Ja fa un any que l’Ajuntament de Barcelona va ordenar de tancar el Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca amb l’argument que no té la llicència corresponent i que incompleix diverses mesures de seguretat. El 23 de juny, el govern d’Ada Colau va enviar un requeriment al Ministeri d’Interior espanyol perquè, en el termini d’un mes, el tanqués. És l’últim pas abans d’exhaurir la via administrativa i de presentar una demanda a l’Audiència espanyola. No obstant això, el tinent batlle Jaume Asens descarta que el govern espanyol actuï i assegura que finalment serà l’Audiència que en determinarà el tancament o no. Aquest serà l’últim pas del procediment judicial obert ara fa un any. En declaracions a VilaWeb, Asens deia ahir: ‘Tenint en compte que la desobediència del Ministeri d’Interior ha estat reiterada, creiem que deixaran passar el temps i que no acceptaran l’ordre.’ L’ajuntament ha facilitat a VilaWeb el requeriment que va enviar el 23 de juny. S’hi argumenta que el CIE no compleix les condicions de seguretat i s’hi recorda que el 29 de maig el districte de Sants-Montjuïc va ordenar de precintar el centre, una ordre que no es pot dur a terme fins que el ministeri no n’hagi desallotjat tots els interns i els treballadors. El consistori diu que té competències per a tancar el CIE perquè és un equipament d’ús residencial, malgrat que sigui de titularitat del govern espanyol. ‘Al·legarem que el CIE va estar sis mesos tancat i que no va perjudicar la política d’immigració perquè s’hi van trobar alternatives que no afectaven els interessos de l’estat’, deia Asens. Feia referència al mig any que el centre no va tenir activitat a causa d’unes obres de remodelació. Segons ell, el CIE es troba en una situació d’il·legalitat, per la falta de permís i de condicions de seguretat. ‘És un forat negre de la ciutat –diu–. Els qui s’omplen la boca d’ordre i legalitat incompleixen el mandat de l’ajuntament i menyspreen la sobirania municipal.’ Un centre sense llicència L’equipament disposa d’una llicència de l’any 1992 per a fer-hi una comissaria, fet que no correspon amb l’activitat que s’hi practica actualment. Des del 2006 l’equipament opera com un CIE, un centre on la policia espanyola envia els immigrants en procés de ser expulsats de l’estat espanyol. Nombroses entitats i plataformes, com ara SOS Racisme i Tanquem els CIEs, han demanat reiteradament que hi cessi l’activitat perquè entenen que els qui hi són reclosos es troben en una situació deplorable, gairebé inhumana. Barcelona en Comú va presentar-se a les eleccions municipals amb el compromís de tancar el CIE. El centre, després del mig any tancat per les obres, es va reobrir el maig del 2016. Malgrat l’advertiment de l’ajuntament de precintar-lo, el Ministeri d’Interior espanyol va reobrir-lo al·legant que les instal·lacions reformades complien la normativa urbanística i que l’ajuntament no detallava cap raonament jurídic que acredités cap vulneració administrativa. Per una altra banda, tant l’ajuntament com el parlament van aprovar mocions per a demanar-ne la clausura, amb les úniques oposicions del PP i de Ciutadans. ‘Estem legitimats per a ordenar-ne el tancament. Si l’Audiència ens dóna la raó, animarem la resta d’ajuntaments de l’estat espanyol a emprendre la via judicial contra els CIE. Si no, podrem recórrer contra la sentència’, diu Asens, que admet que la clausura final del centre pot trigar mesos a arribar.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona creu que que el tancament del CIE el decidirà l’Audiència espanyola


El diari El Mundo publica avui la cinta d’una conversa entre el secretari general de Manos Limpias, Miguel Bernad, i la lletrada d’aquest grup en el cas Nóos, Virginia López-Negrete, en què Bernad li diu que té una oferta de Juan Carlos per evitar el judici en canvi de dos milions d’euros en efectiu. ‘L’oferiment del rei emèrit són dos milions d’euros en cash, perquè no quedi cap rastre, i les despeses —del judici— a part  Per tant, serien els dos millons i el que sigui, 300 o 400.000 euros’, diu concretament el secretari. La trobada es va produir el 10 de desembre del 2015, poques setmanes abans que comencés la vista oral del judici del cas Nóos. En aquell moment el sindicat ultra havia de decidir si mantenia o retirava l’acusació en contra de Cristina de Borbó. A l’enregistrament se sent com Bernad explica una conversa tinguda en un restaurant de Madrid en la qual el marquès de Mondéjar, Íñigo Cotoner de Martos, li va oferir dos milions d’euros en metàl·lic i el suport del grup Godó amb la condició de retirar l’acusació contra la seva filla, Cristina de Borbó. La conversa entre els dos membres de Manos Limpias és molt explícita quant a les condicions i la manera com s’havia de portar a terme l’operació. Fins i tot se’n pot arribar a deduir que no va ser l’única oferta que van rebre. ‘Joder, no paren. Eh?‘, arriba a dir la lletada. López-Negrete, un cop conegudes totes les condicions, rebutja enèrgicament el suborn. ‘La meva resposta és clara: és un no rotund. Aquí no hi som per diners, ni tu ni jo. Quins pocavergonyes i que fills de puta que són!’. En un moment de la conversa, López-Negrete recrimina a Bernad que no hagués enregistrat la conversa amb el marquès de Mondéjar, que s’ha negat a comentar res sobre aquest afer a El Mundo. Bernad assegura que no es va emportar una gravadora perquè ‘em semblava de mal gust’. Miguel Bernad, conegut per la seva ideologia d’extrema dreta, és a la presó pels delictes d’extorsió, organització criminal, frau contra la hisenda pública, falsedat documental i frau en subvencions.

Summary: Acusen Juan Carlos d’haver intentat aturar el judici de la seva filla amb un suborn de dos milions


Un nou vídeo viral. Però, en aquest cas, un vídeo que han fet alguns dels millors músics i cantants que viuen a les Illes. Des de casa, amb el mòbil i seguint les estrictes normes de confinament, però amb tot el seu art. ‘Quatre illes’ ja té la seva versió coronavirus i ja ha aconseguit emocionar gairebé set mil persones en poc més d’un dia. La iniciativa és de Joan Valent, que volia aportar una mica de bellesa i esperança aquests dies de confinament als seus conterranis. I Miquel Àngel Raió s’ha encarregat de muntar tots els vídeos que li varen anar enviant els músics per crear aquesta versió de la peça. Hi han participat els músics Smerald Spahiu, Francisco Fullana, Barbara Walus, Paula Marquès, Christine Schedukat, Josep Devesa, Ibolya Rozsas, Paula Martos, Marta Hatler, Marga Navarro, B. Scott, Scott Anderson, Aina Lília Domínguez, Bernat Martí, Catina Bibiloni, Sonia Krasnova, Josef Safrariski, Olga Karelina, Gabriel Fiol, Lluís Miquel Lliteras, la família Oliver d’Algaida, Pep Toni Rubio, Andreu Julià, Mar Roig, Toni Oliver i Joan Maria Lliteres. Els cantants han estat Simó Orfila, Maria Planas, Toni Lliteres, Catina Bibiloni, Maria Camps, Cris Juanico, Xumeu Joan, Mateu Xurí, Maribel Servera, Isidor Marí, Tomeu Penya, Albert Vizcaíno i Joan Laínez. Al piano, hi ha Andreu Riera, Joan Martorell, Joan Valent i Tolo Prats. En els primers segons del vídeo, Joan Valent, autor de la peça i director del concert, explica que els músics l’han feta ‘des del cor’ i ‘amb un gran orgull i agraïment als serveis públics de sanitat, de seguretat, als transportistes, als botiguers i a tots els pagesos, ramaders i pescadors que fan que aquests dies siguin més fàcils per a la població’. La peça és una simfonia institucional a la qual se li ha posat lletra i que en el seu moment va encarregar el president del Govern Balear Francesc Antich perquè sonés en tots els actes de comunicació pública. És coneguda com un himne oficiós de les Illes. D’aquesta manera, el govern cercava de donar una sensació de cohesió i unitat d’acció. ‘Quatre illes’, que es va compondre a Formentera, es basa en una bona part de les tonades populars illenques, enriquides amb sons de la Mediterrània. El ritme de la mar, tranquil i vigorós a la vegada, i els instruments i melodies de les diferents illes volien fusionar-se per crear una peça única. Uns anys abans, un altre executiu presidit per Antich havia creat l’eslògan ‘Quatre illes, un país, cap frontera’ per mirar de reforçar quelcom tan poc definit com la identitat balear, atès que els illencs se senten, principalment, de la seva illa. Ara la cançó s’ha fet viral i és possible que estigui fent més per unir els ciutadans illencs en aquests dies de confinament per la crisi sanitària de la Covid-19 que no pas en el seu moment. Cal recordar que Joan Valent és d’Algaida, el poble que també s’ha fet famós arreu del món gràcies al vídeo de la policia local passant pel carrer a cantar el ‘Joan Petit‘ per als més menuts, amb coreografia inclosa, un vídeo que fins i tot va emocionar la filla de Donald Trump, Ivanka.

Summary: ‘Quatre illes’, una simfonia de confinament que ja és viral


La vigília de la proclamació de la República al Parlament de Catalunya, el dijous 26 d’octubre, vam coincidir amb Jesús Rodríguez, periodista i editor de la Directa, als passadissos del parlament. El dia era convuls i les informacions circulaven sense control. El periodista, especialitzat en informació sobre la repressió i la seguretat, m’explicava que hi ha una amenaça clara de violència desfermada si es proclamava la independència i no s’acatava el 155, que havia d’aprovar-se l’endemà. Em va explicar alguns detalls que necessitaven confirmació més endavant. Dies després, amb mig govern a la presó i l’altre mig a l’exili, es parla d’una amenaça de ‘morts als carrers’ en cas de resistència. Demano a Rodríguez de recuperar el fil d’aquella conversa. I comença així: —Quins indicis reals i contrastats hi ha de l’amenaça de violència? —Abans de respondre això, voldria contextualitzar la qüestió. Es parla d’aquesta amenaça com si l’estat espanyol no hagués posat mai damunt la taula la possibilitat d’intervenció de l’exèrcit a Catalunya. I això no és cert. Recordo les declaracions de Maria Dolores de Cospedal, el dia 12 d’octubre: per primera vegada, no descartava la intervenció de l’exèrcit, sinó que deia que li semblava que no seria necessària. Per mi, aquest matís és important. Perquè, després de l’1 d’octubre, l’estat espanyol va començar a desenvolupar alguns plans i actuacions que no anaven dirigits únicament a cossos policíacs, i va començar a prendre decisions per al desplegament i el suport logístic i d’informació vinculades al Ministeri de Defensa i a l’exèrcit en territori català. Jesús Rodríguez (fotografia d’Albert Salamé). —Quins moviments vau detectar? —Per exemple, helicòpters i avions de l’exèrcit espanyol que van prendre imatges de ciutats catalanes com Girona, Manresa, Reus i Lleida. Com a mínim, aquestes quatre ciutats van ser fotografiades i cartografiades amb deteniment per helicòpters, en tres casos, i un avió, en un altre cas. Podem confirmar que això va passar, i no van fer pas una fotografia sinó que van dedicar moltes hores a prendre imatges d’aquestes quatre ciutats. Va ser la setmana abans d’aprovar-se la declaració d’independència. Aquella mateixa setmana, dues avionetes també van cartografiar tot el territori de Catalunya. Venien del centre d’Europa, però no sabem qui les va contractar. Si era una empresa privada, si tenia res a veure amb el possible desplegament militar.Sí que sabem que els exèrcits contracten avionetes privades per a fer ortofotomapes. —S’ha parlat també d’unitats d’elit que s’havien instal·lat a Catalunya… —També vam comprovar que a les dependències de la Guàrdia Civil de l’aeroport de Barcelona hi havia unes unitats especialitzades del cos armat que tenien la missió específica d’assaltar el Palau de la Generalitat i el Parlament de Catalunya en cas que hi hagués una resistència a acatar l’ordre de destitució del govern espanyol. Aquesta informació ens arriba d’una font molt fiable. El problema d’aquestes informacions és que no les podem demostrar documentalment. Però per la trajectòria i l’experiència de les fonts que s’han manifestat fiables, són informacions que tenen fonament. Jo m’aventuro a dir que les informacions sobre aquestes cartografies de ciutats i sobre l’arribada d’aquest equipament de la unitat especial desplegada a l’aeroport de Barcelona provenen de fonts amb un alt grau de fiabilitat. Això són informacions estrictament sobre el desplegament operatiu. Després hi ha altres indicis. —Quins indicis? —Una part de les dependències de la caserna de Sant Climent Sescebes, a l’Alt Empordà, havia estat ocupada per efectius policíacs. Doncs, abans de la declaració d’independència, aquests efectius van ser retirats, es van netejar les dependències i algunes ales de l’edifici que no havien estat ocupades i es van preparar per rebre efectius de l’exèrcit. També es va fer aquesta operació a la caserna del Bruc, per rebre nous efectius. També hem observat que es van acumular efectius militars, equipament i maquinària a les casernes més properes de l’Aragó, especialment a la província de Saragossa. Tot això són dades objectives que apuntaven a un inici de desplegament. Reforcen la veracitat de l’amenaça de violència contra la resistència. Una cosa són dades concretes que indiquen que hi havia moviment real i una altra cosa és la credibilitat de l’amenaça i quins missatges van enviar des del govern espanyol de fins on volien arribar. —I aquest desplegament i les operacions que se’n podien desprendre s’havien de fer sobre la ‘base legal’ del 155? —El 155 és un article que no permet fer tot això que han fet. Ara es batalla jurídicament, amb recursos, aquesta aplicació que se n’ha fet. Però, encara que no permet destituir un govern, dissoldre el parlament ni convocar eleccions, aquest article tan sols tenia possibilitat de ser aplicat amb èxit si les parts afectades no hi oposaven resistència. Si hi hagués hagut una resistència efectiva –no tan sols dels càrrecs institucionals, sinó amb una crida a la gent a resistir i protegir físicament les institucions–, quines possibilitats hauria tingut l’estat espanyol de fer complir el 155 sense imposar un grau superior de repressió? Jo crec que eren molt limitades. Ni tan sols amb el desplegament de cinc mil agents que el govern espanyol va fer per a l’1 d’octubre, no n’hi hauria hagut prou per a fer complir el 155. —Parleu de cinc mil? —La xifra que es va donar de deu mil agents em sembla que no està contrastada per cap font ni demostrada. Jo calculo que hi ha uns cinc mil efectius extraordinaris enviats a Catalunya. Jesús Rodríguez (fotografia d’Albert Salamé). —Si no hi havia capacitat de fer complir el 155, com s’hauria fet? Amb el 116? —Aquesta incapacitat de fer complir el 155 en cas de resistència no és una hipòtesi meva. Responsables d’alguns ministeris també van dir-ho en alguns mitjans de comunicació les setmanes prèvies a la declaració. Diversos mitjans van referir-se a la necessitat d’activar l’article 116 si es feia la crida a la resistència. I el 116 serveix bàsicament per a això. Davant la resistència de la població civil a l’aplicació d’una instrucció de l’estat, se suspenen les garanties constitucionals amb una votació al congrés, de manera que s’esborren una sèrie de drets que dificulten molt la resistència efectiva. Són el dret de manifestació, de reunió, d’associació… I també inclou el segrest –diria que amb aquesta mateixa paraula– de mitjans de comunicació. Són mesures destinades a poder fer una actuació contra les desenes de milers o centenars de milers de persones que poguessin fer aquesta resistència activa per a no obeir el 155. —De quina manera s’aplicaria el 116? —El 166 preveu tres camins: l’estat d’alerta (destinat a grans catàstrofes naturals o per accidents nuclears), l’estat d’excepció i l’estat de setge. Els dos últims són els que s’haurien pogut activar en aquesta ocasió. En tots dos es proposa la intervenció de l’exèrcit. En l’estat d’excepció, la intervenció es fa sota les ordres del govern i les autoritats civils, mentre que en l’estat de setge el govern és qui queda sota les directrius de l’autoritat militar. L’estat de setge és un salt qualitatiu encara superior. Però en totes dues situacions es preveu que l’exèrcit intervingui per garantir les ordres donades pel govern espanyol. —L’amenaça concreta arriba a la presidència de la Generalitat i al govern? Marta Rovira ahir en va parlar. —El matí del dia 26 d’octubre, fonts de Presidència expliquen que els han amenaçat amb la intervenció de l’exèrcit. I diuen que els han amenaçats de culpabilitzar-los dels morts que hi pugui haver. La paraula ‘morts’ hi és, en l’amenaça. Però sobre com es va fer l’amenaça i qui la va formular, no puc ser més concret. La informació ens va arribar aleshores de fonts de Presidència. Caldria que el govern expliqués qui la va fer i en quins termes. Si l’amenaça hauria quedat en això o si hi havia una voluntat clara de complir-la i executar-la, no ho sabem. No sabem si haurien arribat fins al final. Sabem que els plans operatius del govern espanyol canvien clarament abans i després de l’1 d’octubre. Abans hi havia un desplegament acotat a l’àmbit policíac, i després comencem a veure actuacions circumscrites en l’àmbit militar. Si només hi havia voluntat d’espantar o si hi havia determinació per a actuar, és molt difícil de dir. —I el contingent policíac de cinc mil agents es reforça d’alguna manera abans de la declaració d’independència? Hi havia instruccions d’alguna mena? —No tinc constància que hi hagués instruccions específiques i diferents de les anteriors. Sabem que es desplacen a Barcelona un parell d’unitats específiques. Unes unitats d’assalt preparades i equipades amb helicòpter, material subaquàtic, de clavegueram, material de tota mena… Són unitats que es fan servir habitualment per a assaltar edificis amb persones atrinxerades amb armament i disposades a resistir. És aquest perfil d’unitat que arriba després de l’1 d’octubre. Són els que queden instal·lats a les dependències de la Guàrdia Civil de l’aeroport de Barcelona. —I aquesta mena d’actuació contra població civil, encara que fos sota l’empara del 116, no xoca amb la legislació europea? —El problema de l’aplicació del 116 és que s’havia d’actuar contra una població civil que es manifestava de manera pacífica i que no anava armada. Ni duia cap tipus d’armes, ni utilitzava còctels Molotov, ni res d’això. És una població que no mostrava cap voluntat d’agressivitat contra ningú. Parlem de població que volia resistir pacíficament envoltant un edifici… Per tant, que l’aplicació de mesures coercitives de violència de l’estat contra persones que resisteixen pacíficament es faci amb l’exèrcit i no amb la policia, col·lideix clarament amb els articles 2 i 7 del Tractat de Lisboa. Aquests articles diuen que l’estat no pot actuar contra la seva població civil. No parlem d’algú que està armat o d’un grup de gent que té voluntat d’enderrocar el govern espanyol. Són supòsits que no es donaven en aquest cas. Aquests articles del Tractat de Lisboa pretenien precisament que això no pogués passar dins el marc de la Unió Europea. Si l’estat espanyol estava disposat a traspassar aquesta línia enviant unitats militars contra la resistència pacífica, ens hem de demanar si l’estat espanyol estava disposat a saltar-se els tractats europeus que té signats i a ser sancionat per la Unió Europea o, fins i tot, a ser-ne expulsat. Jesús Rodríguez (fotografia d’Albert Salamé). —Per què el govern espanyol ha donat la coordinació de les operacions fetes fins ara a la Guàrdia Civil? —A ulls de l’estat espanyol, la Guàrdia Civil sempre ha estat el cos al qual s’han encarregat les missions més difícils. Les que necessitaven més confiança, una cadena de comandament més fidel i unes garanties d’execució d’aquelles ordres. És probable que el govern espanyol hagi donat el control dels operatius a la Guàrdia Civil per una qüestió de trajectòria, de confiança i operativa. El govern espanyol té més garanties de tenir menys problemes amb l’actuació de la Guàrdia Civil que la policia espanyola. Hi ha unitats d’antiavalots de la policia espanyola que executen les ordres de manera més violenta i antidisciplinària que no pas en les unitats de la Guàrdia Civil. Hi ha més casos d’actuacions que vulneren el protocol en la policia espanyola que en la Guàrdia Civil, en relació amb l’ordre públic. Segurament es volia tenir unes mínimes garanties que les ordres s’executarien amb precisió, per molt violentes que fossin. —I quin paper haurien tingut els Mossos en tot això? Haurien quedat al marge de tot plegat? —Em remeto al que va dir públicament aquells dies algun responsable de Mossos per la Independència. Es va dir que no obeirien les ordres de l’estat i que eren tres-cents mossos compromesos a ser fidels al govern de la Generalitat. Suposem que aquesta xifra de tres-cents –que és molt petita– fos real. I que hi hauria hagut tres-cents mossos disposats a no obeir les ordres de l’estat. On hauria arribat, això? Fins on hauria estat disposat a arribar l’estat? Hi havia una disposició real de no obeir les ordres de l’estat? Tan sols era una declaració d’intencions? Jo no tinc elements per a dir què hauria passat. Però penso que, si les coses haguessin anat mal dades, els mossos haurien optat molt majoritàriament per dues vies. D’entrada, ser fidels a la legalitat espanyola. I després, mantenir una certa passivitat d’actuació i escudar-se en uns criteris de proporcionalitat i oportunitat per no haver d’executar determinades ordres. L’opció de la desobediència la veig difícil. No crec que ho hagués fet un volum significatiu d’agents. —En qualsevol cas, l’estat espanyol no es fia dels Mossos ni abans ni després del referèndum. Sempre fa servir les policies espanyoles per a actuar… —Jo crec que és perquè no té garanties que els Mossos executessin les ordres de la manera que l’estat voldria que ho fessin. Una cosa és donar una ordre a un cos policíac. I una altra és tenir un control efectiu sobre com s’executarà aquella ordre. I, molt sovint, la manera d’executar ordres és més important que l’obediència concreta. L’exemple clar el trobem l’1 d’octubre. Els Mossos d’Esquadra van obeir i van executar l’ordre. Però ho van fer d’acord amb la seva capacitat efectiva sobre el territori, que no podia abastar els dos mil tres-cents col·legis, i van recórrer als criteris d’oportunitat i de proporcionalitat. Si hi ha un fil de confiança entre el comandament policíac i el polític, l’ordre s’executa com vol el polític. Però si aquest fil no hi és, el polític no té garanties que es faci tal com voldria. Jo crec que el canal de confiança no hi és. —I això ha canviat després del 27 d’octubre? —Un cop el Ministeri de l’Interior ha assumit la cadena jeràrquica dels Mossos, hem vist que dóna ordres que són idèntiques a les que donava el major Trapero abans de ser destituït. El ministre que es va queixar, va denunciar i va portar als tribunals el comissari Trapero acusant-lo de connivència amb el referèndum per haver actuat amb oportunitat i proporcionalitat, aquest ministre ara dóna ordres d’actuar d’aquella manera. Ja és curiós. Per exemple, en el desallotjament de l’estació de Sants durant la vaga del 8 de novembre. —Abans de l’1 d’octubre, va sorprendre l’excés de zel d’alguns grups de policies municipals contra el referèndum. Per què n’hi va haver? —El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, fa poc més d’una setmana, va publicar una directriu d’actuació per a dos procediments oberts per policies locals de sancions per encartellades per al referèndum. La consigna del TSJC és d’arxivar aquestes causes. És molt probable que aquest criteri serveixi per a marcar la línia general d’aquests casos i vegem una cadena d’arxivaments de causes obertes en diversos municipis. És evident que les policies locals es van extralimitar absolutament en aquelles actuacions. L’ordre que provenia de la fiscalia era en relació amb la convocatòria institucional del referèndum. No era una ordre contra la gent que pengés cartells en el marc de la llibertat d’expressió. L’excés de zel va ser absolut per part d’algunes unitats concretes de policies locals. Jesús Rodríguez (fotografia d’Albert Salamé). —Quin és l’origen d’aquesta actitud? —Aquelles actuacions van mostrar un cert tarannà d’alguns grups de policies locals de Catalunya. Un tarannà que ve d’antic. I que té l’origen en la manera com es van formar algunes de les policies locals. Els governs socialistes van optar per una política de no confrontació amb el falangisme, que era molt actiu a final dels setanta. Una part d’aquest falangisme anava armat i, fins i tot, havia fet servir les armes. Alguns càrrecs importants de policies locals els van ocupar membres de la Falange, per aquesta voluntat de no confrontació. Per exemple, a la ciutat de Barcelona, ho va fer el govern de Narcís Serra i, després, de Pasqual Maragall. Es van contractar molts falangistes per ocupar càrrecs a la Guàrdia Urbana. I això va passar a uns quants municipis de l’àrea metropolitana. Jo crec que l’excés de zel surt d’aquí. Té aquest mal d’origen per la cultura i l’herència de valors que han deixat en alguns efectius de les policies municipals.

Summary: Jesús Rodríguez: ‘Unitats especialitzades de la Guàrdia Civil tenien la missió d’assaltar el palau i el parlament’


El dirigent democratacristià, Ramon Espadaler, ha dit en una entrevista a TV3 que Unió no deu cap quantitat de diners a Convergència, en referència a la petició de l’ex-soci de federació perquè li torni 1,8 milions d’euros que li deu. ‘És sospitós que el dia que anunciem que potser ens presentem a les eleccions, Francesc Homs digui que els devem diners’, ha indicat. Segons ell, els diners que els demanen són fruit de males decisions unilaterals de CDC. ‘És més, la situació econòmica d’Unió, que és complex i difícil, amb un endeutament considerable, té el seu origen precisament en algunes decisions unilaterals preses per CDC en el seu dia, i ells són perfectament coneixedors d’això’, ha assenyalat Espadaler. En una carta als militants del seu partit, Espadaler critica CDC per aquest atac i explica que està obsessionada amb Unió. ‘Tot i ser avui extraparlamentària, planta cara i no dimiteix de la defensa del catalanisme centrat’, diu del paper d’Unió. També afegeix que el seu ex-soci de coalició està subordinat a ERC i a la CUP, i ha renunciat al seu model educatiu i sanitari.

Summary: Espadaler: ‘No devem res a Convergència’


El corredor terrassenc Oriol Antolí ha guanyat la Monarchs Way, una cursa de gairebé mil quilòmetres que segueix una ruta històrica al sud d’Anglaterra i que encara ningú no havia ni tan sols acabat. Amb 990 quilòmetres i més de 10.000 metres de desnivell positiu, és un desafiament tan vast que només onze corredors van gosar presentar-se a la línia de sortida el proppassat 19 de maig. Van ser dotze dies de ruta pràcticament ininterrompuda, dormint tres hores el dia i havent de combatre un enorme desgast físic i la dificultat d’orientació, la forta calor dels primers dies i el temporal de vent i pluja que ha castigat aquestes darreres jornades el sud d’Anglaterra. Antolí es va situar al capdavant de la cursa al quilòmetre quatre-cents, mentre els participants, a poc a poc, anaven plegant. Finalment, van quedar només Antolí, el corredor de Singapur Joon Kiat Yeo, l’anglès Stephen Brown i la nord-americana Ellen Cottom. Però Joon Kiat, el seu perseguidor, ha acabat una trentena de quilòmetres més endarrere. En un sol any, Antolí ha estat capaç de guanyar dues de les curses més llargues del món: aquesta Monarchs Way i la Wiesbaden-Bonn, a Alemanya, de 555 quilòmetres. Aquesta vegada, a més, Antolí ha vinculat la seva fita a una iniciativa solidària impulsada per Prodis, una organització de Terrassa de suport a gent amb discapacitat. Mitjançant una cursa virtual que reproduïa el recorregut de la Monarchs Way, qui en comprava un quilòmetre ajudava l’entitat amb un euro. I els diners recaptats han superat fins i tot el miler de quilòmetres recorregut pel corredor.

Summary: El terrassenc Oriol Antolí, primer corredor que acaba una cursa de mil quilòmetres a Anglaterra


El sindicat dels Mossos d’Esquadra SAP-Fepol ha criticat que la Direcció general d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA) de la Generalitat no assumeixi la seva responsabilitat sobre l’atenció als menors estrangers no acompanyats (MENA) que han dormit en comissaries de Barcelona i els acusa de sotmetre el cos policíac a ‘xantatge’. En un comunicat, el sindicat considera que la DGAIA defuig de les seves funcions com a òrgan que ha de tutelar aquests menors ‘amb l’excusa de l’absència de places d’acolliment’ en els centres de primera acollida. La situació ha provocat la reacció del conseller d’Interior, Miquel Buch, que ha apuntat que les comissaries no estan preparades per atendre els joves, i la del conseller d’Afers Socials, Chakir El Homrani, que ha dit que ‘s’ha d’entendre’ que l’atenció no sigui ‘tan ràpida’ com voldrien per l’arribada massiva d’aquest joves. El SAP-Fepol ha considerat ‘deplorable i inadmissible’ la imatge dels menors dormint a les comissaries perquè no són espais adequats per atendre’ls. Arran d’aquesta situació, la policia ha portat els menors als centres d’acollida més propers a les comissaries on dormien, ja que ‘el cos de Mossos d’Esquadra no ha d’assumir ni la guarda, ni la custòdia dels menors estrangers no acompanyats que arriben a Catalunya malgrat l’absència de places’, han argumentat. Buch ha dit que les comissaries dels Mossos d’Esquadra no estan preparades perquè hi dormin aquests joves i que ‘de forma excepcional alguna vegada ha passat’. ‘No ha de ser la normalitat’, ha insistit Buch, que ha instat a ‘tot el govern’ a fer-se costat en aquest afer. Per això, els representants sindicals han instat el conseller de Treball, Assumptes Socials i Famílies, Chakir El Homrani, a prendre la iniciativa, i li han demanat que no en traspassi la responsabilitat al cos. Al seu torn, El Homrani ha promès que ‘estan generant places’ per atendre aquests joves però que aquest no és un procés ‘automàtic’. Alhora, ha negat enfrontaments entre els Departaments d’Interior i Afers Socials. El Homrani ha assegurat que ‘no hi ha visions diferents’ dins el govern pel que fa als menors estrangers no acompanyats. Alhora, ha apuntat que ‘s’ha d’entendre’ que l’arribada massiva d’infants i joves estrangers sense referents familiars durant els mesos d’estiu ha provocat que la resposta dels serveis d’atenció a la infància no fos ‘tan ràpida com agradaria’ a la seva Conselleria. És per això que ha instat a totes les parts a seguir col·laborant en l’acollida d’aquests menors, que, segons diu, han d’entrar al sistema de protecció a la infància. ‘Perplexitat’ i ‘desconcert’ als centres obligats a acollir els joves migrants L’entitat que agrupa 95 entitats de protecció i atenció a la infància i a l’adolescència de Catalunya ha expressat el seu ‘desconcert, sorpresa i perplexitat’ per la notificació de la Generalitat de Catalunya d’acollir per ordre policial joves migrants sense referents familiars. La directora de la Fedaia, Bàrbara Ortuño, ha reclamat la necessitat d’establir circuits i protocols d’actuació per preservar que cada jove rebi el servei adequat i que cal treballar amb ‘la màxima lleialtat’ per no posar en risc les entitats d’acollida. L’entitat considera que la notificació de la Generalitat comporta una responsabilitat d’acollir joves ‘de forma arbitrària’ sense protegir els equips professionals ni els joves ja atesos. A la nota que van rebre ahir les entitats hi diu que ‘totes les persones menors d’edat que els agents policials traslladin als centres hauran de ser acollides’. També indica que s’ha de procurar ‘la reubicació de les mateixes amb la màxima celeritat possible’.

Summary: Un sindicat dels Mossos acusa la DGAIA de ‘xantatge i deixadesa’ amb els menors estrangers que han dormit en comissaries


El govern i els comuns presentaran un acord en matèria d’ingressos per al pressupost de l’any vinent demà a les 10.30 en conferència de premsa. Mitja hora abans, a les 10.00, el vice-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès; la consellera de Presidència, Meritxell Budó; i la presidenta del grup parlamentari de CatECP, Jéssica Albiach, es reuniran al Departament d’Economia. Aragonès ja havia anunciat la setmana passada que preveien de fer públic el preacord al cap de pocs dies, encara que havia avisat que el pacte només se centraria en els ingressos i la fiscalitat i no en les despeses. Va explicar, també, que calia polir ‘els darrers serrells’ de l’acord amb els comuns, que, per la seva banda, ahir van insistir que encara hi ha ‘molta feina a fer’ abans d’un pacte definitiu.

Summary: El govern i els comuns assoleixen un acord en matèria d’ingressos per al pressupost


El 23 de juliol de 2009, els Mossos d’Esquadra van entrar al Palau de la Música per buscar informació sobre una possible espoliació. Aquell dia tot va canviar. Fèlix Millet era destituït com a president de l’Orfeó Català i es destapava un dels casos de corrupció més importants del país. Deu anys després, analitzem els fets amb l’actual director general del Palau de la Música Catalana, Joan Oller, qui fa balanç del cas i valora els deu anys de presidència de Mariona Carulla. ‘Han passat deu anys i encara esperem sentència ferma’, critica Oller, i diu que aquests últims anys la direcció del Palau de la Música ha hagut de compaginar la feina de bomber, apagant tots els focs del cas Millet, amb la construcció d’un nou projecte. L’actual director general de la institució mira al futur amb il·lusió. Afrontant nous objectius, com la internacionalització de l’Orfeó i l’arribada del Palau digital. ‘L’espoliació s’ha convertit en una oportunitat per a renéixer’, sentencia. —Al Palau s’ha fet net? —Sí, crec que sí. —Com? —Hem fet net en diferents dimensions. Per una banda, cal mirar on eren els objectius abans i on són ara. Aquests anys, s’ha posat la centralitat del projecte en els cors. Ara la prioritat és l’Orfeó. Es pot explicar molt bé en xifres, perquè se n’ha duplicat el pressupost. Un altre punt clau per a fer net ha estat el fet que s’ha unificat tot en una sola entitat, la fundació. Ara hi ha un únic pressupost o conveni laboral. És un dels punts més importants per a evitar que torni a passar, però això no és suficient. També hem canviat la forma de prendre decisions. Ara ja no són ni presidencialistes ni personalistes. Es treballa amb el consens. Els cantaires, mecenes i socis tenen membres actius al patronat i totes les grans decisions requereix funcionar amb consens, per voluntat però també perquè així ho conclou la nova reglamentació. —I econòmicament? —Això està pendent. La sentència provisional, a l’espera de la definitiva, xifra l’espoliació en vint-i-tres milions d’euros. D’aquests, només n’han retornat sis. Però treballarem perquè es retorni fins a l’últim euro. No serà fàcil. Cal esperar que hi hagi la sentència ferma, llavors haurem d’anar a l’execució de la sentència. Caldrà veure tots els béns que hi ha embargats, saber quin valor tenen i posar-los a la venda. És un procés que sembla que no s’hagi d’acabar mai, però arribarem al final. —Ha estat massa llarg? —Molt. No hi havia cap precedent d’un cas com aquest i, per tant, no el podem comparar amb cap altre ni saber si podia ser més curt. Però la justícia d’aquest país no es caracteritza pas per la seva rapidesa. Ha estat una instrucció molt lenta, però també cal tenir en compte que el cas era de molta complexitat. Ara ja han passat deu anys i encara esperem sentència ferma. —Aquest procés tan llarg ha complicat de passar pàgina? —Aquests anys hem viscut en mons paral·lels. En Joan Llinares va fer una feina excel·lent quan va entrar al Palau. Va investigar i va posar davant del jutge totes les proves. La meva arribada el 2011 havia de ser diferent. Jo tenia la missió de parlar del Palau del futur, de construir una proposta il·lusionant. Però és clar, constantment conviuen dues realitats. Per una banda, hi ha el judici i per l’altra, els projectes de futur. Saber fer-los conviure és una de les coses més interessants d’aquest període. Cal fer conviure la tasca de bomber, d’anar apagant focs, amb la feina d’arquitectura, de fer un nou projecte. —Quin paper han tingut els cantaires i treballadors en tot això? —Si el Palau ha pogut fer net des del punt de vista moral és perquè la gent té ganes que li vagi bé. Els cantaires, músics i treballadors volen sentir-se orgullosos del Palau de la Música. Tothom hi col·labora, tothom hi juga a favor. Es parla del que es diu o del judici, però en paral·lel sempre hi ha hagut concerts, activitats, que han fet que mai es deixés de parlar de la música. —I tot allò pot tornar a passar? —Treballem perquè no. —Què s’ha fet? —Ha estat molt important recuperar la centralitat del cor. Però s’han fet moltes més coses. Durant un temps, el soci de l’auditoria sempre ens feia la broma que no es mirava cap altra institució tan a fons. Després del que ha passat, hem de ser exemplars. —Però això és ara, amb aquesta junta. S’han creat els mecanismes necessaris perquè no torni a passar d’aquí a un temps, quan la gent abaixi la guàrdia? —S’han creat comissions per a tenir-ho controlat. Hi ha una comissió de comptes que fa un seguiment molt proper de tota l’activitat econòmica. S’han canviat normatives importants. Per exemple, ara ja no es pot funcionar només amb una signatura. Hi ha d’haver la signatura de la presidenta, del director i del departament. I no només en la qüestió dels pagaments, també hem introduït aquesta metodologia en el desenvolupament de contractes i amb les coses que s’han de portar al patronat. Perquè passés una altra situació com la de Millet i Montull, hi hauria d’haver una gran complicitat entre molta gent. I això sembla impossible. —Però Millet tampoc no ho va fer sol… —És veritat, tenia uns còmplices. Però quan proposes una cosa d’aquestes no pot haver-hi una xarxa infinita, al final s’escapa per algun lloc. A més, aquest no és l’únic element que hem canviat. També hem volgut ser exigents i crear una comissió de bones pràctiques. Hem creat tot de mecanismes, des de la bústia de denúncies anònimes fins a posar en coneixement de tots els treballadors i membres de la junta les coses que podrien entrar en risc de frau. Hem fet un mapa de riscos per analitzar on podia passar. No tenim detectat cap frau, però constantment analitzem com en som, de lluny o de prop, que es pugui cometre. Tot això són mesures, algunes normatives i unes altres d’acció, que ens fan pensar que no hauria de repetir-se. —Per tant, ha aportat també coses positives… —En definitiva, tot el que ha passat ha estat també una oportunitat per a establir un model de gestió diferent, que probablement serà el que seguiran altres institucions. D’alguna manera, ens ha portat a aquesta necessitat de consens, de tenir en compte els grups que hi participen, de dotar-se de mecanismes molt forts perquè això no torni a passar. Ens ha obligat a ser pioners en aquesta matèria. Hem hagut d’anar per davant, amb uns mecanismes que d’aquí a uns anys, n’estic convençut, la societat els reclamarà a tots els equipaments culturals. —En el reportatge de TV3, la presidenta de l’Orfeó Català, Mariona Carulla, deia que la gent del patronat no es va creure la corrupció fins que van veure les factures. Ningú no en sospitava? —Sí, així ho van explicar també al judici. Hi havia una aparença de normalitat. Hi havia uns comptes auditats que semblava que eren correctes… —Però, per altra banda, hi havia cantaires i treballadors descontents amb la gestió… —Sí, hi havia cantaires descontents amb la gestió. I alguns treballadors anaven més enllà i tenien sospites més en ferm. Però també hi havia por de denunciar-ho. En aquests moments, el mecanisme de la bústia de denúncia garanteix que qui vegi una cosa estranya ho pugui denunciar. Ara els treballadors saben que aquesta informació va a una empresa independent que pot analitzar-la i obrir-ne una investigació. Això aleshores era impossible. —Com van aconseguir d’amagar les trampes? —Crec que va ser clau que la institució estigués dividida en tres entitats. Era importantíssim que hi hagués un consorci on només hi havia les administracions públiques, una fundació amb els mecenes i una associació amb els socis de l’Orfeó. Que fossin tres entitats separades feia que Millet i Montull poguessin jugar als trilers. Ara aquesta corrupció no la puc fer aquí, doncs la passo a una altra entitat. Anaven jugant amb els diners. I tot plegat va fer que fallessin els mecanismes de control. —També va fallar la comunicació? Si els treballadors ho veien, com és que els mecenes i les administracions no? —Cadascuna d’aquestes entitats tenia les mesures de control diferenciades. No parlaven entre si. No hi havia un pressupost conjunt. De fet, no quadraven ni els anys. Perquè unes anaven de setembre a setembre i les altres de gener a gener. Era impossible de fer un pressupost consolidat en aquest context. Hi havia molts elements que fomentaven l’opacitat. —En aquella època éreu a l’Auditori de Barcelona. Teníeu relació amb Fèlix Millet? —Amb ell personalment no, però les dues entitats havien col·laborat moltes vegades. Quan l’OBC va tenir l’oportunitat de fer una ronda de concerts amb Alexander Nevsky de Prokófiev, la vam fer amb l’Orfeó Català. I quan el Palau va celebrar el seu centenari, hi va haver un concert del Cor de Cambra dirigit per Jesús López Cobos i l’OBC. Hi havia col·laboracions en l’àmbit artístic. —Formàveu part del circuit cultural de la ciutat. Allà hi havia sospites? —No sospitàvem de frau. Com a mínim, jo no. Però sí que podia haver-hi una discrepància amb el tipus de gestió que s’hi feia. Aquell 23 de juliol, jo vaig ser una de les persones sorpreses. És veritat que no havia analitzat mai els comptes a fons, però des de fora no en teníem sospites. —Durant la presidència de Millet, els cantaires criticaven que es posés més atenció en l’edifici que no pas en els cors o la música. —Això ha canviat. L’edifici és important. És un patrimoni que permet de generar molts recursos, i és un material impressionant per al prestigi, hi ha artistes que vénen només per l’edifici. La decisió boja d’encarregar el Palau de la Música a Domènech i Montaner va ser una genialitat. Dit això, la gràcia és la part viva: les persones i, especialment, la gent que hi canta. Per això, els hem posats al centre del que fem com a institució. —En aquests deu anys de presidència de Carulla han començat molts nous projectes. Quins destacaríeu? —Hem fet moltes coses. L’espoliació s’ha convertit en una oportunitat per a renéixer i obrir noves línies d’activitat que abans no existien. Més enllà de la centralitat coral i d’una nova programació, una de les línies de les quals em sento especialment orgullós és el projecte social Clavé XXI. —Què és Clavé XXI? —Els equipaments culturals, a part de ser excel·lents, han de ser educatius i socials. Han de contribuir a millorar la societat mitjançant mecanismes educatius. Nosaltres hem posat en marxa aquest projecte social que vol proveir nens i nenes de professors de cant i de directors, tot donant-los l’oportunitat de cantar junts. Cantar en conjunt proveeix d’autoestima i fa créixer el sentiment de responsabilitat. Proveeix d’una sèrie de valors que després poden millorar les possibilitats de vida de les persones, continuïn cantant o no. Interactuar amb nens que, d’alguna manera, visquin situacions en què això no els sigui de fàcil accés ens va semblar interessant. Vam començar amb dos cors de trenta nens, com a projecte pilot, i ara són 2.000 nens i més de seixanta cors. —I pel que fa a la programació? —En aquest aspecte ha estat molt important la implementació de la figura del compositor resident. Són dues persones l’any, una de catalana i una altra d’internacional. Amb aquesta proposta volem ajudar a mostrar el millor de la composició que es fa a casa nostra, a la vegada que volem ensenyar aquí el millor que es fa al món. Però aquesta no ha estat l’única novetat, hem posat en marxa el nou cicle Bach. Un projecte que ens fa molta il·lusió, perquè teníem la sospita que darrere la creació de l’Orfeó i el Palau de la Música, Lluís Millet tenia l’obsessió de fer les grans obres de Bach que no s’havien fet mai a Catalunya, ni a l’estat espanyol. Tot era una excusa per a poder fer les grans obres de Bach. I no ens hem quedat en això, sinó que també hem incrementat un cicle d’intèrprets catalans i un cicle de formacions corals, perquè malgrat que hi havia concerts, no estaven agrupats. —I un dels canvis importants va ser la marxa de qui va ser director del cor de l’Orfeó Català durant divuit anys, Josep Vila. —Sí, Vila va fer una molt bona feina dins l’Orfeó. I el gran repte era saber qui el podia succeir. Un dels nostres objectius era aconseguir la màxima qualitat del cor, però també volíem internacionalitzar-nos. Però la persona que vingués havia de tenir una vocació pels cors amateurs. Pots buscar un director molt bo, però ha d’entendre que tu no busques professionalitzar els cors. Tot plegat ens va portar a trobar Simon Halsey, una aposta ambiciosa i innovadora. —Quin balanç en feu? —Molt positiu. I no tan sols per la internacionalització dels cors que ja havíem començat abans, i que sense dubte ens ajuda molt, sinó perquè Simon Halsey ha ajudat a crear una nova il·lusió dins la casa. Es pot comprovar en el fet que el traspàs de gent del Cor de Noies i del Cor Jove cap a l’Orfeó estava encallat, i això ha canviat. Ara cada any hi ha gent que passa al cor gran. I tot plegat ha fet que es pugui crear un sentiment d’equip entre l’Orfeó i l’Escola Coral. En Simon sempre diu que la cosa que li dóna més plaer és portar a terme projectes que involucrin tots els cors de la casa. Fa la broma de dir que sempre que el criden per dirigir un cor primer demana de crear una Escola Coral i un projecte social. En el nostre cas, ja ho tenia tot en marxa. Ara només calia treballar per millorar-lo. —Tots aquests canvis han fet que millori la qualitat dels cors? —Potser no sóc la persona més adient per dir-ho. Però quan dotes un cor de classes de cant i els proposes projectes motivadors amb els referents que tothom vol, aquest creix. També ha estat important la incorporació de gent jove formada a la casa. Aquest rejoveniment aporta qualitat a l’Orfeó. Tots els cors van creixent, però sobretot l’Orfeó, que és on va a parar tota la gent formada a l’Escola Coral. —I el futur? Què li espera, a l’Orfeó Català? —El futur és esperançador i ple de projectes. Hem de continuar amb la internacionalització, fent rondes arreu i treballant amb grans directors. —El futur també demana un Palau de la Música digitalitzat? —Sí, ens fa molta il·lusió el projecte del Palau Digital, que vol crear continguts dins aquest món que fins ara desconeixíem. En aquest projecte no oferirem concerts i prou, sinó també continguts específics per al format digital, que ens han de permetre d’acostar el cant coral i fer pedagogia de la música. Arribarà un dia que passarà més gent pel palau digital que pel palau físic. —Parlem de substituir el palau físic? —No, però el palau físic té una limitació d’espai òbvia; en canvi, l’altre ens permet d’arribar molt més lluny. Malgrat això, tenim clar que res no substituirà mai un concert en viu. Els anys seixanta hi havia qui deia que desapareixerien les orquestres. Asseguraven que els enregistraments i les discogràfiques eren de tanta qualitat que ja no caldria anar a un concert de música en viu. Cinquanta anys després, la realitat és una altra: les discogràfiques estan fetes miques, els enregistraments tenen moltes dificultats, però la música en directe continua ben viva. Res no la substituirà, però sí que és veritat que el Palau digital ens ofereix la possibilitat de contactar amb molta més gent.

Summary: Joan Oller: ‘Han passat deu anys i encara esperem sentència ferma’


El decret del govern per a limitar els preus dels lloguers, aprovat en plena campanya electoral, ha provocat crítiques dels altres partits i també el rebuig de la PAH i del Sindicat de Llogaters, que consideren que és contraproduent i insuficient per a satisfer les seves demandes. La PAH considera que és ‘un altre error històric’ que no servirà per punxar la bombolla del mercat immobiliari de lloguer. En un comunicat, l’organització assegura que la norma ‘funciona més com un titular de campanya que com una mesura efectiva i lamenta que s’ha impulsat ‘no només sense consensuar-la amb la resta de partits polítics, sinó també d’esquena als moviments socials i els col·lectius’ que treballen pel dret a l’habitatge. La PAH diu que el text ‘no tindrà una eficàcia real’ perquè es pren ‘com a punt de partida la mitjana de lloguers d’un barri o municipi, assumint les pujades abusives dels últims anys’ i li afegeix ‘un increment del 10% a aquell preu’. Així, afirma que amb el text aprovat, la Generalitat ‘assumeix aquests increments abusius sense tenir en consideració les rendes de les famílies ni buscar-ne una imprescindible reversió’. Per la plataforma d’afectats per la hipoteca, tampoc estan justificades les excepcions que inclou el decret, en el cas de pisos o cases amb vistes, piscines o jardins o de nova construcció o reforma. La PAH també considera ‘escandalós’ que totes les renovacions de lloguer o nous contractes al mateix habitatge quan finalitza l’anterior poden estar exemptes del topall de preu. ‘És totalment intolerable, ja que la Generalitat legitima de facto les abusives pujades que s’han produït aquests últims anys’, afirma l’organització. Finalment, també lamenta que la iniciativa no conté un règim sancionador per penalitzar els incompliments, cosa que, diu, deixa els llogaters assumint tots els costos judicials d’un possible procediment civil. Per la PAH, la iniciativa respon ‘a un anunci bomba en plena campanya electoral als municipis de Catalunya’ i a un ‘intent de calmar les aigües entre els dos socis de govern’, d’ERC i JxCat. Per la seva banda, el Sindicat de Llogaters ha advertit que el decret deixa fora la immensa majoria de contractes, ‘per no dir la totalitat’. ‘Cap dels contractes vigents estarà regulat. Si segueixes vivint al mateix habitatge i signes un contracte nou, la propietat podrà optar per no acollir-se a la regulació si així ho desitja’, apunta el sindicat, que afegeix, a més, que el decret ‘inclou un munt d’excepcions’ de diferents tipus pels nous contractes, com ara si és d’obra nova o si hi ha una rehabilitació integral. Al seu parer, aquesta regulació és una ‘farsa’ que la Generalitat ha aprovat sense dialogar amb el moviment per l’habitatge. També ha criticat que el decret no contempli cap sanció en cas d’incompliment de la llei i que l’única sortida que deixi als llogaters és portar el propietari a judici. Així mateix, el sindicat lamenta que la regulació es faci en base a l’Índex de Referència de la Generalitat, un índex, diu, basat en els preus de mercat actuals i, per tant, ‘irreals, de bombolla’. ‘Aquest decret és el resultat d’haver treballat d’esquenes a la ciutadania, i molt particularment al moviment per l’habitatge’, conclou el sindicat, que insisteix que el govern ‘no regularà els preus, sinó que anima perquè segueixin pujant’. Per tot plegat demanen al Departament de Justícia que s’asseguin a parlar amb ells i amb les organitzacions socials i que garanteixin un índex de preus del lloguer vinculat als ingressos de la població, universal i d’obligat compliment.

Summary: La PAH i el Sindicat de Llogaters critiquen durament el decret del govern sobre la limitació del preu dels lloguers


Avui, tots els grups parlamentaris del Parlament de Catalunya tret del PP i Ciutadans, han registrat una proposició de llei per la protecció integral dels alertadors de corrupció. Ho han fet per mitjà del col·lectiu anticorrupció Xnet, que va destapar el cas de les ‘targetes black’. Quan s’aprovi –hi donen suport 95 diputats dels 135 de l’arc parlamentari– es considerarà alertador qualsevol persona amb la convicció raonable de tenir coneixement sobre una informació relacionada amb corrupció i que la comuniqui a un tercer, sigui l’administració, la justícia o un canal de recepció d’alertes –com la bústia anònima de denúncia d’abusos de l’Ajuntament de Barcelona. La llei preveu un règim sancionador per a assegurar l’anonimat de l’alertador, amb sancions econòmiques que poden arribar als 100.000 euros. El text legal presentat avui especifica que no tindrà la consideració d’alertadora la persona que actuï com a tal a canvi d’una remuneració econòmica o contraprestació patrimonial de qualsevol mena. Amb aquesta excepció, serà irrellevant la motivació de l’alertador. Segons Xnet, el 70% dels casos de corrupció no els destapen les institucions encarregades sinó persones. El text legal coordinat pel col·lectiu s’ha basat en els estàndards normatius més avançats sobre la qüestió, com és el cas d’Irlanda, Holanda i Grècia. ‘La plantilla ha estat perfectament adequada a les competències de la Generalitat de Catalunya’, diuen. Un cas d’alertador de corrupció és Ana Garrido, ex-directora de l’àrea de Joventut de l’Ajuntament de Boadilla del Monte (Madrid) i que el 2007 va denunciar moviments irregulars al seu municipi. Allò es va acabar convertint en el cas Gürtel. Com que cap llei protegia el seu anonimat, aquella denúncia li va canviar la vida: ‘Les vides dels denunciants de corrupció semblen una pel·lícula de terror’, deia en aquesta entrevista a VilaWeb.

Summary: L’alertador de corrupció tindrà aviat una llei catalana que el protegirà


La vicepresidenta de la Generalitat valenciana, Mónica Oltra, ha apuntat aquest divendres, preguntada per les últimes decisions del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana (TSJCV) que han paralitzat el decret de plurilingüisme i han atorgat cautelarment concerts de Batxillerat a dos centres, que ‘un tribunal no pot ser una segona cambra’, ja que ‘per a prendre decisions polítiques cal presentar-se a les eleccions, i és obvi que els magistrats del TSJCV no s’han presentat eleccions’. ‘Pagar una plaça pública i una altra privada per a un sol xiquet és balafiament de diners’, ha subratllat la vicepresidenta, qui a més s’ha referit als 1,1 milions d’euros que s’estima que costen els concerts per aquests centres durant els pròxims dos anys i que servirien, ha indicat, per a retirar de diversos centres públics els barracons. Oltra s’ha manifestat en estos termes en declaracions als mitjans després de la roda de premsa posterior al ple del Consell a Alacant. La també portaveu del Consell ha afirmat que l’Executiu acata la resolució del tribunal, però considera que ‘este Govern no té per què pagar dos vegades pel mateix’. La vicepresidenta ha assegurat que ‘hi ha qüestions que formen part de l’àmbit de les decisions polítiques i unes altres de les decisions judicials, i convé no barrejar-ho’, ja que la separació de poders ‘està molt ben inventada’. ‘En una etapa educativa no obligatòria i havent-hi oferta pública suficient, s’acaba un concert, un acord amb una empresa privada, i el Govern, que és el competent, decidix que no necessita contractar amb un col·legi privat perquè té places suficients en la xarxa pública’, ha explicat Oltra, qui ha insistit que es tracta d’una decisió en l’àmbit polític que competix a l’Executiu.

Summary: Mònica Oltra: ‘Un tribunal no pot ser una segona cambra, per a prendre decisions polítiques cal presentar-se a eleccions’


Aquest vespre s’ha fet un acte de l’ANC i Òmnium Cultural al carrer del Bruc de Barcelona en protesta per la sentència contra el procés. Els manifestants hi han aixecat els mòbils amb els llums encesos i alguns han dut espelmes. Després d’una seguda i un minut de silenci, hi han actuat Joina, Marcelina Bosch i Gemma Humet. Tot seguit Irene Martín, Magda Oranich i Pere Mas han llegit cartes dels presos polítics; familiars de Dolors Bassa, Raül Romeva i Jordi Turull també han fet arribar les seves paraules. Després, Lluís Llach ha cantat ‘L’estaca’ i ha actuat Cesk Freixas. Elisenda Paluzie i Marcel Mauri (presidenta de l’ANC i vice-president d’Òmnium) han llegit més cartes dels presoners. Prop de la concentració hi ha càrregues policíaques contra els manifestants. S'acaba l'acte amb l'Estaca, cantada per @lluis_llach Gràcies als milers de persones que han participat en aquesta nova acció de rebuig des de la lluita noviolenta#HoTornaremAFer pic.twitter.com/EcwskBsayi — Òmnium Cultural (@omnium) October 15, 2019 ⬛⬜🎥 Seguda i minut de silenci al carrer del Bruc de Barcelona. #ObjectiuIndependència pic.twitter.com/rTs5Vmx9LV — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 15, 2019 1974? pic.twitter.com/xcHEN9SbLV — Antras Bernat (@bernatantras) October 15, 2019

Summary: Acte multitudinari de l’ANC i Òmnium a Barcelona


Una turista de 27 anys ha denunciat davant els Mossos d’Esquadra haver estat violada aquesta matinada per tres individus a la platja de Platja d’Aro en sortir d’un pub d’aquesta localitat de la Costa Brava. Segons fonts de la investigació, al voltant de les 06.38 els Mossos han rebut una trucada que els alertava que una turista havia estat violada per tres desconeguts a la platja de Platja d’Aro. S’han desplaçat fins al lloc diverses patrulles, i la víctima, una dona francesa de 27 anys, els ha explicat que havia sortit de festa amb una amiga, que havien estat en diversos locals i que en un moment concret ella havia d’un pub i tres desconeguts l’havien abordat. Segons el relat de la víctima, els tres homes l’han portat per la força fins a la platja i allà l’han agredit sexualment. Quant ha pogut, la víctima ha demanat ajuda i els que l’han atès han alertat a la policia. Després d’escoltar el relat, una ambulància del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) ha traslladat la dona fins a l’Hospital de Palamós i els Mossos han obert una investigació. Estan buscant possibles testimonis dels fets i imatges de càmeres de seguretat que puguin ser utilitzades per identificar i localitzar als presumptes agressors.

Summary: Una turista denuncia haver estat violada per tres homes a Platja d’Aro


En aquesta última setmana de campanya, la conversa entre el ministre d’Interior Jorge Fernández Díaz i el director de la Oficina Antifrau de Catalunya, Daniel de Alfonso, ha estat el centre del focus mediàtic. La gravació mostra l’ús d’institucions públiques per motius polítics més enllà de les competències de cada òrgan. Però aquest escàndol no ha estat ni molt menys, l’única mostra a l’estat d’ús del poder per una causa política. L’aparell estatal contra l’independentisme i l’autogovern català. Amb el viratge ideològic de CDC, després de la manifestació massiva de l’11 de setembre de 2012 i la negativa al pacte fiscal, es va formar un grup de policies exclusivament per a combatre l’independentisme. El desembre de 2012 el diari El País ja publicava un article sota el nom “Conjura policial contra el soberanismo”, que recollia l’existència d’aquest grup de policies, emparats per dirigents del govern i del PP, que tenien com a objectiu elaborar informes contra polítics independentistes i el seu entorn. Aquests informes eren anònims i utilitzaven dades reals, així com també dades sense verificar i fins i tot informació atribuïda a fonts anònimes, sense contrastar, i en molts casos falses. El grup filtrava els documents a mitjans afins, aconseguint un ressò mediàtic i pressionar per obrir una investigació judicial. Exemples serien un informe fals de la UDEF contra Artur Mas durant la campanya de 2012 o les acusacions de tenir comptes a Suïssa per part de l’ex alcalde de Barcelona, Xavier Trias. Aquest grup, conegut com policías patrióticos, el formarien una trentena d’agents i actuarien impunement. Més enllà de no signar els informes, no hi ha un control de les actuacions i obvien diferents lleis i jurisprudència que marquen que els cossos de seguretat de l’estat han d’actuar amb absoluta neutralitat política i imparcialitat, així com no es pot iniciar una investigació sense indicis. No es pot investigar un objectiu per a veure què es troba. El grup es complementa amb l’actuació d’altres instruments de l’estat. En la consulta del 9-N la Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya es va oposar per unanimitat a la querella contra Artur Mas, ja que consideraven que no havia una base sòlida. Però finalment van acatar la decisió de presentar-la amb la intervenció del fiscal general de l’estat, Eduardo Torres-Dulce. Poc després el fiscal general dimití. Una querella que ja havia estat anunciada per la presidenta del PP català, Alicia Sánchez-Camacho. Tot i ser teòricament un òrgan totalment independent a la política. Dins de la justícia caldria recordar el cas del president del Tribunal Constitucional, Francisco Pérez de los Cobos, militant del PP fins i tot quan ja ocupava un seient en el TC. El magistrat assegurava que “no hay en Cataluña acto político que se precie sin una o varias manifestaciones de onanisme” o “la única ideología capaz de seguir produciendo pesadillas es el nacionalismo”, tot i això es va considerar que aquests fets no afectaven la imparcialitat ni tant sols en les decisions sobre polítics independentistes. Cal afegir a més el vet que ha patit ERC en la comissió de secrets oficials del Congrés, ja que és necessari “un plus de lleialtat amb l’Estat”. Per tant trobem una estructura estatal que va més enllà de la independència i el correcte funcionament de l’estat i que actua contra una opció política democràtica. La fi del regnat del PP al País València. Si hi ha un exemple de govern que ha actuat amb un poder més enllà de l’estrictament polític, creant una xarxa d’interessos i corrupció, ha estat el Partit Popular al País Valencià. Fins a les eleccions a les Corts i municipals de 2015, quan es va posar fi a vint anys de govern del PP a la Generalitat Valenciana, vint anys a l’ajuntament d’Alacant i vint-i-quatre anys de govern a l’ajuntament de València i Castelló. Aquest 2016 aflorava una nova trama de corrupció del PP al País Valencià, que ha portat a la detenció de l’ex president de la Diputació de València, Alfonso Rus, així com l’encausament (ara anomenats investigats) de tots els regidors del PP a l’ajuntament de la capital del Túria i la secretaria del Grupo Municipal del PP i mà dreta de Rita Barberà, Mari Carmen García Fuster. Les fonts de la investigació concloïen que el PP actuava com “una organització criminal”, segons la SER. Els regidors feien aportacions de 60€ al mes i 1.000 abans de les municipals, que suposadament era retornat en diner negre. Aquesta seria una manera de blanquejar diners rebuts de comissions d’empreses que pagaven il·legalment a canvi de contractes públics. Aquests diners haurien servit per finançar les campanyes electorals dels populars, pel finançament del partit però també per l’enriquiment personal dels membres de la trama. La trama aniria més enllà i s’estendria per municipis i institucions de tot el país, amb cinc caixes de diners negres que ingressaven desenes de milions d’euros de comissions a canvi de contractes públics. La investigació sorgeix a partir d’una denuncia presentada per EUPV al Fiscal Anticorrupció el juliol de 2014, amb deu hores de gravació registrades per Marcos Benavent, ex gerent d’Imelsa, dependent de la Diputació de València, que va reconèixer haver pagat comissions. A aquesta causa es suma el cas Gürtel, amb peces a València i a Madrid, que té la xifra record de 186 imputats. Un cas de finançament il·legal que s’estima que va desviar 120 milions d’euros, 48 milions dels quals van ser blanquejats. D’aquest cas ha sorgit el Cas Bárcenas, de sobresous a alts càrrecs del PP a nivell estatal. En aquests anys, hi ha hagut grans escàndols en traspassar els governs les seves línies d’actuació, intervenint en altres organismes públics amb total impunitat. Fins el seu tancament el 2013, Canal 9 havia estat acusada constantment de manipulació al servei del PP, a més de diversos escàndols com que s’arribés a pagar 60.000 euros per cada hora de programació o de malbarataments en adjudicació de llicencies, com la del a Fórmula 1, que va arribar a costar 41 milions d’euros (quan teòricament havia de costar 0€). El cas més extrem del poder impune del partit és l’accident del metro de València 2006, que va ocasionar 43 víctimes. Tot i l’accident, el canal 9 no va canviar la programació el dia de l’accident per la mà del govern, com va ser denunciat pels propis treballadors posteriorment. A més es va denunciar en aquest cas l’ocultació de proves (com el llibre d’averies del tren), entrenaments i alliçonaments a treballadors de cara a la comissió d’investigació, així com intentar comprar familiars de víctimes perquè no acudissin als tribunals. Ferrocarrils de la Generalitat podrien haver incomplert la normativa de seguretat, fet clau en l’accident. Durant aquests anys es podrien afegir la presumpte trama de factures falses del cas Terra Mítica, irregularitats en la gestió de la Fórmula 1, així com comissions il·legals en l’opera de València. També es podria destacar la proposició no de llei que prohibia qualsevol iniciativa parlamentaria amb la denominació de “País Valencià”. Andalusia, el feu del PSOE. El cas més mediàtic del PSOE són els del ERE’s i la dels cursos de formació a Andalusia, comunitat autònoma que governen des de que van assolir l’autonomia. Els el dels expedients de regulació d’ocupació (ERE), suposadament amb més de 130 milions d’euros defraudats i 170 imputats, entre els quals els presidents de la Junta d’Andalusia José Antonio Griñán i Manuel Chaves. Teòricament es desviaven fons públics per part del PSOE, que havien d’anar a empreses amb problemes, però una gran part d’aquests diners es van destinar a prejubilacions fraudulentes a persones que mai havien treballat a les empreses beneficiades, ajudes a empreses que no complien les condicions per accedir als fons (ja que no presentaven ERE), així com comissions en els intermediaris entre la Junta i treballadors (consultores, asseguradores, bufets d’advocats, sindicats, etc.), afins al govern socialista. A aquest cas es suma el frau dels cursos de formació per a desocupats. Cursos que la Junta va pagar però que mai es van realitzar, com tampoc van exigir justificació de la realització ni es va demanar la devolució del fons. El cas s’ha estès per tota la CCAA, amb 17 empreses implicades i 200 persones sota investigació, que podrien suposar 2.000 milions d’euros de frau. Els fons procedien de la Unió Europea (1.720 milions) i de l’estat (1.155 milions). La família real i els negocis. El cas més rellevant de la família real ha estat el Cas Nóos, que si no hagués hagut la presencia d’un membre de la família real no s’hagués pogut produir. El cas ha implicat a la infanta Cristina, germana del rei, i al seu marit, Iñaki Urdangarin. L’Institut Nóos era una organització sense ànim de lucre, presidida per Urdangarin, que va desviar diners públics de diferents administracions a través d’empreses pantalla. O sigui, que es contractaven a ells mateixos per desviar a diners. Una d’aquestes empreses pantalla era Aizoon, de la qual la infanta Cristina era copropietària al 50%, a més de ser directiva de Nóos. Urdangarin i el seu soci Diego Torres haurien rebut 5,8 milions d’euros de l’Institut Nóos, que teòricament era sense ànim de lucre, a més d’haver signat convenis irregulars, ja que no es van convocar concursos públics. Segons Diego Torres la família real hauria estat clau per aquesta trama, assegurant que s’havien arribat a reunir al Palau de la Zarzuela, residencia dels monarques. Aquest fet demostraria la tutela de les activitats del seu gendre per part del rei, i que aquest utilitzava la seva pertinença a la família real per a fer negocis. Els governs del PP a les Illes Balears i al País Valencià van ser els que més van col·laborar amb l’Institut Nóos. Aquest cas va sorgir com una peça del cas del sobrecost de 42 milions en la construcció del velòdrom Palma Arena durant l’etapa de Jaume Matas a les Illes Balears. Més enllà d’Urdangarin, la germana del rei Joan Carles I, els papers de Panama han mostrat que Pilar de Borbón va presidir una companyia amb seu a Panama mentre va durar el regnat del seu germà. Aquesta va ser creada l’agost de 1974, un mes després que Joan Carles I assumís interinament la figura de cap d’estat fins cinc dies després de la proclamació de Felip VI. La fi de l’oasi català. El 27 de gener de 2015, a la comissió sobre frau fiscal i la corrupció política, el tinent coronel retirat, José Matas, possible home del CNI, destinat dues dècades a Andorra, va assegurar que les gran fortunes catalanes amagaven fins a dos bilions de pessetes a Andorra, amb passivitat estatal, tal com recordava l’Anuari de Silencis Mediàtics de 2015. Aquestes declaracions es complementen perfectament amb les declaracions de l’ex fiscal anticorrupció, Carlos Jiménez Villarejo, que assegurava que els fiscals generals de l’estat nomenats pel PSOE li van prohibir investigar a Pujol. Els dos casos mostren una època de silencis i d’ocultar qualsevol escàndols de les elits catalanes per part de l’estat espanyol que es va acabar en un primer moment amb el cas Palau el 2009 i definitivament el 2014 amb la declaració sobre la ocultació de diners a Andorra per part de Jordi Pujol. Aquest fet es va produir en el moment en que Pujol va abandonar l’encaix a Espanya que havia defensar fins el moment i va assumir les tesis independentistes. Plana el dubte si aquest hagués sortit mai a la llum i seguiria protegit per l’estat si encara es mostrés contrari a l’independentisme. El 2009 va sortir a la llum el cas del Palau de la Música, on el president de la Fundació de l’Orfeo, Fèlix Millet i el seu col·laborador Jordi Montull haurien desviat fins a 35 milions d’euros en una dècada. En aquest cas hi ha imputat l’ex tresorer de CDC, Daniel Osàcar, així com el que fou secretari de Comunicació de la Generalitat, Marc Puig. El partit hauria rebut comissions de Ferrovial a través del Palau a canvi de concessions, un total de 3,3 milions desviats, fet que va obligar a posar com a aval la seu central de CiU en aquell moment. Segons gravacions del cas Pretoria el veritable responsable del finançament seria Germà Gordó, home de Luís Prenafeta en aquell moment. Complementàriament al cas Palau trobem el cas Hotel del Palau, un delicte en que la denuncia de la regidora per Ciutat Vella, Itziar González va mostrar una de les cares més fosques de l’etapa socialista a l’ajuntament de Barcelona. Després de declaració de Pujol, diversos membres de la família han estat imputats, com Oriol Pujol, que suposadament va participar en una trama per obtenir concursos de concessions de ITV i que hagués mogut prop de cinc milions d’euros, estant també imputats el que era número dos de la Diputació de Barcelona, Josep Tous (CDC) o el sudirector de Seguretat Industrial de la Generalitat, Isidre Marsalles. També ha estat imputat Jordi Pujol Ferusola per un delicte de blanqueig de capitals i contra la hisenda pública, on segons la seva exnòvia María Victoria Álvarez feia viatges a Andorra amb bosses plenes de diners, com va recollir la gravació de la Camarga, que va tenir la participació de la presidenta del PP català, Alicia Sánchez- Camacho. També el 2009 va sortir a la llum el cas Pretòria per un suposat delicte de suborn, corrupció urbanística i blanqueig de diners que va portar a la detenció de l’alcalde de Santa Coloma Bartomeu Muñoz (PSC), el regidor d’Urbanisme Manuel Dobarco (PSC), l’ex conseller de Finances Macià Alavedra (CiU), l’ex secretari general de la Presidència Lluís Prenafeta (CiU) o l’ex diputat socialista Luis Andrés García, conegut com Luigi, que haurien obtingut un beneficis milionaris. El cas Mercuri de corrupció urbanística de l’any 2012 va afectar a l’ex alcalde de Sabadell Manuel Bustos o el número dos del PSC, Daniel Fernández, amb un total de 26 imputats entre empresaris, polítics, funcionaris i advocats. Altres casos serien el cas Clotilde, el cas Pallerols, Cas Adigsa i un llarg etcètera fins a sumar 128 causes de corrupció polítiques i econòmiques a Catalunya. A Espanya el total ascendia a 1.661 causes i prop de 500 imputats el 2014, però dels quals només vint estaven a la presó. Amb el cas d’aquesta última setmana la impunitat associada al poder sembla que no acaba.

Summary: L’ús partidista de l’estat, una constant política a Espanya


Aquesta setmana arriba a les llibreries la novel·la que fa quatre de Najat El Hachmi, que va néixer a Nador (Marroc) el 1979 i va arribar a vuit anys a Catalunya, a Vic. Avui és llicenciada en filologia àrab per la Universitat de Barcelona i una de les novel·listes actuals a tenir en compte. Fins ara ha publicat les novel·les L’últim patriarca (premi Ramon Llull, Planeta, 2008), La caçadora de cossos (Planeta, 2011) i La filla estrangera (Edicions 62, 2015). Podeu llegir les primeres pàgines de la nova novel·la, Mare de llet i de mel (Edicions 62). Ens en parla Pilar Beltran, editora d’Edicions 62: La Fatima som tots, me too. A l’epíleg de La filla estrangera (2015), la narradora anunciava: ‘Escriuria la història de la mare i així podria ser jo sense ser per ella però també ser jo sense ser contra ella.’ Tres anys, hi ha esmerçat Najat El Hachmi, a escriure Mare de llet i mel. El resultat és admirable i significa un gran salt endavant, que ja és dir, respecte del que havia escrit fins ara. Salt endavant perquè en aquesta novel·la l’autora amplia i aprofundeix el món referencial en el qual s’havia mogut fins ara, i quan parla de la maternitat ho concreta en les vivències d’una dona del Rif, la Fatima. Ella dóna veu a tot un conjunt de dones que, massa sovint, passen desapercebudes. Amb la Fatima de protagonista, El Hachmi ho aprofita per mostrar la riquesa de tot un món completament oblidat. Ella mateixa ho ha dit: ‘En el món de les dones musulmanes hi ha molta vida que ningú no ha explicat. Està amagada, i jo mateixa tenia les meves pors a l’hora d’explicar-ho.’ I ho fa reivindicant un lloc i una veu per a unes dones que no han tingut mai ‘una habitació pròpia’. Una novel·la feminista, doncs, que ens ofereix una visió exhaustiva i convincent de què implica ser dona avui dia. Najat El Hachmi és una de les autores més sòlides del nostre panorama literari. Entronca amb la tradició de la literatura catalana i internacional més reivindicativa i amb voluntat literària: de Mercè Rodoreda i Montserrat Roig a Junot Diaz i Siri Hustvedt. Pocs escriptors poden retratar la complexitat identitària i mostrar la diversitat social i cultural de la nostra societat amb el talent i la intensitat amb què ho fa ella. Llegiu-la. Pilar Beltran, editora

Summary: Avançament editorial: ‘Mare de llet i de mel’ de Najat El Hachmi


Científics experts en canvi climàtic avisen que fenomens com el temporal Glòria que ha assotat el país aquesta setmana i n’ha arrasat part del litoral poden ser més freqüents i més intensos en el futur. ‘Hem de començar a pensar que l’excepcionalitat possiblement s’ha acabat’, afirma l’investigador del Consell Nacional d’Investigacions Científiques (CSIC) Rafael Sardá, que treballa al Centre d’Estudis Avançats de Blanes (CEAB). ‘El Glòria és un bon exemple de l’augment de la temperatura i del canvi climàtic en situació d’emergència. Temporals com aquest poden anar a més i el que queda clar que va a més és la intensitat dels fenomens adversos’, afirma la catedràtica en Física de l’Atmosfera de la Universitat de Barcelona (UB), Maria Carme Llasat. Els científics demanen un ‘canvi de xip’ davant de la crisi climàtica i entendre que no es pot actuar com abans. Per a Sardá, la relació actual amb la natura és ‘com anar al supermercat’. La Tordera és un riu que normalment porta poc cabal i només l’incrementa quan plou molt al Montseny. El desbordament d’aquest dies, conegut com a ‘torderada’, es considera un fenomen excepcional perquè passa cada cinquanta anys o més, però aquest període de retorn serà possiblement més curt en el futur. ‘Aquesta vegada s’han conjugat el vent, la neu, la pluja i el temporal del mar en un fenomen molt intens i extens i això no és en absolut normal’, afirma Llasat. Per a la catedràtica de la UB, el temporal Glòria ‘té la manifestació pròpia del canvi climàtic’. ‘Les temperatures elevades s’estan produint i la temperatura del mar també puja. La major quantitat de vapor d’aigua a l’atmosfera augmenta la possibilitat de precipitacions més intenses. Tot i que hem de comprovar-ho amb més sèries, les característiques que té el Glòria entren de ple en el que pot ser conseqüència del canvi climàtic’, explica. Sardá relata que temporals com el Glòria depenen molt de l’estat i la temperatura del mar, lligades a l’escalfament global, i adverteix que si no s’emprenen canvis radicals, la temperatura de la Terra continuarà augmentant amb un canvi d’ordre de magnitud: si en 200 anys va pujar 1 grau, ara aquest increment es produirà en uns 20 o 25 anys. És una de les grans amenaces de l’emergència climàtica. ‘El temporal que hem patit aquesta setmana no tindrà res a veure amb els que podríem tenir d’aquí a 25 anys si no canviem dràsticament el nostre comportament’, alerta el científic del CEAB. Aquest expert en gestió ambiental destaca que un altre dels grans problemes és que les poblacions estan molt exposades a l’impacte d’episodis com aquests perquè van construir en zones inundables, àrees per on normalment no hi baixa aigua però que són parts dels rius. Sardá apunta que, en aquesta situació, i davant d’episodis que possiblement seran més forts, la població serà més més vulnerable. Sardá considera que, davant de la destrucció del temporal Glòria, no és moment per prendre decisions ‘en calent’ i reconstruir de seguida els sistemes com eren fins ara. Si bé s’hauran de reparar aquelles infrastructures i instal·lacions que siguin més urgents per recuperar la normalitat, el doctor en Ecologia Marina demana repensar el model de planificació territorial tenint en compte el context de crisi climàtica, ja que no es pot actuar com fins fa 20 o 30 anys. En aquest sentit, recalca que les polítiques ambientals europees d’aquest segle són molt diferents de les del passat. Ara, les polítiques de la Comunitat Europea se centren en quin mar, litoral o rius volem sense causar-hi danys, mentre que abans buscaven com disminuir l’impacte de l’activitat econòmica i social sobre el medi, contraposa l’investidor del CSIC. ‘Hi ha una desconnexió molt forta entre el que obliguen les polítiques europees i el que fem i això és perquè l’administració va molt lenta’, afirma aquest expert. Davant d’aquest potencial devastador, Sardá assenyala que la societat té ara a les seves mans canviar aquesta situació i confia que és capaç de fer-ho però que cal de forma urgent un canvi de mentalitat. ‘Posaria la mà al foc que molts municipis costaners estan fent reunions d’urgència ara mateix per veure què han de demanar, com per exemple sorra per a les platges. Estan comprant al supermercat. Tu no pots gestionar el territori i la natura com si fos un supermercat, perquè la natura ens domina sempre. En algun moment això petarà. Ara ho ha fet i tornarà a passar’, alerta. Per a l’investigador del CSIC, s’ha de pensar en la gestió territorial de forma integral, de manera no fragmentada, per ecosistemes i entenent que els deltes i els rius són sistemes dinàmics, amb un comportament que l’activitat humana ha d’acceptar, perquè en cap cas podrà controlar. Llasat coincideix que no es pot actuar com abans i apunta que s’han d’acceptar situacions com, per exemple, que en el futur no es podran renovar totes les platges i buscar maneres de compensar-ho. La catedràtica de la UB demana canviar el model de producció energètica i de consum i comprendre la petjada ecològica de la nostra activitat per intentar ‘disminuir els factors que causen el canvi climàtic vinculat a l’activitat humana’. També insta a no desmoralitzar-se ni acomodar-se davant del fet, per exemple, que grans potències no vulguin fer res davant de l’emergència climàtica. ‘Cadascú ha d’actuar i és molt important sensibilitzar i apoderar per trobar noves solucions, en aprofitament de recursos o economia circular, per exemple. Les noves generacions poden dir-hi molt en aquesta recerca de solucions que potser a nosaltres, que som més grans, ni se’ns ocorren’, anima. Per això, la catedràtica en Física Ambiental recala en la importància de la solidaritat i les aliances: ‘El canvi climàtic és un problema que hem d’afrontar tots junts’.

Summary: Científics avisen que episodis com el Glòria seran més freqüents i intensos: ‘L’excepcionalitat possiblement s’ha acabat’


El Tribunal General de la Unió Europea (TGUE) ha desestimat les mesures cautelars de la defensa d’Oriol Junqueras, que va recórrer contra la decisió del Parlament Europeu de privar-li d’exercir els drets com a eurodiputat després de la decisió del Tribunal Suprem espanyol de mantenir-lo empresonat. El TGUE és un dels dos organismes que formen part del Tribunal de Luxemburg, i el juliol va prendre la mateixa decisió respecte de Carles Puigdemont i Toni Comín. El fet de refusar les cautelars no implica que el tribunal resolgui sobre el fons de la qüestió, que serà objecte d’anàlisi els pròxims mesos. Ara, la defensa de Junqueras pot recórrer contra la denegació de les cautelars al Tribunal de Justícia de la UE, tal com van fer Puigdemont i Comín. En aquell cas, però, encara no eren reconeguts com a eurodiputats, a diferència de Junqueras ara. El TGUE argumenta que l’anul·lació del mandat ‘resulta exclusivament d’una decisió de les autoritats nacionals  i que el Parlament Europeu no és competent per qüestionar-ho’. El Vicepresidente del #Tribunal general desestima la demanda de medidas provisionales del Sr. #junqueras i Vies, en relación con la vacante de su escaño en el #Parlamentoeuropeo @Europarl_ES pic.twitter.com/LcdgKtukvj — EU Court of Justice (@EUCourtPress) March 3, 2020

Summary: El Tribunal General de la UE refusa les mesures cautelars de Junqueras per a recuperar l’escó d’eurodiputat


La Comissió Islàmica d’Espanya (CIE) ha alertat que la decisió adoptada per diverses localitats de França de prohibir el burquini —banyador especial per dones que només deixa al descobert els peus, les mans i la cara—, fomenta la islamofòbia, i nega que aquesta peça sigui antihigiènica i que oprimeixi la dona, de manera que demana més educació per evitar aquest tipus de debats. ‘Sí, per descomptat,  fomenten la islamofòbia. És molt més raonable el que estem fent a Espanya’, ha assegurat el president de la Comissió Islàmica d’Espanya (CIE), Riay Tatary, en declaracions a Europa Press, referint-se a la legislació espanyola on no es prohibeix l’ús del burquini perquè directament no es regula. Pel que fa al veto a aquesta peça al parc aquàtic espanyol Aquabrava de Roses (Girona) per accedir a les atraccions, Tatary ho considera ‘bastant comprensible’ perquè la prohibició de llançar-se pels tobogans amb aquesta peça busca ‘vetllar per la seguretat’ de les dones. Tot i això, no comprèn ‘l’escàndol terrible’ que desperta l’ús del burquini en un espai públic com és la platja, un enrenou que, segons recorda, ja es va fer públic fa uns anys quan es va veure aquesta peça per primera vegada en les costes espanyoles. ‘Després la gent s’hi va acostumar’, afegeix. Sobre els arguments que argüeixen alguns contra l’ús d’aquest banyador musulmà indicant que no és higiènic o que és una forma d’opressió a la dona, Tatary ho nega. ‘No és veritat’, subratlla, i alhora defensa que la decisió de la dona musulmana per acudir a la platja amb aquest vestit és ‘lliure’. ‘La dona és lliure de prendre la decisió, deixem ja de ser patriarques. Diuen que la dona està obeint i ells es converteixen en els patriarques, prohibint-los. Deixeu-les lliures’, reclama el president de la CIE.

Summary: Musulmans de l’estat espanyol alerten que prohibir el burquini fomenta la islamofòbia


Al cap d’un mes i mig d’haver-se emès la sentència contra el procés, JxCat, ERC i la CUP han aprovat al Parlament de Catalunya una resolució per a refusar-la, després de setmanes de retrets mutus sobre l’ajornament de la iniciativa i la manera com havien d’esquivar la suspensió d’una part decretada pel Tribunal Constitucional espanyol. Els partits independentistes han volgut evitar una desobediència oberta al vet del TC a l’autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la reivindicació de la sobirania del poble català. Les tres forces no han acordat finalment cap text conjunt per a esmenar la suspensió del TC, però han votat a favor de totes les esmenes que han presentat separadament, que coincideixen a rebutjar la suspensió. Finalment, la cambra ha exigit la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats i ha expressat la indignació pel que considera que ha estat una sentència injusta que limita l’exercici dels drets fonamentals i forma part de la deriva autoritària de l’estat espanyol. També han qualificat de ‘escàndol democràtic’ la condemna de Carme Forcadell per haver permès que al parlament es ‘pogués parlar de tot’. Els comuns s’han abstingut en la votació, el PSC i el PP hi han votat en contra i els diputats de Cs han sortit de l’hemicicle. Fonts de JxCat, ERC i la CUP han justificat el fet que no hagin acordat cap transacció unitària dient que volien evitar que Cs i els altres grups anomenats constitucionalistes forcessin la mesa a tornar-se a reunir per a acceptar-ne la tramitació. Els tres grups havien presentat una alternativa molt similar per encarar la suspensió del Constitucional. Consistia a refusar la suspensió del TC i a esmentar tot seguit l’incís retirat pel mateix tribunal. Com que es tracta d’una cita de la part suspesa i no d’una reiteració del dret d’autodeterminació ni de la reprovació de la monarquia, els lletrats del parlament han argumentat que no es vulneraven els pronunciaments del TC en la reunió de la mesa d’aquest matí. Les esmenes s’han tramitat amb el suport de la majoria independentista, que també ha fet valer els seus vots a la mesa per a refusar una petició de reconsideració que havia presentat Cs i que ha forçat l’òrgan rector de la cambra a tornar-se a reunir a migdia. L’incís suspès pel Constitucional diu que el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats i les diputades la reprovació de la monarquia, la defensa del dret a l’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per decidir el seu futur polític’. L’aprovació de totes les esmenes ha fet que la redacció final del text sigui estranya, perquè hi ha fragments molt similars repetits. Les propostes d’ERC i la CUP ‘rebutgen’ la suspensió del TC, mentre que la JxCat ‘denuncia la censura prèvia’ del tribunal. En un altre dels punts aprovats, la resolució reivindica el dret dels diputats ‘a poder debatre tots els assumptes que interessen la ciutadania, inclosos el dret a l’autodeterminació, la monarquia o la sobirania’. El govern espanyol no va creure inconstitucional aquest punt i no el va portar al TC. La paradoxa és que el parlament pot reivindicar el seu dret de debatre sobre qualsevol tema però (almenys d’entrada i en espera que el TC es pronunciï sobre el fons) no pot reafirmar-se i reiterar l’exercici de l’autodeterminació ni tornar a reprovar efectivament la monarquia en cap iniciativa parlamentària, encara que a la pràctica sigui l’expressió d’una opinió política, i que els diputats poden expressar-se lliurement de manera oral des del faristol. Malgrat l’intent dels independentistes de filar prim en la redacció del text per a evitar una desobediència oberta al TC, la dirigent de Cs, Lorena Roldán, ha atribuït als independentistes la voluntat de desobeir-lo i ha vaticinat que el tribunal tombarà la resolució perquè va contra la legalitat. ‘No paren, una vegada i una altra, i aquesta pel·lícula ja l’hem vista’, ha dit Roldán, recordant-los que tenen companys a la presó. Cs portarà els fets a la fiscalia. Per al PSC, en canvi, la resolució és una expressió de disconformitat ‘legítima’ encara que no hi estiguin d’acord. El PP creu que fan veure que desobeeixen sense desobeir i ho considera ‘deshonest’. La resolució també defensa que les competències autonòmiques no poden limitar les qüestions que es poden discutir a la cambra i considera que l’actuació del TC és contrària als drets fonamentals de llibertat d’expressió, llibertat ideològica i participació política. La diputada d’ERC Marta Vilalta ha recordat que l’assemblea de Madrid no tan sols es manifesta sobre Catalunya sinó que fins i tot va demanar la il·legalització dels partits independentistes, i el PSOE no va recórrer pas contra aquella iniciativa al TC. Vilalta també ha subratllat que el parlament aprova resolucions sobre l’autodeterminació d’ençà del 1989. La votació s’ha fet en un moment en què la fiscalia investiga les actuacions de la mesa del parlament. Per això la resolució també condemna les ‘diligències il·legals’ que va ordenar la fiscalia general de l’estat espanyol. A més, després de la suspensió del punt polèmic, els membres de la mesa, amb Roger Torrent al capdavant, van rebre una notificació i advertiment de les responsabilitats penals en què podien incórrer si no complien la seva ‘obligació’ d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa ‘que impliqui menystenir o eludir’ les resolucions del TC. Elsa Artadi, de JxCat, ha reconegut que els partits independentistes no havien articulat una resposta institucional ‘prou transversal, prou coherent i prou ambiciosa’ després de la sentència del Tribunal Suprem contra l’1-O. El diputat de la CUP Vidal Aragonès també ha lamentat que no hagin estat ‘a l’altura del que demanava l’actuació repressiva de l’estat espanyol’ i ha subratllat que en dos anys no han estat capaços d’acordar una estratègia unitària per a avançar que planti cara a la repressió. Els comuns han fet un diagnòstic de la situació molt diferent. Sostenen que l’acord entre el PSOE i Podem per a formar un govern de coalició a Espanya ha canviat la situació política totalment i han demanat als independentistes que deixin enrere la confrontació i facin viable la formació d’aquest executiu que, segons la diputada Marta Ribas, fomenta el diàleg.

Summary: El parlament refusa la sentència contra el procés esquivant la desobediència al TC


Pilar Ramos és una cambrera d’hotel, de cinquanta-nou anys, que viu al barri del Raval de Barcelona, en un pis de protecció oficial. Mare de dos fills, fa vint-i-tres anys que treballa en hotels. I el 2017 va abandonar el sindicat CCOO després de divuit anys de militància, tipa de la posició del sindicat en qüestions socials i nacionals. Pilar Garcia és un exemple que el procés polític i les desigualtats socials han causat contradiccions en els grans sindicats, que veuen que hi ha afiliats que els abandonen. En el cas de Garcia, ha acabat anant a la Intersindical-CSC, el sindicat que ha convocat la vaga general de demà passat. En cap cas no es pot dir que la fugida d’afiliats sigui una fugida en massa. De fet, segons les dades d’afiliació oficials publicades per CCOO, de l’any 2015 al 2018 el nombre d’afiliats es manté entorn dels 140.000. No han baixat. A UGT tenen les dades només fins a l’any 2015. I són 150.000. Però el dubte és si ara, en ple judici dels presoners polítics (entre els quals Dolors Bassa, d’UGT) i dos dies abans d’una vaga general, la posició de la senyora Garcia serà més freqüent, o, en canvi, es mantindrà l’estancament d’afiliats que diuen les xifres oficials. ‘A les assemblees de CCOO jo deia: Què fem per la gent que cobra sis-cents euros? I per les dones que els foten una càrrega de feina que no les deixen viure? Què fem per la gent desocupada de llarga durada? Silenci. No em responien. Ah, i allà d’independència ni en parlis, perquè no en volen saber res. Jo notava menyspreu, de vegades. Cada vegada que sortia la qüestió del català, o de la independència: Bah! Al final és molt pesat. I vaig pensar: Què hi faig jo, aquí? Per això una companya i jo hem passat a la Intersindical.’ La Pilar Garcia va néixer al carrer de Sepúlveda de Barcelona. ‘El meu avi jugava al Barça. Àngel Ramos. La besàvia era de Sants. La meva mare, nascuda a Madrid.’ De gran, primer casada, després divorciada, va anar saltant de pis en pis, per culpa d’uns lloguers massa alts. ‘I ara, per primera vegada a la vida, estreno una cosa meva, un pis de protecció oficial a la plaça de la Gardunya. Me’l van donar l’any passat. Ma mare era modista i mon pare, dependent. Al final va començar un negoci que va anar fatal. Es va morir i em va deixar un munt de deutes. Que els he tornats jo. Els meus germans, no’, afirma en una visita a la redacció de VilaWeb. ‘Tinc un sou molt justet, però sóc subscriptora de VilaWeb i, si el mes em va bé, també dono diners a Òmnium. Si no puc, no, que vaig molt justa.’ ‘Vaig tenir un problema amb el sindicat. No ens vam entendre, i vaig decidir de presentar-me de delegada a les eleccions sindicals, com a independent. Doncs les noies em van votar. I a CCOO em van fer fora. Vaig estar un temps d’independent, fins que he entrat al nou sindicat. Jo necessito un sindicat que em doni suport. El necessito. I una cosa: si els de CCOO fan una cosa ben feta, els dono suport. Que l’una cosa no té res a veure amb l’altra. I tant que sí. A la meva feina han fet coses molt bones. Per exemple, el porter aparca els cotxes dels clients. I si perd els punts mentre treballa? Doncs, gràcies al conveni, si perd els punts treballant una assegurança li paga el curset per a recuperar-los. I les cambreres d’hotel som prou ben tractades, gràcies al conveni. Ens van cronometrar: la més lenta i la més ràpida. I es va fer una mitjana. I aquesta mitjana et diu quantes cambres has de fer cada dia. Tenim quaranta-cinc minuts per habitació. I això és millor que en segons quins llocs. Tinc una feina molt feixuga, ara ho noto. El meu mes és així: set dies seguits, dos dies de festa, vuit dies seguits, quatre dies de festa.’ I continua: ‘Jo a l’hotel al començament hi treballava de manera esporàdica. Després si volies treballar havies d’apuntar-te en una empresa de treball temporal. L’hotel era d’en Gaspart. L’ETT, del cunyat d’en Gaspart. Anava així, això. Molta gent se’n va anar. I jo no vaig tenir més remei que quedar-me. Fills per alimentar. Finalment ens van fer fixos discontinus. I allà em vaig fer de CCOO. Però després de divuit anys ja no sóc de CCOO. Ara ja no. La qüestió de la independència, per mi, és important. I aniré a les mobilitzacions pels presos. I tant que sí!’

Summary: ‘Després de divuit anys, ja no sóc de CCOO’


L’entrenador del Manchester City, Pep Guardiola, ha donat avui un milió d’euros a la Fundació Àngel Soler Daniel per a l’adquisició i l’aprovisionament de material sanitari davant l’emergència de la pandèmia de la Covid-19. La campanya de donacions, impulsada pel Col·legi de Metges de Barcelona i gestionada a través de la fundació, tenia 33.000 euros recaptats fins ara, segons que ha informat el col·legi en un comunicat. A més de recaptar per a la compra de material, la campanya també és per a poder finançar la producció alternativa –a través de la impressió 3-D– de respiradores artificials i altres elements de protecció per al personal sanitari. Profundament agraït a @PepTeam per aquest importantíssima aportació i a totes les persones, institucions i empreses que s'han adreçat a la crida que hem fet. Ajuts que vehicularem d'acord amb les necessitats i en coordinació amb @salut — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 24, 2020 Les donacions es poden fer en el següent compte corrent: ES66 0182 4383 9002 0185 8057

Summary: Guardiola dóna un milió d’euros per a l’adquisició de material sanitari contra el coronavirus


L’Audiència espanyola ha decidit d’embargar els comptes de l’advocat Gonzalo Boye, segons que ha publicat El Confidencial i ha pogut confirmar VilaWeb. El motiu és que no va pagar res a l’empresari Emiliano Revilla pel segrest d’ETA del 1986, un fet pel qual Boye fou condemnat tot i que sempre ha defensat la seva innocència. Ara un tribunal dividit ha determinat que Boye havia de pagar una indemnització a Revilla i que la responsabilitat civil no ha prescrit. És una decisió arbitrària i contrària a tota la jurisprudència relativa a casos semblants. Gonzalo Boye: ‘Em van torturar durant els cinc primers dies de la detenció’ L’advocat ja ha denunciat l’abús de l’Audiència espanyola i presentarà un recurs contra aquesta decisió. Boye assegura que és un ‘cas únic’ perquè en casos semblants l’Audiència espanyola va considerar que la responsabilitat civil havia prescrit. El magistrat Ramón Sáez Valcárcel ha emès un vot particular perquè considera que, com diu Boye, el termini s’ha extingit. És la posició que també sostenia la fiscalia en aquest cas. Els quatre abusos de la justícia espanyola contra Boye Aquest matí, el lletrat ha agraït totes les mostres de suport i solidaritat. ‘L’Audiència Nacional té una llarga tradició de doctrines amb nom i cognom… doblegaran el que es deixin doblegar. Continuem’, ha piulat. Agradezco todas las muestras de apoyo y solidaridad. La Audiencia Nacional tienen una larga tradición de doctrinas con nombre y apellido… doblegaran al que se deje doblegar #Seguimos — Gonzalo Boye (@boye_g) February 7, 2020 Boye ja va ser citat a declarar a l’octubre per presumpte emblanquiment de capitals, fet pel qual la policia espanyola va escorcollar-li el domicili i el despatx. A més, fa pocs dies uns desconeguts van assaltar el seu despatx. Els presidents Quim Torra i Carles Puigdemont han expressat el suport al seu advocat. Estimat amic @boye_g , al teu costat i disposa pel que calgui. Amb tot el cor, el que necessitis o et calgui. Abraçades https://t.co/Ori6vkYVCa — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 6, 2020 La lawfare portada als límits de la raó. Volen la mort civil dels dissidents polítics i de tots els qui els fan nosa. Tot el suport a @boye_g. És una persecució indecent que només té un objectiu. I no té res a veure amb la justícia. https://t.co/RB2FuRFQdE — Carles Puigdemont (@KRLS) February 6, 2020

Summary: L’Audiència espanyola embarga els comptes de Boye


Durant l’acte de campanya d’A la Valenciana a la Vall d’Uixó un grup de joves partidaris dels bous s’ha dedicat a escridassar els candidats, entre els quals hi havia la vice-presidenta del govern, Mónica Oltra. En veient què passava, Oltra ha convidat un dels representants dels taurins a pujar a l’escenari i explicar les seues reivindicacions. Aquest jove, de nom Jesús, ha acusat el govern valencià de ser ‘pitjor que Franco’ per les prohibicions del bou embolat, opinió que ha estat rebuda amb una sonora discrepància pels assistents a l’acte. Quan ha acabat de parlar, els manifestants partidaris dels bous han abandonat la plaça i l’acte ha continuat sense cap entrebanc.

Summary: VÍDEO: Mónica Oltra atura un acte per deixar parlar uns taurins que l’acusen de ser pitjor que Franco