobo i em dic: jo vull ser d’aquesta tradició. Algú ho ha dit: tu et busques la tradició. A vegades estàs influït i a vegades no, però quan trobes autors que veus que et fan sentir bé quan escrius, els abraces. És que el columnisme és una meravella. Però has de sortir de la via habitual i això costa molt d’esforç. Quim Monzó (fotografia: Elisabeth Magre). —Una altra de les aportacions que feu, ja anant més enllà de l’articulisme i situant-nos també en la novel·la i el conte, és l’ús de la llengua. Heu portat el català a la vostra contemporaneïtat, l’heu modernitzat. Això, els anys vuitanta, va fer que molts lectors joves s’interessessin per la literatura catalana. —Quan vaig començar a escriure narrativa, els meus models eren els escriptors que coneixia llavors, que feien servir un català molt correcte. Quan vaig entrar a treballar a Catalunya Ràdio l’any 1983, hi havia un senyor que era el responsable de la part lingüística, tot i que no hi havia encara un departament d’assessorament lingüístic. Ell va ser qui va donar les primeres normes. Les dec tenir en algun lloc, perquè segur que no les he llençades. Són tres fulls fotocopiats i grapats. Era el llibre d’estil. Només tres fulls. —El primer llibre d’estil que vau llegir. —Sí. I mireu a la llibreria, en tinc molts d’altres ara: el d’El Periódico, el de La Vanguardia antic, el de La Vanguardia nou, el del Diari de Barcelona, el de l’Agència Catalana de Notícies, el de VilaWeb… Me’ls llegeixo tots. Amb alguns hi estic d’acord, amb d’altres no, però m’ajustaré sempre per saber què puc fer i què em puc petar. Però aquell primer llibre d’estil de Catalunya Ràdio deia: allò que dius s’ha d’entendre, perquè si no, no serveix de res que parlis. Després: no diguis les coses de manera refistolada ni impostada, perquè la gent no les captarà, captarà el català de carrer. I aleshores jo encara podia escoltar més català de carrer que no pas ara. I això em va fer canviar completament la llengua que feia servir. S’ha d’entendre. —Ni enfarfegar la llengua ni banalitzar-la. —No, tampoc. Home, si tu crees un personatge refistolat, ha de parlar refistolat, perquè és la manera de retratar-lo. És com un caricaturista. Però també has de ser capaç d’imitar aquell individu que no en té ni idea de llengua. En cada cas has de fer servir un registre, i el narrador ha de fer servir el registre amb què se senti còmode. Has de saber tant com puguis i després tirar pel camí que et sembli. —El dia que es va anunciar el Premi d’Honor, parlant de llengua, vau dir una cosa interessant que no sé si es va entendre: que us trobeu sovint amb textos que pretenen ser escrits en català, però que l’estructura beu del castellà. ‘Si no parlés el castellà, no podria entendre’ls‘, vau dir. —Jo us ho explico: hi ha gent que escriu en català o que parla en català per ràdio i televisió, però l’estructura sintàctica no l’entens. I aleshores has de pensar què t’ha volgut dir aquell paio. El que és més flagrant és el no-ús dels pronoms febles. Diuen: ‘No vull.’ Però de què em parles? No vol que l’aixafi un cotxe o no vol menjar peres? ‘Ah, no en vull’, parla de les peres. I això passa amb molts articulistes que escriuen directament en català. A vegades que m’han demanat algun article en castellà, em poso a escriure’l però hi ha un moment que com que el castellà no té pronoms febles, vaig de cul. I a vegades faig servir coses que no calen, perquè ells ja sobreentenen de què parles. Trobes a faltar els pronoms febles. —Fa anys, no recordo quin escriptor espanyol deia que escrivíeu un castellà molt estrany. —Fa anys m’ho deien. Això sobretot ho deien al Terenci Moix. Quan vaig començar a escriure en castellà a El Periódico, després de molts anys d’escriure en català, el model de castellà que feia servir era el de la meva mare i, evidentment, tot el que havia llegit. Però, és clar, hi ha castellans diversos. El que es parla a Catalunya té punts de diferència amb la resta d’Espanya. Hi ha una acadèmia de la llengua castellana, em sembla. Es va crear en aquells moments de gran glorificació de la situació, deien que seria l’acadèmia que marcaria el castellà a Catalunya i seria una acadèmia més de les que hi ha per Llatinoamèrica. En Marsé fa servir ‘plegar’, i ‘paleta’ per ‘albañil’… També hi ha els refistolats de l’altra banda. —Des del 2007 que no publiqueu ficció. I després de set anys, que va sortir l’últim recull d’articles, no havíeu tornat a publicar fins a l’any passat, quan va aparèixer el recull d’articles sobre menjar i beure, Taula i barra, publicar amb Libros de Vanguardia. Després de tants anys sense publicar i de quatre anys de la mort de Jaume Vallcorba, quina relació teniu amb Quaderns Crema? Teniu relació amb Sandra Ollos, ara que vol tornar a impulsar el segell? Sentiu que Quaderns Crema encara és la vostra editorial? —Si jo no publico llibres… Amb la Sandra Ollos m’he trobat moltes vegades, sobretot per esmorzar, a primera hora, perquè jo a aquesta hora ja hauria d’estar treballant, des de fa dues hores. Jo començo a treballar a dos quarts de nou, com a molt tard. És un quart de dotze. I sobre el llibre de menjar i beure, tots els articles que conté són de La Vanguardia, per tant era lògic que ells diguessin si volia fer-lo. Però ja els vaig dir que jo no podia fer la tria, que no tenia temps. Quim Monzó (fotografia: Elisabeth Magre). —Jo vull pensar que continueu escrivint ficció, encara que no la publiqueu. I quan penso que continueu escrivint contes, aleshores també penso: de què deu escriure en Monzó? Tal com explicava Martí Domínguez en la glossa com a portaveu del jurat del Premi d’Honor, durant la vostra trajectòria heu anat fent literatura de cada etapa de la vostra vida, de la ciutat, dels elements de la contemporaneïtat. Recordo alguns dels últims contes que vau publicar: sobre els vostres pares, instal·lats a la residència, i com la responsabilitat sobre ells que havíeu d’assumir us segrestava la vida. I també els contes monumentals dedicats als amics morts prematurament: Ramon Barnils i Jordi Vendrell. Ara de què escriviu? Què us preocupa i ocupa? —No ho sé. —Fer-vos gran us preocupa? Costa? —No costa, tot i que és una merda. Et fas gran i això comporta problemes físics: les cames embotides per la mala circulació de la sang… Però no et puc dir les coses que tinc escrites, perquè si te les dic, les mato. Què em preocupa? No ho sé. —L’última: el 4 de juny es farà l’acte de lliurament del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes al Palau de la Música. Com heu demanat de celebrar-lo? Perquè són actes que es basteixen de vegades amb música, d’altres amb alguna acció teatral… —Jo he vist un vídeo que m’han passat de concessions prèvies i en una hi ha teatre. He quedat esgarrifat. Si em fan això, em moro. Perquè jo sóc antiteatre. O música, quina música faran? Què faran, l’spotify del Monzó? A mi m’agraden coses molt variades. I darrerament no sé per què m’ha agafat per escoltar moltes peces del punk dels vuitanta. Tinc la sensació que em vaig perdre moltes coses. Estava tot el dia com ara: treballant, estudiant, llegint… I ara veig vídeos de la Kim Wilde o Blonddy o aquesta alemanya que em torna boig, que es diu Nena. I penses: tot això ho vaig viure, però no amb la intensitat que ho hauria pogut viure si hagués tingut més temps. Ara m’ha agafat per això. També té a veure amb la vellesa, això. Veus imatges de la Nena ara i penses: si ella està així, com estic jo. Com era jo i com sóc ara. Poca gent ha envellit tan bé com Paul Newman i Sean Connery.

Summary: Quim Monzó: ‘Diuen: “No vull” Però de què em parles? No vol que l’aixafi un cotxe o no vol menjar peres? Ah: No en vull!’ (i II)


El premi Lletra d’Or és segurament el més singular de les lletres catalanes. Com recentment recordava l’escriptor Joan-Lluís Lluís en un piulet, els vuit darrers ha anat a parar a set poetes i a un novel·lista, ell mateix. I diu que se sent molt ben acompanyat enmig de tants versos. I segurament aquesta potència que gasta el premi Lletra d’Or és causada per la seva independència, per no estar lligat a cap institució ni grup editorial i per les característiques d’un jurat carregat de joventut, amb poetes, novel·listes, periodistes literaris i gent de teatre. S’atorga cada any a una obra publicada l’any anterior i el jurat no supera mai la cinquantena. Quan algú fa cinquanta anys ha de passar el relleu a un altre lletraferit, menor de cinquanta, és clar. Les característiques del premi també obliguen l’editor de l’obra publicada a convidar a dinar o sopar al jurat, la premsa que ho demani i alguns amics seus. I així va ser que divendres passat es va procedir a la cerimònia gastronòmica i literària de lliurament de la fi grega a Enric Casasses per El nus la flor, lletra feta a mà pel joier Manuel Capdevila, tercera generació de joiers que també formen part del premi d’ençà de l’origen, ara fa seixanta-quatre anys. El botó de solapa d’or és l’obsequi que es fa a l’autor, perquè el premi no té dotació econòmica. El poeta Enric Casasses, premi Lletra d’Or 2018. Edicions Poncianes, segell editor d’El nus la flor, va convocar un dinar al restaurant Coure del passatge de Marimon de Barcelona. Hi van assistir bona part del jurat: Sílvia Bel, Míriam Cano, Llucia Ramis, Sílvia Bel, Andreu Gomila i Jordi Nopca. No hi van poder assistir: Salvador Macip, Sebastià Alzamora, Núria Cadenes i David Plana. Entre el jurat, enguany debuten l’escriptora, poeta i periodista literària Míriam Cano, que pren el relleu d’Heura Marçal; i l’escriptor i periodista Jordi Nopca, que substitueix el periodista i editor Bernat Puigtobella. I Sílvia Bel va comentar que per a ella era l’últim any com a jurat, perquè aquest 2020 en farà cinquanta, i ja té pensada qui la substituirà. Serà la dramaturga Cristina Clemente. També van formar part de l’àpat alguns amics de Casasses, entre els quals la poeta Núria Martínez Vernis, a qui Casasses dedica un dels poemes del llibre, que acaba dient: «sap triar herbes fondre metalls desfer baralles i trenar cordes i tot s’ho inventa» Engany, el jurat ha anat tard i la primera cosa que els membres van voler aclarir és que és el premi Lletra d’Or del 2018 el que s’atorga ara, perquè El nus la flor es va editar entre el novembre i desembre del 2018. I que cap al maig es tornaran a trobar per anunciar el premi Lletra d’Or del 2019. L’àpat va ser de picar i compartir, inclosos els segons plats i les postres. I tot per a llepar-se’n els dits: croquetes, amanida de llenties, ensalada russa, truites sucoses de patata i ceba i botifarra negra, cua de bou… I el vi de la Conca de Barberà. Va ser un dinar animat, amb converses ben variades entre el jurat i la premsa. En canvi, Casasses va estar poc parlador. Quan li ho vam fer nota va dir que rumiava. Abans de les postres, l’actriu Sílvia Bel va ser l’encarregada de llegir la glossa sobre l’autor i el llibre. Va començar explicant: ‘A Enric Casasses un dia li vaig trucar per preguntar-li si podíem quedar a la tarda per parlar de Ramon Llull, del significat d’uns fragments de la seva obra que jo havia de llegir en un concert i ell em va respondre: “A aquesta hora no pot ser, és l’hora que escombro i se’m faria fosc. Un altre dia.”‘ I la glossa continuava: ‘L’escombrador professional m’explicava al cap d’uns dies, tot prenent un cafè, que el que venien a dir aquells textos era que Llull, una vegada, caminant tranquil·lament pel bosc s’havia trobat la Filosofia d’Amor plorant en una font i li havia preguntat: “Filosofia, per què plores?” I ella li havia dit que estava trista perquè els homes estimaven més la seva germana Ciència malgrat que era gràcies a ella que havien après a estimar… I a mi, mentre l’escoltava, se’m van esvair tots els dubtes, perquè vaig entendre que Llull podia haver estat el meu besavi i la Filosofia, la Conxita de cal Vaquer, que de petita em duia a la font dels casats del meu poble i, de sobte, en aquell bar esquifit i sorollós de la plaça de la Revolució, l’impossible s’anava convertint en quotidianitat, era l’Enric, parlant del teòleg com qui passa l’escombra, com qui feineja abans no es pongui el sol, mentre la resta del món va deixant d’existir i només queda una mica de pols, el recollidor i la casa d’un poeta.’ Després de la lectura, Casasses aclariria que escombrar quan es fa fosc és una superstició antiga, que no has d’escombrar a l’hora dels follets… Aquí teniu en vídeo el moment que Sílvia Bel va llegir la glossa, escrita per ella: Després va parlar Enric Casasses, que es va explicar tot dient un poema que és datat la nit del 8 de gener del 87. Hi diu que parla en pla a un brot de farigola. També el vam capturar en vídeo. Descobriu per què el va llegir: Aleshores, l’editor Jordi Carulla va prendre la paraula: ‘És un reconeixement preciós per a l’editorial i també ha estat un ressorgiment per a Edicions Poncianes. El llibre va tenir una gestació llarga i es va fer amb una gran intervenció del dissenyador, l’Èric. Un cop editat, ha caminat per si mateix i és un llibre molt estimat. Recordo una entrevista preciosa que li va fer Xavier Grasset al 3/24, on també se sentia la música del disc, que es va fer a partir del llibre i que encara va de ronda.’ I va acabar dient: ‘Aquest 2019 ha estat el gran any d’El nus la flor. Mirarem de fer més llibres. I molt agraït.’ Abans d’aixecar-nos de taula, Enric Casasses va anunciar que aquell mateix divendres sortia al mercat un nou disc editat a Gandia de Don Simon i Telefunken, Orbiten, que conté alguns poemes que formen part del llibre i alguns altres que no. Curiosa coincidència, perquè ell també va dedicar un poema d’El nus la flor a Don Simon i Telefunken, ‘Exercicis de màgia pràctica’, que comença dient: Al concert que farem diumenge a Figueres en don Simó, en Te-la-funquen i jo, hi portaré el volum segon de la biografia de Paganini que estic rellegint i el deixaré en algun lloc de l’es- cenari durant el concert perquè el genial i gentil i adolorit genovès pugui sentir – des de l’altra riba de la mort

Summary: Quan Enric Casasses parla en pla a un brot de farigola


L’advocat de Joaquim Forn, Xavier Melero, ha dit en una entrevista al programa FAQs de TV3 que ‘sens dubte’ els presos polítics haurien d’estar en tercer grau. ‘Penso que potser hi ha gent que està negociant políticament i que sap coses que jo no sé’, ha dit. ‘Els equips de tractament dels centres estaven en condicions de concedir una classificació de tercer grau. Això després podria haver estat recorregut pel fiscal, però mentrestant els presos estan al carrer’. L’advocat també ha dit que, per saber per què no han estat classificats amb el tercer grau, ‘s’hauria de preguntar a l’administració independentista’. “Els presos haurien d’estar en tercer grau, sens dubte. No sé per què no ho estan, penso que potser hi ha gent que està negociant políticament” Xavier Melero #FAQSmindthegapTV3 ▶ https://t.co/BnMI07UqF3 pic.twitter.com/FlOrm0eqqR — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 1, 2020 Sobre el judici contra la cúpula dels Mossos, Melero ha desmuntat en dos minuts les declaracions del coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos. ‘Sis mil policies era una xifra ridícula per allò que es pretenia fer. L’estimació més optimista parlava de quaranta mil efectius. Hi havia un problema policial molt important, que és que l’ordre judicial era d’impossible compliment’, ha explicat. ‘L’objectiu polític d’Interior era que ningú digués que era un referèndum homologable’. “6.000 policies era una xifra ridícula per allò que es pretenia fer. L’ordre judicial era d’impossible compliment. L’objectiu polític d’Interior era que ningú digués que era un referèndum homologable” Xavier Melero #FAQSmindthegapTV3 ▶ https://t.co/BnMI07UqF3 pic.twitter.com/8Cy6rPZiYP — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 1, 2020

Summary: Melero diu que els presos polítics haurien d’estar en tercer grau


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha criticat la decisió de la justícia alemanya de no acceptar l’extradició del president Carles Puigdemont per rebel·lió. I ho ha fet en un mitjà alemany, el diari Handelsblatt. Borrell insinua que el tribunal alemany no hauria pres la mateixa decisió si els fets haguessin passat a Alemanya i no a l’estat espanyol. Diu: ‘No ho vull valorar com a ministre d’Afers Estrangers, perquè és un afer de la justícia, però em demano què hauria decidit el tribunal si això mateix hagués passat a Alemanya.’ L’advocat Gonzalo Boye ha recordat que justament això va fer el tribunal alemany a l’hora de prendre la decisió: imaginar que el cas s’esdevenia a Alemanya, i que era un land alemany que pretenia independitzar-se mitjançant un referèndum. El tribunal superior de Slesvig-Holstein exposava en la resolució del 5 d’abril proppassat, quan va deixar en llibertat condicional Puigdemont, que ‘el comportament que se li atribueix no és punible segons la legislació vigent a la República Federal Alemanya’. ‘En primer lloc, si s’aplica directament la legislació penal vigent a Alemanya, el reclamat no hauria comès actes delictius perquè no existeix cap llei alemanya que penalitzi la participació en una “rebel·lió” a Espanya.’ Per això, per a poder analitzar si els fets de què la justícia espanyola acusava Puigdemont eren punibles a Alemanya, el tribunal deia que calia ‘imaginar el cas en el seu conjunt com si s’hagués esdevingut a Alemanya, com si l’autor fos un ciutadà alemany i com si en l’afer hi haguessin estat implicades les institucions alemanyes’. I els jutges alemanys afegien això que justament Borrell demanava que fes la justícia alemanya en aquest paràgraf: ‘Per tant, en aquest cas caldria imaginar-se que el president d’un land alemany tingués el propòsit de portar el seu a la independència i amb aquesta intenció hagués convocat, en cooperació amb més membres del govern, un referèndum en què els ciutadans del land haguessin de pronunciar-se sobre la independència.’ I conclou, efectivament, que ‘aquest comportament no seria punible segons la llei alemanya, i especialment no es podria contemplar com a alta traïció a la federació’. El delicte d’alta traïció alemany el comet ‘qui pretengui posar en perill amb violència o amenaça de violència l’existència de la República Federal Alemanya’, que ‘serà castigat amb una pena de presó perpètua o no inferior de deu anys’.

Summary: El paràgraf que a Alemanya deixa Borrell en evidència per la decisió sobre Puigdemont


Jordi Borja (1941) acaba de publicar el llibre Bandera Roja. Del maig del 68 a l’inici de la transició (Edicions 62). Bandera Roja va ser una organització antifranquista que ell, Jordi Solé Tura i més universitaris van fundar ara fa cinquanta anys a Barcelona, el setembre del 1968. Segons Borja, aquest és el primer llibre que es publica sobre Bandera Roja (BR), ‘tot i que el periodista Pere Meroño en tindria un a punt’. I ja és ben estrany, tan poca bibliografia, perquè poques organitzacions han arribat a tenir membres tan influents. Manuel Castells, Josep Ramoneda, Eulàlia Vintró, Ferran Mascarell, Alfons Comín, Marina Subirats, Manuel Campo Vidal i fins i tot Josep Oliu, ara al Banc de Sabadell, van militar o col·laborar amb Bandera Roja. I només en són un exemple. Bandera Roja va ser un autèntic planter de dirigents de la transició. El fundador de Bandera Roja, Jordi Borja, que ha acabat fundant els comuns d’Ada Colau, rep VilaWeb a casa seva, al Poblenou de Barcelona, per a parlar del seu llibre. —Per què tanta gent de Bandera Roja ha acabat ben situada després? La llista de noms impressiona: Jordi Borja, Antoni Castells, Josep Oliu, Ferran Mascarell, Eulàlia Vintró, Manuel Campo Vidal, Marina Subirats, Jordi Solé Tura, Josep Ramoneda, etc. —Alguns ja destacaven, com Castells i Solé Tura. I altres ja es veia que ho farien, i van derivar cap a sectors professionals. L’altre dia vaig dinar amb Toni Castells i dèiem: bé, Pep Oliu (Banc Sabadell) ben bé no ho era. Oliu va estar a la UER, que era el nostre front a les universitats. Això sí. Hi era al començament. Però és cert que la immensa majoria dels membres de Bandera Roja, inclosos els de barris populars, o treballadors de fàbrica, com els de Pegaso, han tingut una certa carrera professional. Potser perquè la immensa majoria de Bandera Roja no tenien vocació de polític professional. —Home, alguns sí: Mascarell, sí. Castells, també. —Fins i tot aquests, que tenen una carrera política, han fet política amb una base professional. Han destacat intel·lectualment. Castells és un excel·lent economista. Mascarell és expert en polítiques culturals. Ahir mateix vaig rebre un correu electrònic de Ferran Mascarell on em deia que és a Bandera Roja on ell va aprendre tantes coses. —El setembre de 1969 es funda Bandera Roja a l‘Eixample de Barcelona. Ara fa cinquanta anys. —Era sobretot gent d’universitats. Unes desenes d’estudiants que acabaven la carrera. Gent de vint-i-tants anys. Tots per sota dels trenta. Tots menys Jordi Solé Tura, que en tenia trenta-vuit. I Alfons Comín, que després va venir i també en tenia més de trenta. En el moment de màxima esplendor devíem ser uns cinc-cents membres. El secretariat es reunia almenys dues vegades la setmana. I el Comitè Polític, una vegada el mes. —Bandera Roja, quina ideologia tenia? —No és que no hi hagués ideologia. N’hi havia. Però en un segon pla. La ideologia era en un segon pla, però formava part de la formació. Es considerava bo tenir certa idea de marxisme, d’història política i social. Una part important tenia un cert corrent revolucionari, de voler transformar el capitalisme cap a formes socialistes. I alguns es van inspirar en el maoisme. Simpaties per Trotski i encara més per Rosa Luxemburg. Hi havia admiració de la resistència del PCE o Bloc Obrer Camperol (més per Maurin que per Nin). Però no hi havia discussions de debat ideològic. Ens movíem per analitzar la situació política. Bandera Roja no tenia una gran estratègia, perquè la nostra idea era democràcia, república i para de comptar. —Es votaven, els càrrecs? —No. No es votava. No hi havia secretari general. Jo feia l’ordre del dia. El nucli del secretariat era Enric Solé, Manel Pujadas, Ignasi Faura, Maimó, Solé Tura, Antoni Comín, jo, etc. —Bandera Roja, d‘origen universitari, va fer més agitació cultural que no pas vagues? —Vagues també. Vam fer la primera vaga de mestres. I manifestacions. —N’expliqueu una al llibre. Manifestació llampec de cent persones. Molt interessant. —En vam fer moltes, d’aquestes. I una d’important, especialment. 1969. Estat d’excepció. Jo, buscat per la policia. Detencions. Moment molt difícil. Però vam decidir de fer-la igualment. I vam pensar de fer una manifestació no tant per tenir impacte a la ciutat, sinó per donar força i cohesió a nosaltres mateixos. I que una part de la població veiés que hi havia resistència. I la vam fer amb CCOO. Nosaltres teníem una certa capacitat de controlar la policia franquista a partir d’un petit nucli que hi havia a la Telefònica. —Com? Sabíeu què es deien els policies per telèfon? —En alguna ocasió, com aquella, vam tenir la policia franquista totalment controlada. Vam dir, busquem un lloc molt cèntric, per que no sigui el clàssic de la plaça de Universitat, o la d’Urquinaona. I vam començar al capdavall de la Rambla. Escudellers. —Ara també ens aniria bé de tenir a la policia controlada, senyor Borja. —Doncs aleshores va anar així, i va anar molt bé. Actes com aquests eren per a dir: que vegin que no tenim por. Superem la por. Vam intentar fer accions (manifestacions, assemblees il·legals) però procurant de preservar al màxim els militants. Va haver-hi detencions, i persones a la presó, però. —Per exemple, vós vau estar-hi uns mesos a la presó. Realment xocant que estiguéssiu sota ordre de crida i cerca… essent tècnic de l’Ajuntament de Barcelona! I professor a la universitat. Aquesta policia no sabia cercar… —Tota era una farsa. Anaven a casa dels pares i demanaven a la meva mare: quan arribi el fill ens avisa.  A mi a l’ajuntament em va fitxar en Subies, bon arquitecte. I degà del col·legi d’arquitectes. Una persona liberal. No feia antifranquisme. Però ben decent. No els ho vaig explicar. A la universitat em criden Claudio Esteve Fabregat i en Gomà. I a ells sí que els ho vaig explicar. I em van dir: tranquil. —I com us van detenir? —Jo tenia la residència a França. I els primers anys entrava i sortia amb papers falsos. Per la muntanya o amb cotxe. I un dia, passant amb cotxe, em van detenir a la frontera. Uns dies a Jefatura. Torturar, no em van torturar. Cops i amenaces. Creaven l’ambient que et podien fer el que volien. I jo no els vaig dir res de res. Cap nom. I recordo un cap que diu: ‘Deixeu-lo, aquest no parlarà. És dels formats per Miguel Núñez  i és com Xavier Folch i Boix, militants del PSUC. I aquests no parlen.’ —Bandera Roja i catalanisme. Dieu que no tenien proposta. Al cap hi teníeu unes altres coses, expliqueu. —No és que Bandera Roja no hi pensés, en el catalanisme. És que no hi pensava ningú! A Bandera Roja molta gent era catalanista. Més o menys independentistes. Tots per l’autodeterminació. Però no hi havia mobilització política per aquest tema. No és que Bandera Roja menyspreés el catalanisme. És que no hi havia activitat política. El partit més en la pràctica catalanista era el PSUC. Feia moltes coses en català. Té mèrit. Però no només no vam pensar a fer catalanisme. A Bandera Roja tampoc no vam fer feminisme ni ecologisme. I això era molt del Maig del 1968. I el maig del 68 a nosaltres ens havia marcat. Però no ho havíem incorporat a l’activitat. —El maig del 1968 francès i Bandera Roja, quina relació tenien? —Bandera Roja és, més que la lletra, la música del Maig del 1968. El maig del 1968 va ser com una renovació de la vida política. Fins al punt que els partits clàssics es van intentar adaptar al moment. Més participatius, més transparents. O van sortir forces noves. Passa que el discurs revolucionari d’aquest partits no es corresponia amb la realitat. En canvi la revolució sí que va ser sòcio-cultural. Va tenir un impacte sobre la vida política. —Bandera Roja, com a col·lectiu, quin llegat ha deixat? —Dues o tres característiques. La gent de Bandera Roja, més o menys, es van qualificar molt professionalment. Dos. Nosaltres no érem partidaris d’enviar gent als barris. El moviment obrer l’han d’encapçalar els obrers. No els universitaris fent d’obrers. Alguns partits enviaven joves a fer i viure d’obrers. I tots acabaven malament. I creaven inseguretat més que una altra cosa. Cadascú ha de fer la política des d’allà on és. Tres: les ordres no eren piramidals. Per tant, la gent d’Ensenyament ja sabien com es feien les coses. No calia que rebessin ordres. Ells sabran. La gent es va formar molt, principalment en anàlisi política i econòmica. I prenien decisions. Tothom era al front de lluita. I de seguida van aprendre que en una assemblea de veïns no pots fer un discurs revolucionari. Els espantaràs. —Com és que Bandera Roja acaba entrant al PSUC? —Perquè hi havia una nova situació política. El PSUC s’havia reforçat molt, després de la crisi dels seixanta. Van tenir la iniciativa de l’Assemblea de Catalunya. El franquisme s’acabava. I vam dir: Escolta, quedarem com unes cosetes molt a la base. Vam veure que si volíem intervenir en el procés polític havíem d’entrar al PSC o al PSUC. Ignasi Faura, ara a l’ANC, en canvi, i una altra colla, van decidir de continuar a Bandera Roja i no van entrar al PSUC. L’altre dia m’ho va dir: els vaig deixar quan vam anar a unes eleccions tots sols i no vam obtenir cap diputat a tot Espanya.

Summary: Jordi Borja: ‘Teníem una certa capacitat de controlar la policia franquista’


Hi ha una part de la feina de conselleries com la de Territori i Sostenibilitat que consisteix a preparar l’endemà de la independència, a fer possible que tot continuï funcionant quan hi hagi la desconnexió efectiva de l’estat espanyol, tant si es fa de manera negociada com si no. Això explica el conseller Josep Rull en aquesta entrevista, en què anuncia també que la Generalitat ha decidit de presentar un contenciós administratiu contra Adif per la deixadesa de la infrastructura que hauria de permetre que els trens de rodalia funcionessin correctament. I no hi funcionen. Per això el govern prepara un acte dimecres al Palau de la Generalitat en què exhibirà el suport dels municipis, de partits polítics i d’empresaris per a reclamar el traspàs complet de la gestió de rodalia i perquè hi hagi la inversió necessària al corredor mediterrani. El departament que dirigeix Rull toca moltes tecles. També la d’una polèmica ben recent: la de l’anul·lació per part del Tribunal Constitucional espanyol de la prohibició de les corregudes de toros a Catalunya. ‘Estem molt tranquils quan diem que podem assegurar que els toros no tornaran a Catalunya’, afirma. Però comencem parlant del dia de demà. —Possiblement hi haurà una desconnexió respecte de l’estat espanyol d’aquí a un any. —En el govern de transició nacional fem el dia a dia, fixem projectes estratègics per modernitzar el país i preparem les estructures d’estat per a l’endemà de la desconnexió. I aquesta és una part molt important de la feina que fem. L’endemà de la desconnexió hem de garantir que els aeroports funcionin, que els ports funcionin… —Treballeu perquè la Generalitat pugui controlar efectivament ports i aeroports l’endemà de la independència? —Sí, efectivament. Controlar-ho tot. I aquesta feina és poc coneguda però hi destinem molts esforços i molt temps. Si fóssim un govern autonòmic clàssic només faríem les dues primeres coses: gestió i planificació estratègica per a la modernització del país. Però també som un govern de transició i dediquem una part molt important dels esforços a tenir les estructures d’estat preparades per a l’endemà de la desconnexió. Totes. Hem de garantir que hi hagi subministrament d’aigua, que els aeroports funcionin, que hi hagi bona connectivitat interna i disposar de tot un marc normatiu i legislatiu homologable a un país independent d’Europa. És una feina ingent que fem, i volem traslladar el missatge que ho tenim molt ben preparat tot. —Fins a quin punt? —No podem entrar en el detall del que fem, perquè seria automàticament atacable i impugnable. Però l’agenda de les estructures d’estat l’estem duent a terme amb molt rigor i molta seriositat. Si som capaços de traslladar a la gent que l’endemà el país és viable això ens ajudarà a eixamplar la majoria. —Parleu de tenir-ho a punt l’endemà de la desconnexió. Quan serà l’endemà de la desconnexió? —Quan el poble de Catalunya s’hagi expressat en referèndum. —Després del referèndum? —És clar. Hi ha la llei de transició nacional, que de facto vol dir una declaració d’independència; després, el referèndum, i si es guanya es proclama la independència. —Encara que passi això sense cap mena d’acord amb l’estat es prendrà el control de les infrastructures bàsiques? —En una situació normal hi ha un procés de transició, que és el que habitualment es pacta. Però hem de ser capaços, hem d’estar en condicions, de tenir el control de determinades posicions. Sense referèndum i sense una majoria, això no és possible. Cal que hi hagi una legitimació democràtica molt clara. I aquesta legitimació portarà a un procés de transició que seria lògic que fos pactat i dialogat. Però també hem de pensar què això pot no ser possible. Nosaltres preveiem totes les opcions: la pactada i la no pactada. —Com garantireu que no hi torni a haver corregudes de toros a Catalunya? —Amb normes que ja hi ha, o elaborant-ne de noves que de facto impossibilitin que es faci una correguda de toros. La sentència ens diu que la regulació ha de quedar fora de l’àmbit de protecció dels animals. Però nosaltres tenim competències en matèria d’espectacles i podem decidir sobre quines bases es duen a terme. Podem incorporar una referència que no hi pugui haver cap espectacle en el qual hi hagi la visibilitat de sang d’animals. O podem dificultar-ho aplicant unes exigències d’accessibilitat que siguin radicalment contràries a la possibilitat de fer una correguda de toros. —La sentència del TC diu que s’ha de preservar ‘l’interès cultural’ de l’activitat. —Però hi ha un llenguatge universal que és el del benestar animal i de protecció dels drets dels animals. Administrativament, hi ha molts mecanismes per a poder-ho fer. El primer és l’ordenança mateixa de Barcelona estableix que la ciutat s’exclou com a ciutat en què hi pugui haver corregudes de toros. I per tornar a obrir cal que hi hagi una llicència i amb aquesta ordenança hi ha una restricció. Estem molt tranquils quan diem que podem assegurar que els toros no tornaran a Catalunya. —El govern espanyol no es quedarà pas plegat de braços. —Si l’estat vol entrar en una dinàmica d’impugnar i anul·lar cadascuna de les normes que fem, que hi entri. —I aquestes normes no queden supeditades a la sentència del TC? —La sentència afecta la llei concreta, que és la que queda impugnada. No és que prevalgui amb caràcter general. La sentència és específica per a la norma concreta. —I no crea precedent en cas que s’impugnin aquestes normes per la via judicial? —Hi haurà d’haver una presa de posició específica per a cadascuna d’aquestes normatives. No correspondria al TC, sinó al jutge ordinari, i hi hauria d’haver una resolució concreta. I mentrestant fas impossible que es dugui a terme aquesta activitat. —Amb els mateixos arguments amb què defenseu el manteniment de la prohibició, per què no es fa res per prohibir els correbous? —Preservem una resolució del parlament basada en aquest criteri. Nosaltres en protecció dels animals hem vist una evolució: la llei del 2003 feia una cosa que no feia cap territori de l’estat: prohibir el sacrifici de gats i gossos a les gosseres. Abans, vint dies després de l’abandonament es podien sacrificar. I hem anat evolucionant a mesura que ha anat evolucionant la consciència de la gent. El 2010 es va fer la llei que prohibia les corregudes de toros incorporant-hi un element objectiu, que és la mort de l’animal. És un element que marca una diferència entre l’una cosa i l’altra. —La diferència entre les corregudes de toros i els correbous? —Sí. I respecte dels correbous es va fer una regulació molt escrupolosa, molt garantista. —En el fons aquesta llei servia per a blindar els correbous. —No, era un mecanisme de molta garantia. I després hem de veure amb quins termes evoluciona la societat. Nosaltres vam detectar com a legisladors que la societat era prou madura en un moment determinat per a acceptar que no se sacrifiquessin ni gats ni gossos a les gosseres, vam acreditar-ho per fer aquest pas en relació amb les corregudes de toros el 2010, agafant un element objectivable, que és la mort pública de l’animal. I ara hem de veure quin és l’estat de maduració de la ciutadania en relació amb els correbous. La legislació ha d’anar d’acord amb aquest nivell de consciència. Si s’obre el debat, ja ho veurem. —Però el debat sobre els correbous ja és obert, és recurrent. Hi ha hagut protestes, i fins i tot alguns incidents. El govern està disposat a revisar la llei sobre els correbous, aplicar-hi restriccions? —La prioritat del govern és complir de manera escrupolosa el reglament sobre això. A partir d’aquí la societat pot tornar a obrir un debat sobre això, i estarem amatents al que es pugui plantejar. En el cas de les corregudes de toros va ser una iniciativa legislativa popular. En aquests moments la prioritat del govern és blindar allò que ja vam aconseguir, ara no ens volem distreure ni obrir debats diferents. —Quines conseqüències polítiques pot tenir la sentència del TC sobre els toros? —Aquesta sentència eixampla la majoria. I forma part del debat permanent d’un estat que tutela per terra, mar i aire l’autogovern de Catalunya. I en el cas dels toros s’ha acabat imposant un debat identitari; la sentència és amarada d’elements identitaris. Qui utilitza això com a eina de confrontació identitària és l’estat. Aquesta llei es va aprovar en virtut d’una ILP promoguda per entitats animalistes encapçalades per un català d’origen argentí. Aquí s’ha volgut preservar una determinada concepció de la nació espanyola a l’entorn de la ‘fiesta nacional’. Això fa aquesta sentència. —El conseller Santi Vila també ho va considerar un element identitari, quan va dir que els toros eren una gran expressió mediterrània, espanyola i també catalana. Hi esteu d’acord? —Els toros han estat catalans? És clar. Mira, Barcelona ha estat l’única capital de província que ha tingut obertes simultàniament tres places de toros. Ningú no qüestiona la catalanitat dels toros. Ningú no la pot qüestionar. Com ningú no qüestiona que la caça de la guineu fos una expressió genuïnament anglesa i britànica. Però en el moment que es va prohibir la caça de la guineu a Anglaterra van prevaldre uns valors. Això no és cap confrontació, no es tracta de Catalunya i Espanya. A Catalunya Nord continua havent-hi toros, i quan surten els toreros ho fan amb la ‘Santa Espina’. Qui vol que sigui un element de confrontació és el govern d’Espanya. El concepte de ‘fiesta nacional’ s’incorpora amb el franquisme. Abans? Que la gent miri fotografies del president Macià o del president Companys presidint corregudes de toros a Barcelona. Abans de la guerra civil no hi havia aquesta connotació identitària, i nosaltres fem una evolució normal que fan diversos països. Perquè els valors canvien i la societat també. Amb uns nous valors que són entendre que no és adequat per z una societat del segle XXI fer un espectacle públic basat en la mort i el patiment d’un ésser viu. Fotografia: Jordi Carreño. —Com s’ha de resoldre el problema de rodalies? —Amb inversions i competències. Cal invertir per posar al dia la xarxa ferroviària, que es troba en una situació de màxima precarietat en moltes línies. I hi ha d’haver un canvi de gestió radical. Nosaltres creiem que hem acreditat una capacitat per a poder gestionar amb garanties una xarxa de rodalia. Ho hem fet amb FGC, on la virtut és que tenim el control de les vies i dels trens. Controlem la infrastructura i hi hem fet inversions i manteniment. Per a rodalia demanem això mateix; sabem on s’ha d’invertir, i calen els recursos. I necessitem canviar el model de gestió. Per això l’acte de dimecres per a demanar el traspàs íntegre del servei de rodalia. Volem que sigui com FGC. —Però no teniu ni competències ni inversió per a fer-ho. Ja podeu demanar… —Ens queda la via judicial. Presentarem a final d’aquest mes un contenciós administratiu per demanar l’empara de la justícia perquè obligui Adif a fer la inversió sense la qual el servei és impossible. Ara la Generalitat és titular d’un competència i d’un servei que és impossible. Perquè hem de fer circular trens i hem de decidir horaris amb unes vies que no tenen les condicions per garantir aquests serveis i aquests horaris. —I quan ho denuncieu a Adif, què us diuen? —Hem fet un requeriment previ al contenciós administratiu. I què diuen? Que ens cedeixen la capacitat sobre la via perquè els serveis hi vagin per sobre i que aquesta capacitat no cal que tingui uns estàndards de qualitat. Això és el que ens diuen! És molt bèstia. Els diem que volem que inverteixin per garantir que la infrastructura estarà en condicions perquè el servei es pugui complir i encara ens diuen que allò que vam pactar amb el Ministeri de Foment era un pacte polític, no tenia naturalesa administrativa i no se senten interpel·lats. És de les desautoritzacions més severes que es poden fer a un responsable polític. —Sentiu que Adif us aixeca la camisa? —A nosaltres i sobretot a l’estat espanyol. Adif en aquests moments és fora de control. Ho havíem dit. Ja vaig dir-ho a la ministra de Foment. Adif fins i tot desautoritza la seva ministra. —A quina instància judicial recorrereu? —A l’Audiència Nacional. —Però la via judicial és lenta, i el problema és urgent, perquè els usuaris se’l troben cada dia. —Per això hi som al damunt, tant d’Adif com de Renfe. Com a mínim per prioritzar que uns trens no quedin aturats enmig de dues estacions, o per resoldre els arrencaments de catenàries. I hi ha més qüestions: és inaudit que tinguem dues línies pendents de desdoblar, la de Vic i la d’Arenys-Blanes. —Quins són els obstacles per a desencallar el corredor mediterrani? —N’hi ha dos: un Espanya i l’altre França. I el de França no el podem negligir. El govern francès proposa que en el tram Perpinyà-Montpeller no s’hi actuï fins el 2030. —Per què aquesta posició de França? —Deuen ser raons internes i pressupostàries. —Però si és un corredor prioritari que també interessa el conjunt d’Europa i especialment els països de la conca mediterrània, sobta aquesta posició. —És la mateixa raó que podem aplicar a l’estat espanyol. —Que el centre és París? —Sí, és clar. Ara fa poc el Tribunal de Comptes de la UE feia una estirada d’orelles severíssima a l’estat espanyol i al francès pel col·lapse de la concessionària del túnel del Pertús. Hi ha una inversió pública important, de la UE també, i el 2019 hi havien de passar dinou mil trens l’any. En aquests moments n’hi passen entre vuit-cents i nou-cents. —Què podeu fer-hi? —Tenir una agenda clara i avaluable. I incorporar la figura del coordinador del corredor mediterrani. Són els acords a què vam arribar amb el País Valencià. Aquesta figura ha de gestionar l’execució de l’obra i les expectatives de demanda de serveis sobre la infrastructura; que pugui posar d’acord els ports, les empreses… Ho hem proposat al govern espanyol, i la ministra ens va respondre que no cal cap coordinador perquè ‘la coordinadora sóc jo’. —Fins a quin punt això hipoteca el model d’infrastructures que ha de tenir la Catalunya independent? —L’hipoteca molt. Amb el País Valencià hem detectat uns 300 milions de possible inversió privada a l’entorn del corredor mediterrani que no es fan pel fet de no tenir-lo. El cas més clar és el de Basf, al port de Tarragona. Una inversió de vint milions d’euros que no es fa perquè no hi ha corredor mediterrani. El corredor és la columna vertebral del nostre sistema d’infrastructures. Si no el tenim, posem una tensió extraordinària en la AP-7 i la B-30. Si fóssim capaços d’arribar a una quota ferroviària del 25% ens podríem plantejar una gestió molt diferent de la xarxa viària. —I si Catalunya fos ara un estat? —La inversió la faríem de seguida. —Una Catalunya independent seria també una Catalunya lliure de peatges? —No hi ha cap país a Europa que no faci un pagament per ús. Qui usa paga, i qui contamina paga. Però hem de superar l’actual model de gestió de peatges i hem dit que no prorrogarem les concessions quan s’acabin. —Fins ara no ha estat així. —No, perquè no teníem recursos. Hi ha peatges perquè no hi ha diners. I hi ha moltes altres infrastructures que fem amb un peatge a l’ombra, com l’eix transversal. Desdoblar-lo va costar 711 milions d’euros, i n’hem pagat amb peatges a l’ombra 3.300. Si no tenim un bon sistema de finançament o bé hem de posar peatges explícits o fer-ne a l’ombra, que són molt cars i molt injustos. —I quin model de peatges proposeu? —Volem obrir un debat. Descartem de prorrogar les actuals concessions. Al País Basc van posar peatges tous estrictament de manteniment. L’opció que com a govern ens agrada és la vinyeta: una tarifa plana per a la utilització de la xarxa viària d’alta capacitat. I la gent que ve de fora paga, i t’ajuda a fer el manteniment. —Un mecanisme com el de la vinyeta es podria aplicar a curt termini a Catalunya? —Tenim un problema: hi ha una triple xarxa, la de les diputacions, la de la Generalitat i la de l’estat. Perquè la vinyeta sigui factible cal que hi hagi un únic model de gestió, perquè et permet de disposar de recursos per fer manteniment de vies secundàries. I hi ha un últim model, que és la Catalunya lliure de peatges, que també hem de tenir present.

Summary: Josep Rull: ‘Treballem per controlar ports i aeroports l’endemà de la desconnexió’


El president de Ciutadans, Albert Rivera, va fer un acte ahir as Mercadal (Menorca) amb companyia del batlle del poble, el socialista Francesc Ametller, i el líder del partit a les illes, Xavier Pericay. En el seu parlament va atacar l’independentisme i va acusar el govern de Pedro Sánchez de ser-ne còmplice. Tanmateix, allò que no s’esperava és que entre el públic hi hagués membres del CDR de Menorca i grups antifeixistes. Enmig de la intervenció, una vintena d’activistes es van alçar dels seients per a mostrar simbologia independentista, antifeixista i de solidaritat amb els presos polítics. Protesta antifeixista i pels presos polítics a Es Mercadal durant una conferència d'@AlbertRiveraCs pic.twitter.com/EO3B5dg6vX — Ramon Llull (@RamonLull) August 9, 2018 L’acció fou completament silenciosa i pacífica. Ara bé, simpatitzants de ciutadans van començar a cridar i a insultar els activistes. ‘Pallassos’ i ‘nazis’, els van dir. A més, els van prendre alguna de les pancartes. Acabada la protesta, els activistes se’n van anar al crit de ‘llibertat’. Tot i que la protesta fou completament pacífica, Ciutadans va publicar un piulet en el qual s’hi va referir com a ‘Un petit grup d’intolerants ha intentat sabotejar avui l’acte que Albert Rivera compartia amb els veïns d’Es Mercadal.’ 🤦🏻♂ Un pequeño grupo de intolerantes intentó sabotear hoy el acto en el que @Albert_Rivera compartía con los vecinos de Es Mercadal, en Menorca.❌ Una vez más, fracasaron: los asistentes los rechazaron con serenidad y firmeza.#NoNosCallarán (vídeo: Diari Ara) pic.twitter.com/BcLGHPan6T — Ciudadanos (@CiudadanosCs) August 9, 2018

Summary: El CDR de Menorca rep Albert Rivera amb una protesta pels presos polítics


Davant d’imatges buides de contingut, Instagram aporta la possibilitat d’anar a explora i llegir poemes i frases motivadores. Les il·lustracions i vinyetes inunden la xarxa social d’un art de fàcil accés, que podem seguir amb un sol click. Siguem honestos; tots estem ocupats i no sempre tenim el temps suficient per anar a la biblioteca o visitar un museu per veure una obra d’art. La naturalesa visual d’Instagram l’ha convertit en una de les xarxes socials més estimades pels artistes per mostrar les seves creacions i denunciar injustícies socials mitjançant allò que publiquen: tot amb tan sols un cop d’ull. Una plataforma que fa les que la relació entre els artistes i el seu públic sigui més propera i no fa necessària una gran inversió econòmica per aconseguir resultats. Tot i això, el triomf no és tan fàcil com sembla… Rentada d’imatge: la marea d’art El concepte clàssic d’artista pateix una clara reconstrucció. L’exposició en editorials o galeries ha sofert canvis i ara són els seguidors qui trien què val i què no. Al seu torn, Ame, la il·lustradora de @tresvoltesrebel, afirma que “l’art deixa de tenir un caràcter elitista per a donar accés a la nova generació i fer que els joves s’apropin a la cultura”. Treballs com els seus tenen un rerefons social i feminista, prova de l’empoderament de classes minoritàries que fins ara no tenien un espai en el món artístic i simbolitzen l’època del canvi. A més, aquesta autora ha apostat per arribar a gent d’altres edats fent física la seva exposició d’obres a l’Espai Jove Casa Sagnier. L’arribada de nous talents, la reeducació en art Instagram està culturitzant als seus usuaris? Carmi Constanza, de Elige Educar, va realitzar un estudi a 2016 sobre la manca de l’hàbit de lectura entre els adolescents a causa de l’addicció als telèfons mòbils. No obstant això, l’enquesta de la Fira del Llibre de Barcelona el 2017 va analitzar que un 93% dels assistents entre 16 i 24 anys havia llegit almenys un llibre durant aquest any gràcies als booktubers (el fenomen de llibres a la xarxa). L’art s’ha actualitzat: els joves no llegeixen menys, sinó en altres llocs i d’una altra manera. Fátima (@otraalmaenruinas) comenta que “gràcies a aquesta xarxa social les persones s’han interessat més per la poesia, un gènere que semblava estancat i que ara està en auge”. En definitiva, l’era Millennial crea un rol d’artista que ha crescut amb el boom de les xarxes socials i les utilitza amb una nova dimensió. Aquest fet fa que, tant seguidors com autors, puguin decidir què consumir i quina imatge donar. El naixement d’una xarxa Instagram va ser creada el 2010 per Kevin Systrom i Mike Krieger amb l’objectiu d’aportar professionalitat a la fotografia. A poc a poc, es va anar obrint camí en el món digital, aconseguint ser l’aplicació de l’any en 2011. Després del seu èxit, Facebook va decidir comprar-la en 2012 i actualment té més de 200 milions d’usuaris actius. “La gent s’ha tornat còmoda, el contingut escrit perd terreny davant l’audiovisual i les possibilitats d’edició i els filtres que ofereix aquesta app permeten convertir una fotografia qualsevol en una imatge atractiva”, comenta Ilyana Parets, membre del departament tècnic d’Innova Publicidad. Dit això, la majoria d’artistes han acabat substituint els blogs per un compte a Instagram, però, ¿a què es deu aquesta substitució? Enrique San Juan, expert en xarxes socials i director de Community Internet Barcelona justifica que “és una eina molt més visual i, mitjançant les històries momentànies, et pots informar a l’instant”. Al seu torn, cada aplicació va destinada a un públic diferent. Franxs (@fr4nxs), escriptor de Passi el que passi, opina que “Instagram és la xarxa social que la gent jove fa servir per mostrar la seva bona cara i pintar una realitat que, de vegades, no és”. L’estreta línia entre fans i haters Els artistes que s’exposen en públic es converteixen en una marca i, a voltes, és difícil diferenciar entre el personatge que es crea i la persona que s’amaga darrere. Respecte a això, hi ha dos punts de vista diferents. D’una banda, Óscar Alonso, autor de les vinyetes de @72kilos, opina que “mostrar part de la teva intimitat et fa més proper, amb el perill que acabi interessant més la vida personal que el treball professional”. En canvi, altres artistes com Alba Parent (@valentinaromanetti) pensen que “mostrar moments quotidians permet ser transparent a través d’una pantalla i no confeccionar un perfil tan fred”. Els experts conclouen que no és negatiu confeccionar un paper, sempre que estigui a l’altura de les expectatives que genera. Arribats a aquest punt, com interaccionen els usuaris amb els seus seguidors? És cert que, mitjançant els comentaris i els missatges directes, es genera un feedback entre fans i ídols, però cal marcar límits per no generar relacions confuses. Ame reconeix que rep recriminacions dels seus seguidors, exigint un determinat tipus de contingut: “Si publiqués tot el que em demanen, ja no seria el meu hobbie, sinó treball a canvi d’un preu i perdria la sinceritat”. La part positiva, segons Albert Fusté, professional de màrqueting a Barcelona Màrqueting Online, és que “una base sòlida de seguidors permet prescindir d’un agent que doni suport als artistes”. Malgrat això, també existeixen els comentaris negatius, les crítiques destructives i els comptes que plagien i roben contingut. L’escriptor @alexx_ce diu que “va estar a punt de denunciar un hater per unes acusacions molt greus” i la il·lustradora @andyn_ilustracion agraeix que “hi hagi l’opció d’eliminar els missatges mancats d’educació”. La beneïda competència La llibertat que aporta Instagram fa que qualsevol que s’ho proposi trobi el seu forat, donant lloc a la competència. Com comenta San Juan, “el món de l’espectacle és una selva i has de menjar abans que et mengin”. Llavors, com aconsegueixes el teu espai? Sembla que la quantitat de seguidors marca el preu de les obres i això origina rivalitat entre els que es dediquen a l’ofici: “El problema que no creixem és que no hi ha sentiment de comunitat; si ens ajudéssim, podríem arribar a molta més gent”, comenta Fàtima. En algunes ocasions, aquesta col·laboració es porta a terme mitjançant la promoció mútua dels comptes o la celebració d’actes conjunts. És el cas del poeta David Galán (@redry13), que s’ha unit a diversos companys per organitzar pròlegs, recitals o presentacions de llibres al costat de @mariia_soteelo, entre altres. Somni complert… o no Cal dir que aquest camí no és senzill, ja que costa que les empreses es fixin en el treball dels artistes i la gran majoria d’autors opten per autopublicar el seu llibre. Malgrat això, hi ha certes editorials independents, com Mueve tu lengua, que es dediquen a captar artistes mitjançant les xarxes socials: “El nostre objectiu és fomentar la lectura i acostar-la a tot el món, que les obres no es quedin només a Internet”, diu Nuria Utrero del Departament de Comunicació de l’editorial. D’altra banda, els casos d’estafes són freqüents en aquest àmbit, per això, els experts recomanen informar-se sobre l’interessat abans d’acceptar cap projecte. La popularització de l’ús de les xarxes socials i la seva immediatesa ha fet d’Instagram una plataforma per a l’experimentació de noves formes de fer art. La generació d’artistes instagramers ha trobat el mitjà ideal per arribar a tots els llocs del món i ha revolucionat l’eina, convertint-la en un nou aparador virtual per difondre les seves obres. Cada cop són més els usuaris que se sumen al moviment Insta-Art i això ha convertit la plataforma en una font d’inspiració tant pels artistes com pels usuaris, que han aprofundit la seva connexió.

Summary: Instagram: l’aparador dels artistes