El president de la Generalitat, Ximo Puig, la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, i el síndic de les corts Antonio Montiel signaran avui l’ampliació de l’Acord del Botànic. Aquell pacte de tres bandes va servir per a foragitar el PP de la màxima institució valenciana i començar l’anomenat govern del canvi. Un any i mig després, tots tres actors consideren que requereix una ampliació per a establir nous objectius. Tanmateix, hi ha compromisos que no s’han resolt, com ara l’obertura de la nova RTVV i la recuperació del requisit lingüístic per a treballar a l’administració. Hem parlat amb cinc persones que viuen de prop i amb implicació la realitat del País Valencià, perquè facin balanç d’aquesta primera etapa de l’acord. Pau Caparrós (director de l’Institut Ignasi Villalonga d’Economia i Empresa) 'Som un país, en gran part, sense mitjans. I aquesta prioritat s'ha de revertir' —Quin balanç en feu, d’aquest any i mig que ha passat d’ençà que es va tancar l’Acord del Botànic? —En faig un balanç positiu. Hem afrontat un període de recuperació econòmica amb una factura heretada elevadíssima. El País Valencià ha tingut una doble crisi econòmica des de l’enfonsament generalitzat de l’economia mundial, a final de la primera dècada del segle XXI. Una, la més general, que ha afectat tothom; i una altra, la que hem hagut de suportar per la ineficaç gestió econòmica durant tots els anys del creixement econòmic passat. Quan altres comunitats autònomes equilibraven el deute públic en un context de creixement, nosaltres ens endeutàvem. És prou sabuda la història que va seguir: la desaparició del sistema financer valencià, un model productiu poc competitiu i una llarga llista d’indicadors socials molt negatius. Afrontar aquesta situació des d’un govern autonòmic amb les finances per terra no és fàcil. Almenys els reconec haver fet una proposta de canvi del model productiu o la fermesa davant l’estat per capgirar un model de finançament enormement injust amb els valencians, o l’establiment, ara sí, de ponts de diàleg i col·laboracions estables amb Catalunya en qüestions com ara el del corredor mediterrani per defensar uns interessos comuns davant l’estat. També crec que és important destacar el fet de compartir aquesta responsabilitat entre diverses sensibilitats polítiques. Era un repte important, d’altra banda un fet molt comú a la resta d’Europa, i crec que, fins a la data, ha sortit bé. —Què falta fer i què caldria que atengués l’ampliació de l’acord? —La llista de coses a fer és, com no podria ser d’una altra manera, molt gran. No es pot capgirar una situació creada durant tant de temps i que, hi insistisc, ens ha convertit després de tots aquests anys en una de les comunitats pobres de l’estat (qui ho havia de dir!). Però sí que m’agradaria veure en un curt espai de temps passos decisius per posar en funcionament, des del punt de vista de la cooperació territorial, l’entrada del País Valencià en l’Euroregió Pirineus – Mediterrània. Considere que es tracta d’un projecte d’àmbit europeu que no ens podem permetre el luxe de deixar passar. I ací la voluntat política per a ser-hi, ho és tot. —Es va anomenar el govern del canvi. Aquest canvi l’han vist, els ciutadans? —Com a totes les societats, i per desgràcia, la ciutadania valenciana viu allunyada dels timings que necessiten les decisions polítiques per fer-se efectives. La gent vol immediatesa, resultats de colp. És el signe dels nostres temps. Això complica molt les coses, perquè en una situació de crisi econòmica s’ha de convèncer amb gestos que, per cert, sense una televisió pública valenciana, queden moltes vegades en l’oblit. Som un país, en gran part, sense mitjans. Aquesta també és una prioritat a revertir de manera urgent. Víctor Maceda (escriptor i periodista del Temps) 'No ha estat cap revolució, però és que tampoc no podia ser-ho' —Quin balanç en féu, d’aquest any i mig que ha passat d’ençà que es va tancar l’Acord del Botànic? —En faig un balanç realment satisfactori, perquè fins ara no hi havia hagut cap experiència de coalicions com aquesta, al marge de la del PP i Unió Valenciana del 1995 al 1999. I, tenint en compte les experiències que hi havia hagut a l’estat, trobe que ni els principals protagonistes no esperaven que la relació fos tan bona. Crec que molts no s’ho esperaven. Sobre el terreny, s’han fet coses molt importants en qüestions que afecten la gent més necessitada, com la universalització de la sanitat pública, que permet que qualsevol ciutadà, independentment de la seua situació legal, puga accedir-hi; l’eliminació del copagament farmacèutic per a les persones amb rendes baixes, que són un milió de persones; el programa Xarxa Llibres; i l’actualització dels pagaments de la llei de dependència. —Què ha quedat per fer i caldria que atengués l’ampliació de l’acord? —Hi ha la reobertura d’una televisió pública, que era una promesa reiterada i que fins i tot el president, Ximo Puig, hi va posar data: 9 d’octubre del 2015. Aquesta ha estat una mancança bàsica. I per una altra banda no s’ha eliminat la burocratització. El PP, per a blindar-se de casos de corrupció, va introduir molts controls a l’administració, fet que alenteix molt la feina. I fa que qualsevol llei o projecte hagen de passar molts controls i revisions abans de ser aprovats. Això no s’ha eliminat. En matèria educativa, la plaga d’aules prefabricades, més de 1.700, encara continua, i hi ha casos flagrants. —Es va anomenar el govern del canvi. Aquest canvi l’han vist, els ciutadans? —És la gran pregunta que tothom es fa. Jo crec que sí, perquè havíem arribat a un nivell de tensió molt exagerat. Hem de pensar que la situació de la Generalitat Valenciana és realment dramàtica, perquè va heretar un deute de 42.000 milions d’euros. Vull dir que tots aquests èxits dels quals hem parlat són petits miracles. No té autonomia financera per culpa de l’infrafinançament. El govern intenta fer-ho visible, però no sé si la ciutadania ho acaba de percebre com una realitat. No tenim mitjans públics que ho transmeten. El canvi s’ha notat perquè ja no sortim a la televisió per casos de corrupció. No ha estat cap revolució, però és que tampoc no podia ser-ho. El govern intenta fer una transició tranquil·la, no xafar gaires bassals i així poder tenir continuïtat el 2019. Carme Miquel (escriptora i membre de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua) 'Els fets per a progressar s'han començat a veure, però en alguns casos els resultats no acaben de ser palpables' —Quin balanç en feu, d’aquest any i mig que ha passat d’ençà que es va tancar l’Acord del Botànic? —El balanç és positiu perquè el canvi s’ha notat. Per exemple, la llengua ha estat més present, ha rebut l’impuls de què no havia gaudit i ara té un rang molt més alt. Culturalment, s’han promogut moltes iniciatives per acostar la cultura a la gent i no a les elits, com passava fins ara. I festivitats folklòriques, que molts pensaven que s’abandonarien, s’han sabut recollir i canviar, tot recuperant aspectes històrics. La ciutadania pot intuir canvis, com en la cavalcada de Reis, on s’han introduït elements nous de la cultura popular; o les falles, de les quals s’ha esborrat la pàtina blavera. En general, la intenció i els fets per a progressar s’han començat a veure, però en alguns casos els resultats no acaben de ser palpables. —Què ha quedat per fer i caldria que atengués l’ampliació de l’acord? —Molt. En l’aspecte social queden moltes coses per fer, perquè venim d’una situació de desigualtat molt greu i tampoc no es pot haver notat en un any i mig. Hi ha programes i iniciatives, però encara han de rendir per a obtenir fruits. En l’aspecte ambiental tampoc no he vist molts progressos. Al Parc Natural de l’Albufera s’han revertit qüestions i s’han actualitzat normatives, però la situació és tan greu que falta posar-hi més esforç. En el camp lingüístic, cal donar una empenta forta al requisit lingüístic per a treballar a l’administració. De moment els actors socials relacionats amb la llengua i l’ensenyament ja s’han posat d’acord i ara cal que el govern arreplegue aquesta sintonia i duga la llei endavant. I, quant al decret de plurilingüisme a l’ensenyament, sembla que és molt ben fet, però alguns creiem que depèn massa de la bona voluntat de la comunitat educativa de cada centre, que seran els que decidiran quin model s’ha d’aplicar. Es començarà a implantar a partir del curs vinent i caldrà molta conscienciació perquè el català no quede arraconat. —Es va anomenar govern del canvi. Aquest canvi l’han vist, els ciutadans? —Jo l’he visualitzat, sí. Sobretot en gests, des del primer moment. Han aproximat l’administració a la ciutadania. Es nota una altra actitud i una altra manera de fer que en els darrers anys s’havia perdut. Per exemple, en el camp de l’ensenyament es fan trobades per a rebre propostes, s’organitzen jornades educatives… Abans aquesta actitud no es veia enlloc. Vicent Moreno (president d’Escola Valenciana) 'Si durant aquest temps no hem avançat més és pels entrebancs que va deixar el govern anterior' —Quin balanç en feu, d’aquest any i mig que ha passat d’ençà que es va tancar l’Acord del Botànic? —Per a Escola Valenciana, el balanç és positiu malgrat els entrebancs que han sortit durant aquest any i mig de govern. Entenem que és un govern que té un acord ampli que ha arribat amb un País Valencià totalment desfet. Aquesta és la realitat, que ho pinten com vulguen, però l’anterior govern del Partit Popular va deixar un desert i s’ha de tornar a construir tot. I han deixat un munt de pedres en el camí per perjudicar la tasca administrativa; per això costa tant avançar en diverses qüestions com, per exemple, l’educació. —Què falta fer i què caldria afegir en aquest pacte? —Han de ser decidits. La ciutadania va prendre una decisió l’any 2015 i els va donar suport. Nosaltres vam participar en aquesta proposta de canvi després de vint anys fent feina sota el govern del PP. Durant aquesta legislatura han de ser agosarats i resoldre moltíssimes situacions, amb canvis que ha de propiciar aquest govern. Parlem de normalització lingüística, d’escola… Sabem que són sensibles a aquestes qüestions que tenim encara pendents. Han de saber que tenen el suport de la ciutadania i d’entitats cíviques com la nostra, Escola Valenciana. —Heu parlat d’ensenyament i llengua. Alguna proposta concreta que sigui necessària o calgui impulsar? —Actualment avancem en la competència lingüística del funcionariat: l’atenció a la ciutadania ha de ser en igualtat de condicions, siga en castellà o en valencià. Això requeriria una llei d’igualtat lingüística. Sabem que el País Valencià és divers i té molts contextos diferents en l’àmbit lingüístic, però cal fer que qualsevol ciutadà, que avui pot viure plenament en castellà, puga viure també plenament en català en qualsevol situació de la vida diària. En aquest sentit, Escola Valenciana hem anomenat l’any 2017 any per a la igualtat. —Aquest govern es defineix com el govern del canvi. Creieu que el canvi ha arribat o encara és llunyà? —Som en el camí. Si durant aquest any i mig no hem avançat més i més de pressa ha estat per les pedres que el govern anterior ha deixat pel camí. Aquests entrebancs, entrebancs burocràtics, dificulten aquest procés de canvi. Qualsevol decisió política que es vulga prendre ha de passar tants tràmits que ho fan molt difícil. Un exemple pot ser el de les subvencions: tot el 2016 intentant fer-les públiques i han eixit, justet, al novembre. D’entrebancs, n’hi ha. Juli Peretó (bioquímic de la Universitat de València) 'Si tècnicament és possible, per què no s'ha restablert l'emissió de TV3?' —Quin balanç en feu, d’aquest any i mig que ha passat d’ençà que es va tancar l’Acord del Botànic? —Quant al tarannà del nou govern, en les expressions, la gesticulació, en la manera d’adreçar-se als problemes i d’identificar-los, hi ha sinceritat i franquesa. Crec que no hi ha dubte que hi hem guanyat molt. Era un canvi que es necessitava per salut mental. Ara, limitacions moltíssimes. La situació financera és la que és. Crec que han estat molt actius a l’hora d’explicitar fins a quin punt el País Valencià és una comunitat autònoma dins de l’estat espanyol absolutament discriminada des del punt de vista del finançament. Només cal comparar les infrastructures. Aquest dia em vaig trobar per casualitat un bitllet de l’Euromed de l’any 2002 que tenia dins d’un llibre, i llavors costava 35 minuts menys arribar a Barcelona que ara. Aquesta és la punta de l’iceberg en el sentit que els problemes estructurals són bestials. I des del punt de vista de la universitat i del suport a la recerca i el desenvolupament és patètic, perquè com que no hi ha prou recursos, les coses que es fan són gairebé simbòliques. Però és que la situació financera de la universitat és molt delicada. Ja sé que no és perquè no hi haja una voluntat política, sinó que és un reflex més de l’infrafinançament del país. —Què falta fer i caldria que atengués l’ampliació de l’acord? —Des del punt de vista simbòlic, o si més no ideològic, haurien de ser molt més explícits i molt més ràpids en alguns casos, com és la recepció de TV3 i Catalunya Ràdio al País Valencià. Ja sé que hi ha un pretext polític, entre cometes, que és el de la reciprocitat. Però, és clar, com aquesta excusa n’hi ha mil. Si tècnicament és possible, per què no s’ha fet? Hauria estat un gran pas revertir-ho. I ens trobem que no tenim ni una nova RTVV ni TV3. Ara mateix la llengua catalana està absolutament discriminada en els mitjans de comunicació. En aquest mateix sac hi posaria la incorporació a l’Institut Ramon Llull. Quina és la raó per la qual el País Valencià encara no s’hi ha incorporat? Un fet que únicament et pot portar beneficis per a la cultura i per als treballadors de la cultura. A vegades, no sé si és conscientment o no, però fa la impressió que volen quedar millor amb els que no els han votat, que amb els seus propis votants. És un negoci ruïnós. —Es va anomenar el govern del canvi. Aquest canvi ha arribat als ciutadans? —En conjunt no pot ser més que positiu, considerant d’on veníem. Després de molts anys, massa anys en què la corrupció i el mal govern eren el que predominava, ha estat una bufada d’aire fresc que et permet de respirar. Jo crec que el canvi, en molts aspectes, definitivament sí que ha arribat, per exemple des del punt de vista del tarannà, la imatge pública i la consideració de les polítiques socials i mediambientals. Una de les primeres coses que va fer aquest govern va ser el reconeixement a les víctimes. Va ser molt emotiu i necessari. Era una necessitat ètica. I alguns altres símbols, com la disponibilitat permanent per acollir els refugiats, amb uns impediments superiors, veus que és factible i que si no es fa és perquè algú no vol. Són gests que s’han de reconèixer.

Summary: El govern valencià: cinc mirades sobre un acord que es renova avui


La justícia belga prendrà una decisió sobre l’euroordre d’Espanya contra Valtònyc el 24 de març. L’advocat del raper, Simon Bekaert, ha explicat a VilaWeb que consideren que la sentència d’avui del Tribunal de Luxemburg és una ‘victòria provisional’ que el Tribunal d’Apel·lació de Gant tindrà en compte a l’hora de decidir sobre l’extradició. Bekaert afirma que la sentència pot servir com a jurisprudència, a més, en casos d’extradicions futurs. L’Audiència espanyola ve emetre una euroordre contra Valtònyc per enaltiment del terrorisme, tot i que va senyalar la casella de ‘terrorisme’ perquè és un dels delictes que surten enumerats a la llista de la trentena que comporten una extradició automàtica. La defensa va denunciar aquesta irregularitat i, en primera instància, la justícia belga ja va refusar l’euroordre perquè l’enaltiment no es castiga al codi penal belga. Tanmateix, la fiscalia belga va presentar un recurs al Tribunal d’Apel·lació a petició d’Espanya, tot i que ‘no nega que l’enaltiment del terrorisme no existeixi a la legislació belga’, diu Bekaert. A més –continua l’advocat– la doble incriminació implica que el delicte es castigui almenys amb tres anys de presó a l’estat emissor de l’euroordre. Espanya va assegurar que l’enaltiment del terrorisme es castigava amb tres anys, però es basava en la reforma del codi penal del 2015. En el moment dels fets (2012 i 2013), s’aplicava la legislació anterior, i la pena màxima era de dos anys de presó. ‘Naturalment, les autoritats espanyoles no van mencionar-ho a l’euroordre’, critica Bekaert. ‘Vam demanar al Tribunal d’Apel·lació que sentenciés que l’euroordre contenia informació errònia i que les autoritats espanyoles van equivocar-se’, recorda l’advocat. Aleshores, el tribunal va elevar una qüestió pre-judicial al Tribunal de Luxemburg perquè resolgués quin codi penal espanyol havia d’aplicar en el cas de Valtònyc. ‘Ara el tribunal europeu diu que Espanya no podia aplicar de manera retroactiva noves lleis penals per a aconseguir l’extradició de fets anteriors’, diu Bekaert. ‘No es pot concedir cap extradició per enaltiment del terrorisme, tret que també sigui castigat per la legislació belga, però no és així’, conclou. Quan va saber la sentència del TJUE, Valtònyc va reaccionar amb ironia, preguntant a la xarxa per algun curset especial per a formular euroordres. Bon dia i puta Espanya! bedankt @Simonbekaert – @PaulBekaertadv.https://t.co/X32DU16lMx https://t.co/A9XXb5RdCb — JOSEP VALTÒNYC 🎗 (@valtonyc) March 3, 2020 ¿Sabéis de algún cursillo baratito para aprender a formular euroordenes? Es para un amigo. @policia @guardiacivil — JOSEP VALTÒNYC 🎗 (@valtonyc) March 3, 2020

Summary: Cas Valtònyc: totes les irregularitats d’Espanya que poden acabar tombant l’euroordre


YouTube ha tancat el canal de Vox. El partit d’extrema dreta s’ha queixat que la plataforma no els ha donat cap explicació ni ha fet cap avís previ, i ho ha considerat un ‘atemptat greu’ a la llibertat d’expressió i difusió d’un partit polític. Vox ha demanat explicacions a YouTube i que el seu canal torni a habilitar-se el més aviat possible.

Summary: YouTube tanca el canal de Vox


El consell nacional d’Unió ha confirmat Ramon Espadaler com a candidat del partit a les eleccions del 27-S. El president del comitè de govern, Josep Antoni Duran i Lleida, ha presentat el nou cap de llista com un ‘radical de la moderació’ necessari per ‘garantir la cohesió social i territorial’ catalana. Espadaler ha exposat que la candidatura vol ser una ‘revolució del seny que fugirà dels frontismes, tant dels independentistes com els immobilistes’. Espadaler ha reiterat la importància de ‘seguir el camí del diàleg’ i ha exposat que davant de la CUP, ERC i CDC, que ‘han renunciat al diàleg’, UDC ‘ens presentem com l’única força capaç de treure Catalunya del cul-de-sac actual’.

Summary: Unió ratifica Espadaler com a cap de llista el 27-S per proclamar ‘la revolució del seny’


La zona de cerca i salvament davant la costa de Líbia (SAR) ha esdevingut un forat negre sense vigilància. La pressió que els estats europeus –especialment, Itàlia, Malta i Espanya– exerceixen sobre les ONG de salvament ha fet que tan sols patrulli per aquestes aigües la guàrdia costanera líbia, amb un llarg historial de violència i abusos. La ruta de la Mediterrània central és una de les rutes migratòries més mortíferes per arribar a Europa. Enguany hi han mort pel cap baix 578 persones, segons dades de l’Organització Mundial de la Immigració (OMI). Tanmateix, les ONG de salvament asseguren que n’hi ha haguts molts més, perquè moltes embarcacions desapareixen sense deixar rastre. Entre el juny i l’agost, la zona SAR ha estat vigilada almenys per un vaixell de salvament –el Sea Watch 3, l’Open Arms o l’Ocean Viking–, però ara no n’hi queda cap. A final de juny, el fiscal d’Agrigent va ordenar de requisar el Sea Watch 3, quan la capitana Carola Rackete decidí d’entrar al port de Lampedusa sense permís. L’embarcació duia quaranta migrants i feia disset dies que anava a la deriva. Rackete va estar tres dies en arrest domiciliari. ++ In stato di fermo Carola Rackete, la comandante della #SeaWatch3 pic.twitter.com/9a0j1EPjov — annalisa camilli (@annalisacamilli) June 29, 2019 Després ha estat el torn de l’Open Arms. També a final de juny, l’ONG de Badalona va anunciar que desobeïa la prohibició del govern espanyol, que va mantenir el vaixell atracat al port de Barcelona durant mesos, i va tornar a la zona SAR. Entre l’1 i el 10 d’agost, l’Open Arms va salvar 160 persones, però no va trobar port fins el dia 20, quan el fiscal d’Agrigent (Itàlia) va ordenar d’obrir el port de Lampedusa i embargar el vaixell. 356 persones a la deriva I mentrestant, l’Ocean Viking, el tercer en discòrdia, va a la deriva entre Lampedusa i Malta, tot esperant un port on desembarcar 356 migrants. SOS Méditerranée i Metges Sense Fronteres, les dues ONG que gestionen l’Ocean Viking, han dit que la situació al vaixell és al límit, perquè està preparat per a transportar només unes 250 persones. Els migrants dormen amuntegats a la coberta i amb una capacitat d’higiene molt limitada. El metge Luca Pigozzi ha explicat que havia hagut de tractar infeccions de diverses menes, però també ferides de guerra. I ha afegit: ‘En aquests moments, l’emergència principal que tenim a bord és la psicològica.’ A final de juliol, SOS Méditerranée i Metges Sense Fronteres van anunciar que reprenien la tasca humanitària a la Mediterrània central. El desembre havien retirat l’Aquarius per les ‘traves i impediments governamentals’: Gibraltar i Panamà li van retirar la bandera i la fiscalia de Catània l’investiga per un presumpte tractament il·legal de residus. Entre el 9 i el 12 d’agost, l’Ocean Viking ha fet quatre salvaments. D’ençà d’aleshores ha demanat a Malta i Itàlia que obrin els ports per desembarcar, però La Valletta ho ha refusat i Roma ni tan sols ha respost. Entre els 356 migrants hi ha més d’un centenar de menors, la majoria no acompanyats.

Summary: La pressió sobre les ONG deixa la Mediterrània central sense vaixells de salvament


Una nova mobilització a Hong Kong va acabar diumenge amb forts xocs de la policia amb els manifestants i periodistes. La marxa va començar al jardí de Salisbury Garden amb el lema ‘Dempeus amb els civils, els periodistes i la comunitat musulmana’, en referència a la repressió policíaca durant les protestes. El 20 d’octubre un vehicle de la policia amb canó d’aigua va llançar líquid blau a una mesquita de Kowloon. Segons que explica el diari Hong Kong Free Press, els antiavalots van identificar els manifestants que vestien de negre. Quan els manifestants els van llançar objectes, la policia va respondre amb gas lacrimogen i esprai pebre. Durant les manifestacions la policia va tornar a agredir periodistes. The moment I got hit in the foot. #HongKong #HongKongpolice #HKPolice #HKprotesters #HongKongProtester #HongKongProstest pic.twitter.com/XxlWMR7YHS — Mantai Chow (@mantaichow) October 27, 2019 Un reporter de Stand News que filmava prop d’agents de la policia hongkonguesa va ser empès a terra per un d’ells. ‘Com sé que no tens un ganivet?’, li va etzibar. A Mong Kok uns agents antiavalots van forçar un periodista a treure’s la mascareta contra el gas. A començament de mes, el govern hongkonguès va prohibir l’ús d’aquestes mascaretes, però va dir que serien permesos per a la premsa. Al vídeo, l’agent de policia recrimina al periodista que en faci servir: ‘Treu-te la màscara. No hem llançat gas i no hi ha motiu per a portar una mascareta contra el gas. És que no ho entens?’

Summary: Greus aldarulls a Hong Kong: la policia ataca periodistes i manifestants


‘Les arítmies els agafen quan són detinguts, però el cor els funciona bé quan posen una bomba, assassinen un nen o maten un funcionari’. Amb aquestes paraules plenes de fredor s’expressava el 30 de gener de 1992 el governador de Biscaia, Daniel Vega, quan el membre d’ETA Kepa Urra era ingressat en un hospital amb hematomes, dotze erosions i ferides al coll. La matinada del dia abans havia estat detingut en una operació de la Guàrdia Civil. Se’l va traslladar emmanillat a un descampat on tres guàrdies civils el van despullar, el van colpejar amb objectes punxants i el van arrossegar per terra. Així ho va provar l’Audiència Provincial de Bilbao el 1997, que va condemnar els tres culpables a un total de dotze anys i sis mesos de presó i a divuit anys d’inhabilitació especial per torturar Urra amb la finalitat d’obtenir una confessió. Entre ells, Manuel Sánchez Corbí, conegut entre el cos amb el seu segon cognom. Han passat molts anys d’ençà d’aquests fets, però ara s’ha convertit en una molèstia pel govern espanyol, que ha d’afrontar interpel·lacions parlamentàries contínues sobre la seva persona. Els motius són diversos. És la història d’un indultat. Aquest fill de família de guàrdies civils no era un qualsevol a l’organigrama del cos. Era el responsable de la coordinació amb França de la lluita antiterrorista. La sentència l’obligava a entrar a la presó –sis anys després que el Tribunal Suprem espanyol li reduís la pena– però el govern de José Maria Aznar el va indultar l’agost de 1999, juntament amb els altres dos guàrdies civils condemnats per tortures. Tot això mentre Corbí continuava treballant a la Guàrdia Civil. D’altra banda, dos anys abans se l’havia condecorat amb distincions que comporten paga vitalícia per haver alliberat José Antonio Ortega Lara. La recompensa a Sánchez Corbí no es va fer esperar, com bé explica el llibre Manual del Torturador español, de Xabier Makazaga. ‘Era tinent quan va torturar Kepa Urra, va ascendir a capità durant el processament per tortures i un cop va ser indultat va ser nomenat comandant immediatament’. José Maria de las Cuevas Carretero, un altre dels tres detinguts, va passar de sergent a alferes i poc temps més tard va obtenir rang de tinent. I no només això, sinó que ha enviat Corbí com a representant estatal al Comitè Europeu per la prevenció de la Tortura (CPT) i ofereix conferències en nom de la Guàrdia Civil sobre quin és el tracte que han de rebre els detinguts. Així el senador d’EH Bildu Jon Iñarritu ho recordava a José Antonio Nieto, el secretari d’estat espanyol en una compareixença a la cambra espanyola aquest mes. Iñarritu va interpel·lar-lo així mentre mostrava una fotografia de Sánchez Corbí: ‘Senyor Secretari d’Estat, coneix vostè aquest delinqüent?’ ‘Li demano un favor, que retiri la paraula delinqüent de la seva intervenció’, li va respondre Nieto per afegir a continuació que Corbí té una trajectòria impecable servint l’estat espanyol. Després de l’indult i els ascensos immediats ja esmentats, Corbí va arribar a ser coronel. Quan ETA va anunciar la dissolució, va demanar de traslladar-se a la Unitat Central Operativa (UCO), l’òrgan central de la Guàrdia Civil quan actua com a policia judicial. Va entrar-hi el 2013 i el 2015 va ser nomenat cap operatiu. I fins ara. De fet el podem veure a la seu de la UNESCO oferint xerrades sobre tècniques de vigilància moderna. A Manuel Sánchez Corbí, li agraden els focus mediàtics. No és estrany de veure’l concedir entrevistes a mitjans espanyols i fins i tot ha publicat dos llibres sobre la seva trajectòria centrada a desarticular ETA. Però són aquestes aparicions públiques les que han creat un problema al govern espanyol. Recentment va concedir una entrevista a Víctor-M. Amela a La Contra de La Vanguardia en la qual Corbí va respondre que els ‘dolents’ a la lluita contra ETA eren ‘etarres, batasunes, penabistes i l’Església basca’. El PNB no va trigar a respondre i dimecres va demanar-ne la destitució de l’UCO. ‘És un tipus amb ínfules d’heroi i ànsies de protagonisme. Molts de vostès coneixen els seus disbarats i aventures però no diran res perquè li tenen por’. I és que Sánchez Corbí, com a cap de l’UCO, és el responsable d’investigacions contra la corrupció com el cas Púnica, Lezo o Taula, que afecten directament el PP. Esteban també va recordar que després d’una operació en la qual l’Ertzaintza va aconseguir desarticular la xarxa d’extorsió d’ETA, Sánchez Corbí va encarregar-se que la policia francesa trenqués tot el contacte amb la policia basca. ‘S’hauria pogut evitar algun atemptat? Bé, mai no ho sabrem’. Rajoy no va poder respondre amb contundència a la queixa del PNB perquè en necessita els vots bascos per aprovar el pressupost un cop finalitzi l’aplicació del 155 a Catalunya demanda explícita del PNB. ‘Entenc que se senti vostè ofès per si s’haguessin produït les declaracions, però un cop rectificades pel mateix periodista, crec que tots hauríem de donar l’incident per tancat’, va respondre un Rajoy conciliador. Efectivament, La Vanguardia va eliminar la referència de ‘penabistes’ de la seva edició digital en una breu nota de fe d’errors. Com es pot veure, no hi especifica el motiu. Esteban, en la rèplica, li va recordar a Rajoy més declaracions de Sánchez Corbí en què afirmava que el govern basc i el PNB no volien la fi d’ETA i que moltes vegades havien anat de bracet. Per això, Esteban va subratllar que no es creia la fe d’errors de La Vanguardia. Corbí i l’1-O Curiosament, en aquesta entrevista de La Vanguardia, Corbí no va haver de respondre ni una pregunta sobre la seva inhabilitació per tortures. Tampoc en aquesta altra publicada el mes de gener a la ja desapareguda Interviú. Part de l’entrevista se centra en l’1-O i el procés independentista català. El periodista li pregunta si, tenint en compte la seva experiència amb ETA, hi ha algun risc de violència a Catalunya. Corbí respon que no creu que els independentistes estiguin ‘a punt de fer el pas’. Però afegeix: ‘Ara som gairebé la part gairebé dels escarns; si s’avança, el següent punt seran els còctels molotov; els explosius.’ Però no només aventura un futur violent al moviment independentista, sinó que amenaça els ciutadans que van defensar els col·legis durant el referèndum i ara sí, els atorga un paper violent: ‘Ara a Catalunya, tothom qui ha comès il·legalitats, que l’1 d’octubre semblava que s’hi valia tot, no val tot, eh? Amb tots aquests vídeos que aquesta gent van penjar molt ufanosos, ara anem porta a porta: “Bon dia, vostè és el del vídeo en què tira pedres al guàrdia civil?”. “Home, és que jo…” “No, no, vostè és el del vídeo que tira pedres al guàrdia ‒fa un cop a la taula‒, vingui cap aquí”. La gent s’ho pensarà’. Corbí, al capdavant de l’UCO, òrgan que pertany a la Guàrdia Civil, va participar activament en els intents de l’estat espanyol de desarticular el referèndum. En més d’una entrevista es vanta d’haver fet caure el sistema informàtic del cens universal. Després de les queixes d’EH Bildu i PNB, aquesta setmana vinent serà el torn de Podem. La portaveu adjunta al Senat espanyol del partit morat, Maribel Mora, farà una pregunta oral al ministre de l’Interior espanyol sobre Sánchez Corbí encarada a qüestionar la immunitat que sembla que el protegeix. Un personatge amb un passat fosc inqüestionable que ha aconseguit reciclar-se gràcies a favors polítics. Només el temps dirà si les pressions dels grups polítics fan efecte o bé, com de costum, Rajoy deixa passar el temps fins que la polèmica es dilueixi pel seu propi pes.

Summary: Sánchez Corbí: història d’un torturador ascendit a heroi espanyol


Òmnium Lleida-Ponent i l’ANC de Lleida han acordat de convocar la ciutadania perquè mostri el malestar pels punts del pacte PSC-Ciutadans que consideren una ‘agressió’ a la llengua i al sobiranisme. Serà una concentració dimarts vinent a dos quarts de vuit del vespre a la plaça de la Paeria. Les organitzacions convocants pretenen sumar el suport d’altres entitats i també dels partits polítics sobiranistes. Consideren que el pacte del cartipàs entre PSC i C’s sobrepassa línies vermelles. El titllen d”atac frontal’ al català i temen que es tanqui les portes a mobilitzacions de caire independentista amb una mena de ‘llei mordassa a la lleidatana’, en paraules de Xavier Eritja, president d’Òmnium Lleida-Ponent. ‘Els punts de l’acord són inconcrets però deixen la porta oberta a prohibir-ho absolutament tot’, afegeix Dolors Ciutat, portaveu de l’ANC al Segrià.

Summary: Òmnium i ANC de Lleida convoquen una concentració contra el pacte PSC-Ciutadans


El president de la Comissió Europea no l’elegeixen els ciutadans; ni tan sols directament i autònomament el Parlament Europeu. De fet, és el Consell Europeu qui tria el candidat a presidir la Comissió. És com ho recull el Tractat de Lisboa, que a l’Eurocambra li reserva el paper d’avalar el candidat proposat pel Consell. El Consell Europeu és la institució on són representats els 28 primers ministres o presidents dels estats membres de la Unió Europea. Ha de nomenar un candidat a presidir la Comissió Europea per majoria qualificada de dos terços d’acord amb els resultats de les eleccions europees. Per tant, el Parlament Europeu vota posteriorment el candidat que té el vist-i-plau del Consell Europeu. Els Spitzenkandidaten dels partits de l’Eurocambra A les eleccions europees del 2014, per primera vegada, va fixar-se el procés dels Spitzenkandidaten. Les famílies polítiques del Parlament Europeu, formades per partits nacionals agrupats en diversos grups a l’Eurocambra, abans de les eleccions trien un candidat a presidir la Comissió Europea. D’entrada la idea era que els electors tinguessin clar quin candidat votaven per a presidir la Comissió i van organitzar-se debats entre els Spitzenkandidaten, però ara per ara hi ha molts dubtes sobre el grau de coneixement dels candidats entre la ciutadania. En tot cas, el Consell Europeu és vinculat pel resultat de les eleccions i, per tant, la lògica indica que tria el candidat que proposa el partit guanyador. L’actual president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, el 2014 era l’Spitzenkandidat del PP europeu. L’eurocambra va avalar-lo gràcies als vots del seu partit i dels socialdemòcrates, que van col·locar Martin Schulz com a president del Parlament Europeu durant la primera part de la legislatura. Després hi va renunciar per concórrer a les eleccions alemanyes i l’Eurocambra va triar Antonio Tajani, del PP europeu. Una volta el Consell Europeu designa un candidat per a presidir la Comissió Europea i l’Eurocambra l’ha avalat, es voten els membres de la comissió. Aquesta vegada sí que és decisiu el Parlament Europeu, que n’elegeix els membres de manera col·legiada. Tanmateix, hi ha una vice-presidència que l’elegeix directament el Consell Europeu, sense comptar amb el parlament, l’Alt Representant de la UE per a Afers Estrangers i Política de Seguretat (VP/AR). És una mena de ministre d’Afers Estrangers que coordina l’acció exterior de la UE d’acord amb les decisions dels estats membres representats al Consell. Una incògnita sense resoldre Aquest sistema d’elecció del president de la Comissió Europea és un dels dèficits democràtics de la UE que sovint denuncia l’esquerra, juntament amb l’elecció indirecta d’alguns altres càrrecs. Amb la designació d’Spitzenkandidaten, el Parlament Europeu ha provat de guanyar més pes per a recomanar un candidat al Consell Europeu. El 2014, Juncker tenia el suport del Consell. Ara, la pèrdua de la majoria absoluta del PP europeu i dels socialdemòcrates (S&D) obligarà els dos grans grups tradicionals a acordar un nom amb els liberals (ALDE) i els Verds. Els socialdemòcrates han començat a pressionar perquè Frans Timmermans sigui el candidat, mentre que els conservadors mantenen Manfred Weber a l’espera de negociacions. Tanmateix, la gran incògnita sense resoldre és què passaria si arribés el dia en què un candidat no agradés al Consell Europeu.

Summary: Com s’elegeix el president de la Comissió Europea?


El 57,3% dels ciutadans de fora del Principat és contrari a un referèndum i només un 29,8% el defensa. En canvi, a Catalunya els partidaris de fer-lo són el 70% i els contraris, el 21,6%. Tanmateix, si finalment es fes un referèndum acordat, el 48,2% dels ciutadans de la resta de l’estat espanyol acceptaria la independència si guanyés, una xifra que s’enfila al 81,3% entre els ciutadans catalans. Són dades del sondatge del Centre d’Estudis Opinió ‘Percepció sobre el debat territorial a Espanya. 2019’, elaborat per contrastar les posicions sobre el conflicte polític català entre els ciutadans del Principat i els de la resta de l’estat espanyol. Entre els ciutadans del Principat, el 49,3% dels enquestats són favorables a la independència de Catalunya i un 41,2%, contraris. A la resta de l’estat espanyol, per contra, el 75,8% dels ciutadans s’hi oposen i només la vol un 13,6%. Aquestes dades contrasten amb les expressades per una altra enquesta del CEO publicada fa una setmana, on es deia que els catalans favorables a la independència eren un 41,9% i que un 48,8% s’hi oposaven. Una altra de les dades destacades que mostra l’estudi és que només el 45,8% dels espanyols confien en la monarquia com a institució de l’estat; a Catalunya, aquesta xifra és molt més baixa: un 22,1%. Les institucions que reben menys confiança dels ciutadans a Catalunya són, justament, la monarquia espanyola, l’església catòlica (26,1%) i la banca (28,1%). En canvi, per als ciutadans de l’estat espanyol són els partits polítics (28,4%), la banca (32,6%) i el congrés espanyol (36,5%). Sobre la millor via en les relacions entre Catalunya i Espanya, tant els ciutadans del Principat com els de la resta de l’estat espanyol es decanten pel diàleg, però en distingeixen els límits. A Catalunya, un 42,4% és partidari d’un diàleg i negociació sense límits i el 38,1% creuen que s’ha de circumscriure al marc de la constitució espanyola. En canvi, només el 17,2% dels ciutadans de la resta de l’estat creuen que cal una negociació sense límits i el 48,4% opinen que s’ha de cenyir a la constitució espanyola. Un 26,9% dels ciutadans de la resta de l’estat espanyol creuen que cal una política de ‘mà de ferro’ del govern espanyol, una opció absolutament minoritària entre els ciutadans del Principat (4,2%). Una altra dada destacada és que el 60,1% dels ciutadans de la resta de l’estat espanyol veu just l’empresonament dels presos polítics catalans, i en canvi per al 75,2% dels catalans és injust. El treball de camp es compon de 3.600 entrevistes a tot l’estat espanyol, de les quals 559 s’han fet a Catalunya, entre el 9 de setembre a 17 d’octubre. La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha justificat la necessitat de fer l’enquesta per a descobrir les posicions dels ciutadans de l’estat espanyol, que disten de les dels principals partits polítics. Budó ha anunciat que el resultat del sondatge es farà arribar al govern espanyol, als partits polítics i als principals think tanks europeus.

Summary: El suport a un referèndum a Catalunya: el 70% de catalans i el 30% de la resta de l’estat


Els Mossos d’Esquadra investiguen l’agressió que una parella de nois va denunciar el cap de setmana al Parc Joan Miró de Barcelona com un robatori violent, no com un atac homòfob, segons que ha avançat el diari Ara i ha confirmat l’ACN de fonts policíaques. Els investigadors argumenten que els atacants, un grup de set nois encaputxats, es van endur una bossa dels joves i en cap moment van insultar-los o van fer referència a la seva condició sexual. Els agredits, en canvi, sostenen que els van atacar per ser parella. Un d’ells, Xavier Martínez, ha apuntat que justament es van acostar a ells quan es van fer un petó. L’Observatori Contra l’Homofòbia de Catalunya alerta d’un augment de la violència contra les persones LGTBI Segons els Mossos d’Esquadra els assaltants tenien la clara intenció d’emportar-se les seves pertinences. Després van abandonar la bossa sense alguns objectes personals. Fruit de l’agressió, els dos joves presenten lesions. La investigació continua oberta.

Summary: Els Mossos neguen el caràcter homòfob de l’agressió de Barcelona i l’investiguen com un robatori


Ricardo Costa, ex-secretari general del PP valencià, va declarar ahir al jutjat número 17 de València pel cas de la Fórmula 1, en el qual va implicar encara més a l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps. Costa va explicar que l’empresari José Mayor Oreja, germà de l’ex-ministre d’Aznar, li va pagar 150.000 euros en negre per a ‘la campanya de Mariano ’. Mayor Oreja, era representant de la constructora FCC, que va rebre l’adjudicació d’una de les obres del circuit de Fórmula 1. El jutjat investiga si aquest pagament, fet en bitllets de 500 euros, era una comissió per aconseguir l’obra. Costa ha relatat que va rebre a Mayor Oreja el 2008, mesos abans que es fes el primer gran premi. Segons l’ex-secretari general, fou Vicente Rambla, ex-vice-president de la Generalitat, qui li va demanar que es reunís amb l’empresari. Durant la trobada, Mayor Oreja es va treure els diners de la jaqueta i els va donar a David Serra, vice-secretari del PP valencià, condemnat pel cas Gürtel. Els diners van servir per a finançar part dels actes de Rajoy durant la campanya electoral de 2008. L’empresari, que fou acomiadat de FCC el 2013. El seu nom va aparèixer als papers de Bárcenas en dues donacions a la caixa b del PP que sumaven 165.000 euros. Segons Costa, Mayor Oreja també li va dir durant la reunió que era a València ‘per un tema de la Formula 1’. La causa de la Formula 1 està dividida en dos jutjats. El número 2, que investiga la malversació de diners públics i la prevaricació en la contractació del gran premi. En aquesta peça, la fiscalia ja ha demanat de processar Camps pels dos delictes. En la segona peça, que porta el número 17, s’investiga la construcció del circuit i les possibles comissions que se’n van derivar, així com l’estafa en les adjudicacions dels contractes de consultoria i imatge. Les investigacions apunten a Camps i el seu equip, però la instrucció continua en marxa.

Summary: Un nova confessió de Ricardo Costa acaba d’empastifar Camps en el cas de la Fórmula 1


L’Associació per a la recuperació de la memòria històrica (ARMH) ha denunciat que el comissari franquista investigat per tortures José Antonio González Pacheco —conegut com a ‘Billy el niño’— cobra una pensió especial per una condecoració que li van atorgar fa més de quaranta anys pels seus ‘mèrits policials’. La informació surt d’una resposta del ministeri de l’Interior espanyol a la mateixa associació, on confirma que va ser el ministre de Governació, Rodolfo Martín Villa, qui va condecorar-lo amb una medalla de plata el juliol de 1977, dos dies abans de la celebració de les primeres eleccions després de la dictadura franquista. Des d’aquell moment, el seu sou es va incrementar un 15%. Aquell reconeixement avui es reflecteix de manera vitalícia en la seva pensió. Una jutgessa argentina va voler-lo jutjar per 13 delictes de tortures però el 2014 l’Audiència espanyola va rebutjar la seva extradició. A la resposta del Ministeri de l’Interior confirma que la condecoració amb la medalla al mèrit policial es va publicar al BOE de l’1 de juliol de 1977 i que, des de llavors, això li va representar un increment salarial del 15%. Ara, jubilat, aquest plus es reflecteix en una pensió extra equivalent a aquell increment. ‘Continua percebent la quantia corresponent a aquella condecoració’, recull la resposta d’Interior. Des de l’associació denuncien que, avui dia, continua sumant a la seva pensió una altra concedida pels seus mèrits per haver ‘infligit terribles tortures a centenars d’homes i dones que s’oposaven a la dictadura’. Per això, des de l’ARMH sol·licitaran al govern espanyol la retirada d’aquesta pensió especial per considerar que no es pot reconèixer el mèrit d’una persona que va ‘cometre incomptables delictes contra les llibertats com a membres de la policia política’. La justícia argentina va reclamar-lo per intentar-lo jutjar allà per tortures. El 2013 va anar a declarar a l’Audiència espanyola, que es va oposar a la seva extradició. Ací podeu veure les darreres imatges de José Antonio González Pacheco, enregistrades el 2015 per la cadena laSexta, on no mostra cap tipus de penediment: Més informació: Les medalles a la policia espanyola: un sistema opac i costós que pot premiar els agents de l’1-O

Summary: El torturador franquista ‘Billy el niño’ encara cobra una pensió pels seus ‘mèrits policíacs’


Vint-i-vuit diputats de l’Assemblea Nacional francesa van entrar el 19 de novembre passat una proposició de llei a la cambra, amb l’objectiu d’enfortir les sancions fiscals i penals relatives al comerç paral·lel de tabac i la persecució dels seus autors. A l’exposició de motius de la proposició es posa en relleu que moltes vegades els fabricants de tabac són els responsables del contraban i es fa un toc d’atenció a Andorra. La proposició explica que el comerç paral·lel de tabac s’alimenta directament, pels fabricants que subministren a països amb imposts més baixos per animar els consumidors dels països de la vora –amb imposts més elevats– a comprar-ne. El text concreta que això passa a França, Bèlgica, Luxemburg, Alemanya, Itàlia i Espanya, ‘amb l’exemple il·lustratiu d’Andorra, on les empreses de tabac envien 850 tones de tabac cada any, mentre que amb 120 tones n’hi hauria prou per a satisfer el consum intern’. És a dir, que només un 14% del tabac que s’importa a Andorra és per al consum dels seus habitants. El text assegura que el 98% del tabac de contraban surt de les fàbriques i exigeix als països que encara no ho fan d’aplicar el protocol de l’Organització Mundial de la Salut per eliminar el comerç il·legal i, en particular, l’article 8, que defineix la traçabilitat dels productes del tabac estrictament independent de les empreses fabricants.

Summary: El parlament francès critica les importacions de tabac d’Andorra


La Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) condemna les agressions als periodistes de TV3 mentre informaven de les protestes a Barcelona pel desallotjament del Banc Expropiat i interposarà una denúncia pels fets succeïts aquest dijous. L’equip dels Serveis Informatius de TV3 format per Roger Rovira, Enric Oller i Dani Penín va ser increpat per alguns manifestants i, finalment, es va produir una agressió per impedir el desenvolupament de la seva feina des de la plaça de la Revolució del barri de Gràcia. La Corporació qualifica d’absolutament inadmissibles les situacions en què s’impedeix de forma violenta l’exercici de la informació per part dels professionals de qualsevol mitjà de comunicació. Segons l’ens, és un episodi nou de greu intolerància que se suma a l’agressió de dimarts a un altre equip de TV3 format per Jordi Sabaté, Josep Maria Fernández, Xavi Serra i el mateix Roger Rovira. En un comunicat de la CCMA, s’assegura que els professionals estan compromesos davant la ciutadania a oferir una informació de qualitat, elaborada de manera honesta, i amb una clara missió de servei públic. Un equip de TV3 va ser agredit dimecres al vespre a la plaça de la Revolució de Gràcia mentre feia una connexió en directe per al programa ‘Més 3/24’. Els reporters transmetien el repic de cassoles en protesta pel desallotjament del Banc Expropiat. Roger Rovira i Enric Oller relataven des de la plaça de la Revolució la protesta organitzada avui, quart dia de mobilitzacions contra el desallotjament del local ocupat. Durant les tres nits anteriors, hi va haver aldarulls, amb càrregues dures dels mossos i greus desperfectes causats per alguns manifestants. En aquestes protestes, els periodistes de TV3 havien estat increpats repetidament quan feien connexions en directe. Cinc periodistes agredits pels mossos la nit passada La nit passada cinc periodistes van denunciar haver estat agredits pels mossos d’esquadra quan cobrien els aldarulls al barri de Gràcia. El periodista de la Directa i activista Albert Martínez ha denunciat una agressió de la policia. Segons Martínez, va rebre dos cops de porra que li van produir lesions –un dit trencat i una contusió a la cama–, tot i que es va identificar com a periodista. Ha demanat a la resta de periodistes que eren a la zona que li fessin arribar imatges per a poder identificar l’agent que l’havia colpejat. I demana que s’investigui l’incident. Martínez va ser atès a l’Hospital Clínic després de l’incident. El diagnòstic és de fractura del dit anular de la mà esquerra i hematoma a la cuixa dreta. La Directa explica que ‘el servei d’urgències de l’hospital ha elaborat un informe mèdic judicial per remetre’l al jutjat de guàrdia’. I afegeix: ‘Rodríguez ja ha anunciat que presentarà denúncia pels fets. Cinc periodistes més han estat agredits pels efectius dels Mossos d’Esquadra, entre els quals hi havia un altre redactor de la Directa i periodistes de Fotomovimento i La Vanguardia.’

Summary: La CCMA denunciarà l’agressió a un equip de TV3 en els aldarulls a Gràcia


El Comitè Europeu per a la Prevenció de la Tortura (CPT) del Consell d’Europa va publicar dimarts un informe extens en què presoners de centres penitenciaris de Catalunya denunciaven maltractaments: bufetades, agressions i cops a diverses parts del cos. També s’hi recollien maltractaments en algunes comissaries dels Mossos d’Esquadra. Segons l’informe, els casos més flagrants van detectar-se a Brians 1. El mateix informe deixa clar que els casos denunciats són esporàdics i que normalment els procediments són correctes, però recorda que fa nou anys va fer les mateixes crítiques, i que per tant no s’hi ha posat remei. El Departament de Justícia, tanmateix, assegura que ha pres nota de les recomanacions de l’informe. La missió del CPT es va dur a terme entre el 6 i el 13 de setembre de 2018. L’equip era format per quatre funcionaris i metges. L’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans (OSPDH) ha fet un recull d’alguns dels casos més polèmics. S’hi detallen els relats d’alguns presoners que han denunciat maltractaments. El CPT assegura que té ‘serioses preocupacions’ pel ‘patró de maltractaments físics infligits pels funcionaris de presons com una reacció desproporcionada i punitiva al comportament dels reclusos i en relació amb el trasllat a Brians 1, el Mas d’Enric i Ponent. L’informe també critica les condicions deficients d’algunes presons, com la de Wad-ras. Reportatge: Les dones, les grans oblidades també a les presons En els casos en què hi ha denúncies de maltractaments, el report ho apuntala amb descripcions detallades dels metges de la missió del CPT sobre marques, hematomes i cops que han rebut els interns a diverses parts del cos. Els presoners asseguren que són fruit de maltractaments del personal de presons. Una cambra sinistra de Brians 1 Els reclusos de Brians 1 relaten maltractaments físics en una habitació del mòdul d’ingressos. Cops a la cara i al cos per part del personal de la presó, vestits amb guants negres. A la paret de la cambra, la delegació del CPT diu que va trobar escrit el lema ‘Àrea Lliure de Font‘. A les parets també hi havia pintades ofensives contra l’ex-director de Brians 1 Josep Font, que va dimitir el desembre del 2018 després d’haver rebut amenaces de mort d’alguns funcionaris. L’informe també recull maltractaments als mòduls de dones, amb cops i hematomes. Casos a Ponent, el Mas d’Enric i Brians 1 Els relats dels presoners que expliquen maltractaments físics es concentren al centre de Ponent, al Mas d’Enric i a Brians 1. El 12 d’agost, per exemple, un pres denuncia que un grup de funcionaris de la presó de Brians 1 va entrar en a la seva cel·la i van clavar-li mastegots a les galtes. El mateix dia, un presoner assegura que una funcionària el va insultar i li va donar cops a les galtes, cosa que li causà una ferida al llavi. Després, quatre funcionaris el van arrossegar per terra i li van fer molt mal a les cames i al colze dret. I tot seguit, el van escorcollar i el van fer despullar mentre el continuaven pegant. El 5 de setembre, a la presó del Mas d’Enric, quatre funcionaris van entrar a la cel·la d’un reclús amb material antiavalots per a colpejar-lo. Abans, el presoner –amb problemes de salut mental– havia pegat a un funcionari i havia trencat el vidre del llum de la cel·la. Més tard, relata que van immobilitzar-lo de bocaterrosa en una llitera amb corretges i que van subministrar-li una medicació a la força. La situació, assegurava, va durar divuit hores i havia d’orinar-se al damunt. Les subjeccions a la llitera durant hores és una pràctica que es repeteix en diversos casos que recull el report. Recomanacions a les autoritats L’informe del Consell d’Europa fa algunes recomanacions a les autoritats catalanes i espanyoles. Exigeix de posar fi a la fixació mecànica dels presoners, i que s’adverteixi el personal de presons del fet que els maltractaments físics, l’ús desproporcionat de la força i els insults són inacceptables i que se sancionaran. Respecte de la situació de les dones a les presons, recomana als centres penitenciaris catalans que prenguin mesures per a donar resposta a les seves necessitats. Les quatre querelles contra Iñaki Rivera Organitzacions defensores dels drets humans, com ara l’OSPDH i el Centre Irídia, han col·laborat en l’informe i miren de fer una tasca de fiscalització de les actuacions a les comissaries de les policies i a les presons. El director de l’OSPDH, Iñaki Rivera, va declarar a TV3 que hi havia maltractaments en algunes presons catalanes. Aquestes declaracions, de moment, li han costat quatre querelles per injúries i calúmnies, entre les quals la de CCOO, el CSIF, ACAIP i dos-cents funcionaris de Brians 1. Front Line Defenders va emetre un comunicat de suport a Rivera. Iñaki Rivera: ‘Per eradicar les males praxis a les presons, no podem criminalitzar els defensors dels drets humans’ Després de la publicació de l’informe, Rivera espera ara la retirada de les querelles i una disculpa pública. Considera provat que hi ha maltractaments i assegura que l’OSPDH i el Sistema de Registre i Comunicació per a la Protecció de Víctimes de Tortura i Violència Institucional (Sirecovi) continuaran treballant i fiscalitzant el tractament que reben els detinguts i els presoners.

Summary: Una cambra sinistra a Brians 1: l’informe del Consell d’Europa que alerta de maltractaments a les presons catalanes


El president del parlament, Roger Torrent, ha insistit que Quim Torra manté l’escó parlament i podrà votar i intervenir en el proper ple, malgrat que la Junta Electoral de Barcelona (JEP) ha declarat vacant l’escó del president de la Generalitat i n’ha traspassat la credencial a Ferran Mascarell. ‘El president Quim Torra podrà intervenir en el ple i podrà votar sense cap problema’, ha dit en una entrevista al programa El Suplement de Catalunya Ràdio. Torrent ha dit un cop més que el Parlament de Catalunya és l’únic òrgan competent per a suspendre un diputat, i no pas la Junta electoral espanyola, bo i recordant que la mesa del parlament presentarà dimarts un recurs a la sala tercera del Tribunal Suprem contra la inhabilitació. El parlament batallarà jurídicament per mantenir l’escó de Torra I tal com va dir divendres, ha reiterat que farà tot el que estigui a les seves mans per a defensar els drets del president de la Generalitat. Tanmateix, no s’ha volgut pronunciar sobre què faria el parlament si hi hagués una sentència ferma del Suprem ordenant la inhabilitació de Torra. ‘No podem entrar a valorar diferents escenaris de futur. Amb les actuals circumstàncies hem de ser prudents’, ha dit. Ahir l’advocat de Torra, Gonzalo Boye, va dir que el president acataria una inhabilitació ferma si el parlament l’executés. Torrent tampoc s’ha pronunciat sobre si Torra pot seguir sent president si ja no és diputat, qüestió que estan estudiant els serveis jurídics del parlament. D’altra banda, no tem una possible inhabilitació: ‘No m’interessen les conseqüències de les decisions, sinó si són necessàries o no’. Sobre un hipotètic avançament electoral, el president del parlament ha afirmat que el candidat d’ERC és Oriol Junqueras, si bé ha admès implícitament que el partit fa enquestes sobre lideratges alternatius per la inhabilitació de Junqueras, com ara el seu mateix o el de Pere Aragonès, coordinador nacional del partit. Ara, ha dit que ell sempre està ‘a disposició del partit i del país’.

Summary: Torrent insisteix que Torra podrà votar al proper ple però no esclareix si el parlament executaria una inhabilitació ferma


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha expressat la seva predisposició a votar el primer d’octubre, tot i que ha manifestat que tenia dubtes que aquesta convocatòria fos un referèndum efectiu. Durant la presentació de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge, Colau ha declarat que Barcelona posaria totes les facilitats per participar en l’esdeveniment de l’1-O, tant si només arribava a ser una mbilització a favor del dret a decidir com si s’aconseguia de fer un referèndum real. ‘Com tots els ajuntaments del país, tots estem predisposats a facilitar la participació ciutadana’, ha explicat, tot i que ha recordat que el govern encara no havia fet cap convocatòria ni cap requeriment formal. La batllessa ha aprofitat per demanar respecte als independentistes, en resposta a les posicions que planteja Catalunya en Comú. Els dirigents dels comuns predisposats a votar Colau és el darrer membre de la direcció de Catalunya en Comú que ha expressat la seva intenció d’anar a votar l’1-O, tot i que el posicionament oficial del partit consisteix a no considerar la votació com un referèndum vinculant. El coordinador general de Catalunya en Comú, Xavier Domènech, ha dit que tenia la ‘predisposició’ d’anar a votar al referèndum del primer d’octubre, com ho va fer al del 9-N o al multireferèndum. Ho ha dit en una entrevista a RAC1 arran que els comuns definissin l’1 d’octubre com una mobilització de resposta a la negativa al diàleg i la repressió del PP, que no vol donar un caràcter vinculant a la votació. Per tal de defensar la pluralitat interna del seu partit, Domènech ha explicat que hi hauria sectors que hi participarien i que d’altres ja havien anunciat que no farien part d’un operatiu amb un nivell de confrontació amb l’estat espanyol més alt que el del 9-N. En aquest context, ha demanat al govern que deixés estar la ‘fase declarativa’ i concretés una mica més. Per exemple, vol saber si s’interpel·larà o no els treballadors públics amb una llei de referèndum que, segons que augura, pot acabar suspesa pel TC. El líder d’EUiA i secretari de Catalunya en Comú, Joan Josep Nuet, també s’ha mostrat decidit a participar en el referèndum en una entrevista a Cadena Ser: ‘Hem dit que era una mobilització i, per tant, molts de nosaltres no veurem aquest esdeveniment des del sofà, sinó que hi serem presents’. Tot i això, també ha explicat que no se sentien ‘obligats’ a complir el resultat que sortís, ja que no consideraven el referèndum d’autodeterminació com a vinculant. La portaveu dels comuns, Elisenda Alamany, ha explicat en una entrevista a Catalunya Ràdio que hi serien, que hi hauria gent que hi participaria. ‘Ningú a Catalunya en Comú està en contra que la gent vagi a votar’, ha dit. També ha fet saber que la crida a la participació es faria quan el govern decidís com es vinculava o s’articulava el referèndum. La setmana passada, Pisarello va manifestar els seus dubtes sobre l’1-O, però va explicar que hi participaria més com un acte de protesta contra el PP que per entusiasme de com s’estaven fent les coses. També va dir que li encantaria que hi hagués urnes: ‘sóc una persona que sempre ha defensat el dret a l’autodeterminació’.

Summary: Colau i els comuns reaccionen a les crítiques dient que aniran a votar a l’1-O


La Llei d’Enjudiciament Criminal contempla que si dos testimonis o acusats es contradiuen en les seves versions sobre uns fets, pugui proposar-se un cara a cara. Això és el que ha proposat l’advocat de Joaquim Forn, Xavier Melero, després d’interrogar el comissari dels Mossos d’Esquadra Ferran López. L’agent ha explicat que Pérez de los Cobos, coordinador del dispositiu del referèndum, va validar que binomis dels mossos havien de passar pels col·legis a assegurar-se que no obrissin els col·legis. Tanmateix, en el seu testimoni, el coronel de la Guàrdia Civil ho va negar. Marchena diu que el tribunal ho deliberarà i resoldrà a la tarda. Marchena ha decidit d’ajornar la decisió d’acceptar. Diu que la decisió s’ha pres per unanimitat del tribunal, qui considera que ara per ara és prematur fer un cara a cara quan encara falten molts testimonis i proves documentals per mostrar.

Summary: Melero demana un cara a cara entre Ferran López i Pérez de los Cobos sobre l’1-O


L’economista Xavier Sala i Martín ha recuperat un fil de piulets demolidor contra el nou ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, que va fer després de les seves declaracions polèmiques en un míting electoral del PSC abans de les eleccions del 21-D, quan va dir que calia ‘desinfectar’ Catalunya. Sala i Martín recorda que Borrell va fet befa del físic d’Oriol Junqueras, ja empresonat en aquell moment, i que va dir que ‘s’arribaria a les mans’ si no es frenava l’independentisme. A més, va fer un repàs de les polèmiques que han esquitxat la carrera política de Borrell, com ara la seva dimissió com a candidat del PSOE per l’escàndol dels seus col·laboradors, el fet que dirigís la Universitat Europea de Florència cobrant un sou del consell d’administració d’Abengoa, fet pel qual també va haver de dimitir. A més, recorda Borrell, no va saber veure la fallida de l’empresa mentre en va ser membre. Si mireu tot el vídeo, veureu que, a més ho deia mentre es mofava del físic d’Oriol @Junqueras. La baixesa moral d’enfotre-se’n del FÍSIC d’un adversari polític que no es pot defensar perquè és a la presó demostra quin tipus de persona és Borrell. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Però al darrer míting de campanya, Iceta ja ha abandonat la moderació i sembla haver estat encomanat per la baixesa moral de Borrell i ara és ell qui parla de “desinfectar la ferida enverinada de l’independentisme”. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Les repetides declaracions virulentes i repugnants de Borrell s’entenen millor si recordem qui és, en realitat, aquest sinistre personatge i fem memòria dels escàndols que l’han anat esquitxant al llarg de la vida política. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Malgrat no tenir qualificacions universitàries que ho justifiquessin, va ser col·locat com a rector de la Universitat Europea de Florència simplement perquè era un home del partit socialista que tenia poder a aquella època a Europa i perquè calia Borrell calladet i content — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Malgrat ser l’economista “estrella” del consell d’Abengoa (i cobrar uns 2 milions d’euros) no va veure l’endeutament que estava acumulant la companyia, un endeutament que va portar a la fallida. https://t.co/M9piaq3GP9 — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Borrell mai no ha tingut una feina productiva. Sempre ha viscut o bé de l’estat, del partit o de les institucions on l’estat o el partit tenien influència. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 Ara ens ve el Borrell i ens diu que cal “desinfectar” Catalunya de l’independentisme. No, senyor Borrell: el què cal és desinfectar Espanya dels paràsits que, com vostè, viuen dels diners dels altres. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017 I com que no podem “desinfectar” Espanya, l’única opció marxar i VOTAR ELS PARTITS QUE VOLEN MARXAR i fer un país nou, des de zero, per a què els paràsits com vostè no puguin seguir xuclant la sang dels contribuents. I per això SEGUIREM VOTANT ELS PARTITS INDEPENDENTISTES!!! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 19, 2017

Summary: Tots els escàndols de Borrell en un fil demolidor de Sala i Martín


El ‘Bon dia’ dels Pets, la mort de Carles Sabater, l’adeu i el retorn de Sopa de Cabra, l’aparició de grups com els Amics de les Arts o Manel, l’arribada d’estils com el hip-hop o el trap… A la música en català, li han passat moltes coses els darrers vint-i-cinc anys i la revista Enderrock s’ha encarregat d’explicar-les totes. Amb un número especial dedicat a la Nova Cançó i al Maig del 68, la publicació celebra els vint-i-cinc anys. Durant aquest temps, ha quedat demostrat que no és solament una revista musical, sinó un actor més que intervé i fomenta l’escena musical dels Països Catalans. Parlem amb el seu editor, Lluís Gendrau, sobre la filosofia d’Enderrock i el seu compromís cultural, social i polític amb el país. —Fa vint-i-cinc anys es va fundar Enderrock. Com va començar l’aventura? —La revista va néixer de la suma del projecte d’un grup de periodistes de Barcelona anomenat El Galliner i les iniciatives de persones que, des de la universitat, vam organitzar debats sobre el rock i la música catalana. Vaig veure que s’havien publicat reportatges en revistes basques i espanyoles sobre l’explosió del rock català. Hi havia un fenomen musical al país, però no hi havia un referent informatiu ni una publicació musical que en parlés. Un grup de periodistes vam decidir muntar l’Enderrock i el vam presentar el dia de Sant Jordi del 1993 en un concert. Volíem apostar per la música històrica del país i per les bandes noves que estaven creant el moviment del rock català. —La idea inicial era centrar-se sobretot en el rock? —Sí, era un moment d’efervescència de grups com Sau, Sopa de Cabra, Sangtraït… Hi havia gent que pensava que el rock català era un muntatge institucional, però nosaltres vam explicar que allò no era artificial, sinó una realitat present arreu del país. S’havien format moltíssimes bandes que tenien el suport dels creadors, les festes majors tenien el paper de circuit central i, a més, hi havia públic. Tenia tot el sentit del món crear un mitjà de comunicació que recollís aquesta efervescència. —Qui creia que el rock català era un muntatge? —Les cròniques del 1991 sobre el concert del Palau Sant Jordi van dir que era un muntatge, que era subvencionat, que era utòpic… Nosaltres vam poder demostrar que hi havia una escena musical pròpia, uns noms propis amb projecció internacional. La revista va néixer per tenir aquest paper aglutinador de la història i el patrimoni musical del país i de l’escena emergent. —Enderrock ha fet de motor de la música dels Països Catalans els darrers vint-i-cinc anys? —Teníem clar del primer moment que volíem ser un transmissor d’allò que passava a l’escena, un portaveu de la música als Països Catalans i, per tant, volíem ser un espai de referència. Hem aconseguit ser una publicació de referència, però Enderrock ha deixat de ser una revista. No és únicament una publicació en paper que explica de manera mensual les novetats i la crònica musical, sinó que hem pogut ser un dels centres de referència de l’escena musical catalana, convertint-nos també en un actiu i, per tant, organitzant concerts, fent exposicions, creant concursos de maquetes, documentals… Al llarg d’aquesta història de dos-cents setanta-cinc números, hem publicat dos-cents discos que han acompanyat la revista. També ens hem ocupat de l’escena emergent en un concurs com el Sona9 i hem volgut reconèixer l’escena musical fent els Premis Enderrock, que, d’alguna manera, són els premis de la música catalana. Sense la voluntat d’intervenir sobre l’escena, no hauríem existit. La nostra voluntat ha estat la de ser presents en allò que movia les rodes de la música del país. —Els grups del país haurien tingut menys èxit sense Enderrock? —Hauria estat diferent. El paper de les ràdios municipals també va ser fonamental en aquell moment. Hi ha quatre elements perquè funcioni l’escena musical. Per una banda, es necessiten creadors i una indústria musical de sales, segells…etc. Això va començar als noranta, al nostre país. També calen polítiques culturals a favor d’això i, per últim, mitjans de comunicació. El seu paper és fonamental per a explicar, transmetre, fer de comunicadors… En aquest espai, hem volgut ser un portaveu i també un element actiu. A les portades, hem decidit apostar per certs grups i hem posat al mercat bandes com Manel o Els Amics de les Arts. Quan vam dedicar la portada a Txarango, era un grup absolutament desconegut, i, pels Antònia Font, vam apostar quan vam escoltar la seva maqueta en un local de Mallorca. El fet d’estar a prop dels músics ens ha permès de fer d’agents de recerca. Ens sentim, com a mínim, coresponsables de l’èxit d’algunes bandes i artistes. —Quins són els criteris per donar més o menys difusió a un grup? —Hi ha molts factors. Escoltes una maqueta o un disc i penses que allò pot ser interessant i que pot connectar amb el públic per allò que diu i com ho diu. No hi ha cap ciència certa, però tenim intuïció d’allò que pot passar. En dues-centes setanta-cinc portades, algunes vegades l’hem encertada i algunes altres no. També hem fet apostes marcianes! Sempre dins d’un tant per cent d’encert, però. Si no ens ho creiem al consell de redacció, allò ja no passa el filtre. A partir d’aquí, veiem l’impacte del grup, les cançons, la manera de fer-se conèixer… —En quin moment creieu que heu estat més decisius? —Jo crec que no n’hi ha cap moment concret perquè la revista sempre ha tingut un cert pes. En alguns moments ha existit una conjuntura política més potent i això ha servit perquè la revista tingués més èxit, mentre que hem passat anys més complicats. Un dels moments crítics va ser el 2000, quan vam publicar un editorial que es deia ‘El rock català ha mort’. D’alguna manera, matàvem el nostre origen. Naixia una nova escena: Lax’n’Busto va treure Llença’t, Antònia Font va publicar Alegria… Dèiem que l’estètica i allò que s’havia entès fins llavors per rock català havia mort i que naixia l’escena del pop folk amb grups com Antònia Font i Mishima, que van acabar desembocant en aquesta fusió del nou pop català que ha donat pas a grups com Els Amics de les Arts. En aquell moment, van sorgir molts grups amb un cantant solista acompanyat d’una banda i això ha marcat l’última dècada. Vam rebre moltes cartes en contra d’aquell editorial, quan precisament és l’origen de molts grups del país. Va ser un punt d’inflexió per la història de la música del país i per la revista. —Aquesta influència ha estat un pes dur de portar? —Ha estat un estímul per a continuar treballant. També ens hem adonat que som un país petit, que encara té manca d’infraestructures. A la nostra música, encara li cal madurar moltíssim. Una de les referències que teníem quan vam començar era la premsa musical anglosaxona. La revista Rolling Stone sempre ho ha estat perquè feia una crònica del país a través de la música. Aquest és el nostre objectiu: hem volgut escriure la història del país a través de la seva banda sonora. Al final, la música retrata perfectament qui és el país, d’on ve, on és i cap a on va. La influència que acabes exercint també forma part de la seva conjuntura, malgrat que també depèn de la seva capacitat per a transformar-se culturalment. Si en té, la revista és un agent més de transformació. Nosaltres ens hem trobat sols en aquesta voluntat perquè falta més cultura de la indústria, no únicament musical, sinó també editorial. També hem tingut dificultats a trobar xarxes de distribució per aconseguir que la revista arribés al públic. Moltes vegades hem anat a contracorrent. Ha estat i continua sent molt complicat fer sostenible una publicació que parli de música i cultura. —Quins obstacles us heu trobat, més concretament? —D’una banda, es va crear una indústria musical al país que s’ha acabat enfonsant per moltes raons, especialment per la crisi de la indústria discogràfica. Que s’enfonsi la indústria de referència ho fa tot molt complicat i per això han tancat moltes publicacions aquí i arreu del món. A més, com que és una publicació en català, el sostre de lectors ha estat limitat. Quins en són els canals de distribució? Quants lectors llegeixen en català? Quants escolten i s’interessen per la música en català? És un espai molt reduït. Jo he intentat trencar aquest sostre de totes les maneres possibles: no només parlant de música en català, sinó de música catalana; no només fent la revista en paper, sinó en qualsevol format possible. Hem volgut ser els millors a l’hora de tractar la història d’un grup, a l’hora d’entrevistar-lo i de presentar-lo en qualsevol format. Hem buscat ser una referència periodística i som creadors de continguts transmediàtics. Per tot això hem pogut superar diverses etapes. —Cap dificultat més? —La publicitat. Quin és el mercat de publicitat que tenen les grans publicacions en castellà i quines són les possibilitats en aquest mateix mercat d’una publicació en català? Tot i ser líders, tenim l’1% del mercat i no som un suport que gaudeixi de la inversió de publicitat privada perquè els grans anunciants discriminen les publicacions en català i, a sobre, especialitzades. Com que una revista musical en català és doblement insostenible, hem estat creadors d’uns continguts que volem que siguin de referència i que permeten de reforçar la marca Enderrock, una marca de confiança per a molts dels nostres anunciants i grups. —Dieu que ser un mitjà musical també és complicat. Pot ser que encara es menyspreï una mica la música en català? —Sí, sembla que la música en català encara continua essent cosa d’uns quants. No és una barrera, però. En tots els actes que organitzem, ve gent que potser és castellanoparlant però està interessada en els continguts dels quals parlem. És per això que de vegades fem portades amb artistes que no canten en català però ue formen part de l’escena musical pel país. El fet de crear aquesta escena comuna ens ha fet molt més forts. Hem creat un marc de referència molt més ampli i hem reconegut bandes com El último de la fila. Aquesta suma d’elements ens dóna credibilitat, una altra de les claus de la revista. Sobre això mateix, una cosa que hem procurat sempre és que els continguts siguin rigorosos i de qualitat. El resum d’aquests vint-i-cinc anys és que hem unit un 50% de professionalitat (rigor, treball de qualitat) i un 50% de creure’ns que aquesta és una bona feina, que arriba a la gent jove i descobreix el patrimoni del país. —Fent balanç, què us fa sentir més satisfet? —Hem passat moments que hem estat a punt de tancar la revista, moments en què no hi havia prou suport dels lectors, dels professionals o de la mateixa indústria musical. La nostra prioritat, però, ha estat de tirar endavant. Mirar al futur, pensar d’on venim i què hi podem aportar. Un exemple n’és la portada que hem fet pels vint-i-cinc anys. Es tracta d’un número antològic per a explicar les cent millors cançons de la Nova Cançó. Hem situat de número u una cançó catalana emblemàtica i amb impacte mundial i transcendència, la més popular, enregistrada i reproduïda: ‘L’estaca’. —Aquesta cançó, fa cinquanta anys que es va compondre. —Sí, i encara és absolutament vigent. S’ha traduït a unes trenta llengües i se n’han registrades més de dues-centes cinquanta versions. Això explica, per tant, la potència que pot arribar a tenir una cançó en català convertida en un himne de llibertat i contra les injustícies. Ens hi sentim molt identificats, que trenca i enderroca qualsevol mur. De fet, el Sindicat solidaritat a Polònia va convertir-la en el seu himne oficiós i la va titular ‘Mur’. Els grups anti-Putin també la fan servir per cantar al carrer a les protestes a Rússia i, durant la primavera àrab, els cantautors l’utilitzaven com a eina revolucionària. Desafiar el poder, per tant, es pot fer a través d’una cançó o una revista de música. —Hi ha cançons que sempre són necessàries? —Sí. Fa cinquanta anys, en aquest país es van crear una sèrie de cançons que continuen sent igual de necessàries, a vegades malauradament. El maig del 68 va influenciar la música catalana de forma brutal. Aquell any es va crear ‘L’estaca’, ‘Paraules d’amor’ de Serrat i ‘Noia de porcellana’ de Pau Riba. També es va enregistrar ‘Què volen aquesta gent?’ de la Maria del Mar Bonet, ‘L’home dibuixat’ de Jaume Sisa, ‘Petita festa’ de Toti Soler i ‘El burgès’ de Quico Pi de la Serra. L’any 68, la societat es va transformar al ritme de les cançons. És això que passa en aquest moment: aquestes cançons es tornen a cantar al carrer. La gent les torna a fer seves i continuen essent la banda sonora de la memòria col·lectiva del país. Aquest també és el paper que té una revista de música: explicar la història del país a través de la seva banda sonora. El paisatge sonor del país és tan important com el l’econòmic, el polític o el social. —Quina és la banda sonora del moment actual? —Seria la combinació d’aquestes cançons del 68 (incloent-hi també ‘La fera ferotge‘ d’Ovidi Montllor i ‘D’un temps, d’un país‘ de Raimon) amb les cançons de grups com Txarango, que també abanderen aquest nou paisatge sonor, més mestís i de fusió, però que parteix de la base de la cultura popular. Un país que no té cançons que canta la gent és un país sord, cec i que no existeix. Un país que no té banda sonora és un país que no existeix al mapa. Per tant, tenim dues coses molt bones: aquesta tradició musical que es continua cantant al carrer de manera improvisada i tot un seguit de grups que canten cançons noves explicant què passa en el moment actual. Això plantegem el mes que ve a la revista, parlant del 1r d’octubre. Les cançons continuen essent urgents, necessàries i imprescindibles per a explicar la realitat del país. —Només set mesos després de l’1-O, han aparegut moltes cançons sobre com va passar. No sé quantes se n’hauran fetes quan se’n compleixin deu anys… —O quantes n’hauran transcendit, quantes s’hauran convertit en cançons populars, que és alò que reivindiquem. Cançons com ‘L’estaca‘, el ‘Paraules d’amor‘ o el ‘Petita festa‘ parlen de revolucions, perquè l’amor és també una revolució. Parlen d’aquesta transformació de la societat i acaben dibuixant la revolució en tots els seus àmbits. —Amb el vostre discurs a la gala dels Premis Enderrock readaptàveu el concepte de ‘Tres voltes rebel‘ per reivindicar l’alliberament dels presos polítics, la llibertat d’expressió i la presència de dones als festivals de música. De quina manera lluita Enderrock a favor d’aquestes causes? —Sempre diem que en aquests vint-i-cinc anys hem construït una roca. Tal com les roques se sedimenten amb el pas del temps, estem oberts als canvis socials. La revista, com les cançons, ha de reflectir què passa a la societat. Ara vivim un moment explosiu, emocionant, però alhora tràgic, urgent i dramàtic. Això ho expliquem a través de la reclamació de la llibertat d’expressió, que és una vàlvula fonamental per a entendre la música, i també a través de la reivindicació de la cultura i la llibertat dels presos polítics. La música també és política i, per tant, la revista parla i fa de portaveu d’aquests temes amb un criteri editorial d’implicació en la realitat social i política. La música no és solament una activitat artística, sinó una manera d’expressar, fotografiar, entendre i analitzar la situació del país. Una revista de música que n’estigués desvinculada tindria la pell freda, seria com una música sense sentiments. Som el primer altaveu que tenen artistes com Valtònyc, Pablo Hasél o qualsevol que pugui ser qüestionat per allò que digui, canti o expressi. Estem al seu costat, com no podia ser de cap altra manera. Això pot tenir conseqüències, però la llibertat d’expressió és el nostre principal sentit. Si el perdem, pleguem. Serem fidels defensors d’aquesta utopia, com deien els Brams fa vint-i-cinc anys a la cançó ‘Fidels a la utopia‘. —I com impulsa Enderrock les músiques? —Hem de fer autocrítica en aquest sentit perquè, de les dues-centes setanta-cinc portades que hem fet, les protagonitzades per veus femenines han estat molt minoritàries, cosa que fins ara no havíem analitzat. De fa uns quatre o cinc anys, hem començat a recopilar quantes dones enregistren cançons anualment als Països Catalans i quines tenen transcendència. Volem donar-les visibilitat, altaveu. Hem intentat que a les portades hi hagi presència femenina. No es tracta de posar qualsevol dona pel fet que sigui dona, sinó de ser conscients que hi ha moltes artistes de qualitat que aporten un fet diferencial a l’escena musical. Hi ha moltes artistes que són indispensables, sense elles no podem entendre la música del país. El pop anglosaxó és ple de cantants femenines. Aquí, en canvi, no els hem donat oportunitats, i això és una vergonya. Enderrock ha de donar la cara i trencar amb els esquemes mentals que porten a pensar que hem de fer portades només amb homes. Només cal obrir les orelles i escoltar les veus de les dones. —Quines són les artistes femenines tan importants que comentàveu? —Des de Maria del Mar Bonet, per portar el ‘Què volen aquesta gent’ arreu del món i pel seu cançoner amb els poetes musicats, fins a veus actuals com Judit Neddermann, una de les veus més interessants a descobrir, no només per allò que canta, sinó per com ho canta. També destaquen Núria Graham, Joana Serra, o fins i tot Bad Gyal. El trap és interessantíssim perquè és una manera de cridar la gent jove, de trencar esquemes. És un llenguatge que molta gent no considera música, però que connecta amb un públic molt jove, de quinze a vint anys. —Vau començar amb l’eclosió del rock català i ara parleu del trap. Com definiu el present? —El trap i el hip-hop són els estils gràcies als quals molta gent jove accedeix al món de la música. Molts festivals han d’entendre que han d’incloure aquestes músiques urbanes o sortiran del circuit. Hem de tenir les orelles obertes a joves cantants que fan trap, amb milions de seguidors a You Tube i que s’ha convertit en la nova xarxa musical. —Després de totes aquestes revolucions musicals, encara es fa rock català? —Encara n’hi ha bandes, com ara Els Pets i Sopa de Cabra, però aquella etiqueta que ho englobava tot s’ha destruït a favor d’una amplitud més gran de mires. Ara, als festivals, hi ha grups com Lax’n’Busto, Gossos, Sopa de Cabra o Els Pets al costat de bandes fusió com Txarango o La Pegatina o al costat de bandes que fan hip-hop amb bases electròniques com Zoo o Pupil·les. Hi ha nous públics i nous productors, mentre que abans era un estil molt concret amb uns productors molt determinats. Ara, a més, hi arriba influència del País Valencià amb grups com La Raíz, Zoo o Obrint pas (en el seu moment). Tenen una influència igual o més gran que els grups del Principat. A les Illes també hi ha grups com Monxos molt interessants, amb aquesta mena de pop granger que ha tingut molts referents. —Ara hi ha més interès pels grups del País Valencià i les Illes que vint-i-cinc anys enrere? —Sí, però al primer número ja parlàvem de la importància a les Illes de grups com Ocults, per exemple. El primer número ja tenia molt clar que el marc mental de referència de la nostra música són els Països Catalans. És l’espai cultural del qual va sorgir la Nova Cançó, amb representants com Maria del Mar Bonet o Raimon. Hem mantingut aquest marc mental i, de la mateixa manera que tenim una edició digital dedicada a les Illes, en farem una per al País Valencià.

Summary: Lluís Gendrau: ‘Un país que no té banda sonora és un país que no existeix al mapa’


La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, ha admès aquest dimecres que no li sorprèn que el president espanyol, Mariano Rajoy, s’oposi a què Escòcia negociï el seu paper a la Unió Europea. ‘Res m’ha sorprès’, ha dit, després que Rajoy assegurés que si el Regne Unit marxa de la UE, Escòcia també. Amb tot, la líder independentista ha recordat que el procés formal de sortida del Regne Unit de la UE encara no està en marxa i que per ara només s’escolten posicionaments d’inici. A part d’Espanya, Sturgeon ha dit que ha trobat molta empatia durant les seves trobades a Brussel·les, on s’ha vist amb el president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, i el del Parlament, Martin Schulz. ‘No crec que sigui particularment sorprenent, tant d’hora, escoltar posicionaments d’inici d’un país com Espanya, expressats com s’han expressat avui’, ha dit la primera ministra escocesa. Sturgeon ha indicat que el seu objectiu és que quan les negociacions entre el govern britànic i la UE comencin, els interessos escocesos es considerin i el seu govern hi estigui representant. ‘He trobat un gran interès en el resultat del referèndum i una resposta empàtica a la situació en què es troba Escòcia, la possibilitat de ser fora de la UE contra la nostra voluntat’, ha assegurat la primera ministra escocesa en una roda de premsa a Brussel·les.’No he vingut per arribar a cap conclusió ni per pressionar a ningú perquè prengui decisions o faci compromisos. He vingut per garantir que la veu d’Escòcia s’escolta i que la posició d’Escòcia s’entén. Crec que és el cas, m’he trobat amb les portes obertes’, ha remarcat. Sturgeon ha dit ser conscient que el camí és difícil però ha recordat que el seu govern no volia aquesta situació i va defensar el vot per seguir dins de la UE. Com a primera ministra, Sturgeon ha dit que té l’obligació i el deure de defensar el paper d’Escòcia dins de la UE. La líder escocesa ha reiterat que un referèndum d’independència és sobre la taula, ja que el que van votar els escocesos el 2014, ser dins d’un Regne Unit a la UE, ja no existeix. Sturgeon ha defensat la independència com una opció per protegir l’estabilitat d’Escòcia.

Summary: Sturgeon no troba gens sorprenent que Rajoy s’oposi a una Escòcia dins la UE


La defensa de Carles Puigdemont i Toni Comín ha presentat un recurs al Tribunal Suprem espanyol perquè deixi sense efecte immediatament l’ordre de detenció contra tots dos. Segons l’escrit, al qual ha tingut accés VilaWeb, el fet que demà la Junta Electoral espanyola proclami la llista d’eurodiputats elegits el 26 de maig a la circumscripció espanyola fa que Puigdemont i Comín tinguin la consideració d’eurodiputats a tots els efectes, és a dir, amb les prerrogatives d’inviolabilitat i d’immunitat parlamentària. El manteniment de l’ordre de detenció, diu la defensa, és contrari al dret de la Unió i, per tant, ha de ser retirada. la Junta Electoral espanyola ha imposat que dilluns, 17 de juny, els eurodiputats electes facin el tràmit de jurar o prometre la constitució espanyola. El Suprem té pendent de pronunciar-se sobre la petició de la defensa d’Oriol Junqueras d’anar a l’acte, que es fa al congrés espanyol; de moment, la fiscalia s’hi ha oposat i l’advocacia de l’estat s’hi ha avingut. Tanmateix, la defensa de Puigdemont recorda que ‘ja és parlamentari europeu electe, i aquesta condició de iure no pot ser qüestionada ni desvirtuada per cap acte posterior a la seva elecció, sinó que resta pendent només de la publicació i la certificació per la Junta Electoral.’ La defensa de Puigdemont invoca el protocol número 7 sobre els privilegis i les immunitats de la UE, és a dir, que tenen d’immunitat i que la suspensió de les prerrogatives si no juren la constitució en el termini de cinc dies després de la proclamació com a candidats és contrària al dret de la Unió. Afegeix que tota mesura contra les prerrogatives dels eurodiputats haurien de passar per un suplicatori al Parlament Europeu. I que mentrestant s’ha de garantir la llibertat de moviments dels parlamentaris per a assistir a les sessions, inclosa la presa de possessió a la sessió constitutiva del 2 de juliol.

Summary: Puigdemont i Comín demanen a Espanya l’aixecament de l’ordre de detenció com a eurodiputats electes