La Unió de Llauradors i Ramaders i l’Associació Valenciana de Consumidors (AVACU) han presentat avui els resultats d’un informe, en el qual detallen que ‘de les 305 matèries actives’ – components d’un plaguicida – analitzades, seixanta-dos d’elles ‘estan autoritzades a Sud-àfrica mentre que en la UE no ho estan’. L’estudi fa una comparativa de la normativa europea i sud-africana sobre els productes que la citricultura sud-africana pot utilitzar i que en la UE estan prohibits, ha explicat el secretari general de La Unió, Carles Peris. ‘En cap cas s’han realitzat analítiques de les produccions importades, sent açò una funció de les diferents administracions’, ha apuntat. ‘La pregunta que ens hem de fer és com és possible des que la Comissió Europea s’estiga permetent que aquests productes i matèries actives, es puguen usar en altres agricultures i que damunt tinguen un límit màxim de residu i al mateix temps puguen introduir-los en els mercats europeus. Per tant cal ser molt seriosos i exigir-los als mercats europeus i a la Comissió, que han de ser més estrictes en aquesta forma de legislar i produïsquen en les mateixes condicions’, ha denunciat Peris. Per la seva banda, el president d’AVACU, Fernando Moner, ha assegurat que ‘no es tracta de dir que estem consumint productes amb eixe tipus de matèries sinó que cal estar vigilants per a evitar que això ocórrega. Per descomptat a nosaltres ens preocupa perquè estem parlant d’un problema de salut pública i de seguretat alimentària per als consumidors’. Segons detallen en l’informe, de les seixanta-dos matèries actives no autoritzades en l’àmbit comunitari, l’OMS cataloga ’13 com a extremadament o altament perilloses, trenta moderadament perilloses i tretze lleugerament perilloses’. Al mateix temps, l’informe avisa que sis d’aquestes matèries actives ‘tenen un risc cancerigen probable’ i d’una altra d’elles ‘no es posseeixen els estudis suficients per a determinar o descartar el risc cancerigen’, dotze tenen un ‘efecte segur o probable sobre la reproducció humana’ i dotze produeixen ‘amb total seguretat efectes neurotòxics’. La Unió demana, entre altres mesures, la prohibició de la importació de cítrics de tercers països que tinguin autoritzat l’ocupació de matèries actives, l’ús de les quals estigui prohibit a la UE; l’eliminació de nivells màxims de pesticides no autoritzats, la implementació d’analítiques en l’entrada de cítrics en territori de la UE o prohibir l’entrada de cítrics de zones amb plagues i malalties. Peris ha confirmat el seu desig d’analitzar altres països com el Marroc, Tunísia o Egipte, que ‘estan introduint aforaments excessius en el mercat europeu per a intentar que s’establisquen controls més estrictes’. ‘Demanem que s’unifiquen els criteris en tots ports europeus, hi haja un cos d’inspectors independent i anaren ells, els que controlaren els productes. Nosaltres estem a favor que eixos controls es facen en el camp o fins i tot abans que isquen els contingents’, ha apuntat. En aquesta mateixa línia ha assenyalat Moner que s’ha de treballar en un ‘major control per part de la UE’. ‘En les xarxes d’alerta de la pàgina web de seguretat alimentària veureu que el 75% dels productes que es retiren, procedeixen de països on el control de la seguretat deixa molt a desitjar, tant en productes industrials com a alimentaris. Açò és perquè algunes portes d’entrada de la UE són més laxes’. Per a això, des d’AVACU faran campanyes per a ‘intentar promoure’ el consum del local per part del consumidor, ha explicat Moner. ‘Podem minimitzar riscos comprant en aquells llocs on sabem que l’origen no té riscos i els productes d’aquesta comunitat tenen uns controls molt exigents’, ha agregat.

Summary: La Unió denuncia que seixanta-dos components de pesticides no autoritzats a la UE poden usar-se a Sud-àfrica


BARCELONA, 20 (EUROPA PRESS) La consellera de la Presidència, Neus Munté, ha afirmat que per aconseguir nous reptes s’ha de treballar des de la “unitat”, en relació a la candidatura obtinguda per celebrar els Jocs Esportius Populars Internacionals que es faran en 2019 a les Terres de l’Ebre (Tarragona). Segons ha informat la Conselleria de la Presidència en un comunicat aquest dissabte, Munté ha explicat que la tasca s’ha dut a terme “des de la màxima unitat i col·laboració”. Així mateix, ha assenyalat el gran impacte que tindran els jocs a ajudar a situar el país en el context internacional, a nivell econòmic i turístic, i ha recordat que Catalunya és una “terra d’acolliment” amb cabuda a totes les cultures i creences.

Summary: Munté afirma que per aconseguir nous reptes s’ha de treballar des de la unitat


Txarango va acomiadar-se ahir a la nit dels escenaris en un concert dins del festival Esperanzah, al Prat de Llobregat, amb totes les entrades esgotades. El grup ha explicat que no tornarà als escenaris, pel cap baix, fins d’aquí un any i mig. En aquest temps volen dedicar-se a projectes socials que tenen en marxa: aniran al Brasil per col·laborar amb el moviment dels sense terra. I al desembre, actuaran en el festival Yalah Sàhara, al camp de refugiats saharauis de Tindouf. El concert d’ahir tanca, així, dos anys de gira de presentació del seu tercer disc El cor de la terra. Vegeu ací imatges i vídeos de l’espectacle: ABARAKA! Per tancar els dos anys de gira de presentació del seu tercer disc 'El cor de la terra' a l'Esperanzah!, @txarango ha creat un espectacle únic amb una escenografia dissenyada per Lluís Danés. Estigueu atentes, que hi haurá sorpreses!📷 Equip de voluntaris de fotografia pic.twitter.com/R6nHMXsEKH — Esperanzah! (@EsperanzahWMF) October 13, 2018 Alfred amb Txarango 💜 pic.twitter.com/mqwXcaVIaG — Gis (@im_gis) October 13, 2018 Encara tinc la pell de gallina quan recordo la nit d’ahir al concert de @txarango. Sou increibles, feu màgia a l’escenari. Espero que no tardeu massa en tornar, em feu molt feliç. GRÀCIES per transmetre tant a través de la música!! pic.twitter.com/inVxME2vMs — Elsa Pardo (@elsapardo_13) October 14, 2018

Summary: VÍDEOS: Txarango s’acomiada dels escenaris per més d’un any en l’últim concert de la gira d’El cor de la terra


El PP espanyol va consumar la divisió plena del partit ahir a Barcelona, escenari pensat per a fer visible una nova etapa. En la primera executiva del partit després de l’elecció de Pablo Casado com a president, el passat cap de setmana, la reconciliació amb la candidatura de Soraya Sáenz de Santamaría va ser un miratge. Casado ha conformat una direcció gairebé a mida en la qual no hi haurà ningú proper a l’ex-vice-presidenta espanyola, qui ara representa l’ala opositora del partit. La divisió és total, i per això Santamaría va plantar ahir Casado i no va assistir a l’executiva. Els ponts estan trencats. Tanmateix, el president del PP presenta la nova direcció com un òrgan de consens. El cert és que ha integrat membres de la candidatura de Santamaría, com Mar Blanco, Sergio Ramos, Sofía Acedo o Carlos Iturgáiz, però cap d’ells no formava part del nucli dur de Santamaría. No és clar com aquesta divisió afectarà el lideratge de Casado, que té el difícil encàrrec de reconduir la deriva del PP i mantenir-lo com el partit hegemònic davant l’amenaça que li representa Ciutadans. No és estrany que Aznar ja demanés el lideratge de Casado fa tres anys. Era una manera de torpedinar el projecte de Mariano Rajoy, unes declaracions que alternava amb la seva creixent admiració per Albert Rivera, president de Ciutadans. L’ex-president espanyol ha col·locat les seves dues apostes al capdavant dels dos principals partits de la dreta espanyola, que comencen a fer-se nosa. Amb Casado, el PP provarà de recuperar el terreny que Ciutadans li ha pres aquests darrers mesos. El discurs extremista, liberal, anticatalà, jove i ben vestit d’Albert Rivera havia catapultat la formació taronja en els sondatges. Alguns, fins i tot, el situaven com a primer partit en unes hipotètiques eleccions al congrés espanyol. La militància del PP, sabedora de la necessitat de cercar un revulsiu i aturar l’onada de Ciutadans, ha optat per Casado, un perfil molt semblant al de Rivera. Si Casado juga bé les seves cartes, podrà recuperar l’espai que ha ocupat Ciutadans. Però en aquesta pugna tots dos partits corren el risc d’escurar-se massa a la dreta i radicalitzar excessivament el seu discurs. En aquesta batalla és previsible que la qüestió catalana i Catalunya seran l’ase dels cops. Serà interessant d’observar a favor de qui es posiciona Aznar, molt fidel del lema ‘amb mi o contra mi’ i a qui no agraden les mitges tintes, perquè el seu suport pot ser definitiu per a definir el mapa de la dreta espanyola. Vox, a la banqueta esperant el seu moment I mentre Ciutadans i PP se situen com més va més a la dreta com a resultat de la seva lluita, s’acosten perillosament a les posicions que ocupa de fa temps el partit d’extrema dreta Vox. Té el suport d’altres partits extremistes d’Europa i també d’Steve Bannon, ex-cap de campanya i ex-assessor principal del president dels Estats Units, Donald Trump. Malgrat no tenir cap diputat a cap cambra, aquests últims mesos la seva presència mediàtica s’ha multiplicat i un sondatge publicat per Público augura que podrien obtenir dos diputats a l’Assemblea de Madrid. Vox s’aprofita de la justícia per a fer-se visible, i per això és molt habitual que presentin querelles contra qualsevol moviment independentista o que es personi com a acusació popular en les moltes investigacions que s’obren contra dirigents independentistes. El cas més clar és la investigació que ha instruït Pablo Llarena contra el procés, on Vox té un paper rellevant i dóna suport a les tesis de la fiscalia.

Summary: La trencadissa del PP complica el mapa de la dreta espanyola


Ahir, Jaume Duch Guillot (Barcelona, 1962) va participar en una inquietant trobada amb la premsa catalana en un dels recomanables esmorzars informatius al CIDOB, el centre d’estudis especialitzat en relacions internacionals de Barcelona. La trobada va començar a dos quarts de nou del matí, horari europeu, amb una intervenció sobre les eleccions europees per part del senyor Duch, un dels catalans amb més poder polític de la Unió Europea. Poca broma amb Duch. Tot i que té carrera política a Catalunya (candidat de la UCD d’Adolfo Suárez al parlament català el 1980), el seu hàbitat natural ha estat Europa: assessor de Concepció Ferrer, de la Unió de Duran i Lleida, al Parlament Europeu, on va ser cap de premsa del president de la cambra del PP, José María Gil-Robles. Des de fa trenta anys, és funcionari de la casa i en fa dotze que és portaveu oficial del Parlament Europeu, on dirigeix la potent àrea de comunicació. Ara fa un any, el senyor Duch va ser premiat amb l’Ordre d’Isabel la Catòlica pel rei d’Espanya, sota el govern del PP. Aquesta medalla va néixer el 1815 ‘amb la intenció de recompensar la lleialtat a Espanya i els mèrits ciutadans i estrangers en bé de la nació’. Vist el currículum, que VilaWeb ha detallat en dos articles (Jaume Duch, un portaveu que amenaça, amb un passat clarificador i Jaume Duch, un peó al servei d‘Espanya per a aturar l‘independentisme a l‘Eurocambra), ahir al CIDOB no s’hi cabia. Del vice-president del parlament, Josep Costa, a l’ex-conseller Salvador Milà; de Joan Tapia a Andreu Claret, tots volien escoltar-lo. Feia uns quants dies, la institució que ell representa hi havia negat l’acreditació i l’entrada a Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras. Doncs l’home, de manera inquietant, va ser capaç de fer una primera intervenció de quaranta minuts sobre el nou Parlament Europeu sense pronunciar les paraules Puigdemont, Junqueras ni Comín. Jaume Duch, el silenci dins jo, va fer una explicació detallada dels resultats electorals, els possibles pactes i el context europeu sense parlar ni una sola vegada del tema. Del gran tema. Del supertema. Això sí, al torn de preguntes va ser capaç de dir que no s’havia negat l’entrada als eurodiputats, sinó que simplement se’ls havia negat l’acreditació. Els afectats Puigdemont i Comín, testimonis com Aleix Sarri, la carta que Jordi Cañas va penjar a Twitter i el piulet del periodista Jean Quatremer el contradiuen: els volien prohibir l’entrada i els van prohibir l’entrada. No tan sols l’acreditació. D’entrada, Duch va fugir d’estudi i va fer reflexions detallades i interessants sobre els quatre grans grups que pilotaran el Parlament Europeu els anys vinents: els populars, els socialistes, els verds i els liberals. Tots quatre hauran de donar el vist-i-plau al nou president de la Comissió Europea, proposat pel Consell Europeu. El parlament té dret de vet. És a dir, els europeus no elegeixen president, com recordava implícitament Duch. Elegeixen el parlament que dóna el vist-i-plau, o no, al nom que vol el Consell d’Europa. Legislativament, a més, tots quatre grups hauran d’evitar que l’extrema dreta i euroscèptics puguin blocar la decisió. ‘Determinades persones’ Però al torn de preguntes, els periodistes més joves de la sala sí que van preguntar amb normalitat sobre el tema. El gran tema. El súper tema. De la dotzena de preguntes, quatre van demanar per Puigdemont, Comín i Junqueras. El primer salvador va ser aquest: ‘Com s’implicarà el Parlament Europeu per defensar els drets polítics dels diputats, com el president Carles Puigdemont i el vice-president Junqueras?” I aquesta va ser la resposta, llarga, plena de silenci, però amb perles lluminoses de concreció per part del portaveu del Parlament Europeu: ‘Sobre si el parlament es podria implicar, o s’implicarà, per defensar els drets polítics de determinades persones, heu citat el senyor Puigdemont, només puc dir dues coses. I vull ser molt respectuós amb aquesta qüestió, i no voldria que, de totes les coses que digui, només en quedin dues frases, perquè aleshores no hauria fet la meva feina. Primera, tot allò que passi fins al 2 de juliol no es juga a Brussel·les ni Estrasburg, sinó que es juga a Madrid. Això tots ho hem entès. En unes altres circumstàncies, i amb una altra legislació i un altre Parlament Europeu, amb una llei electoral pròpia, hauria pogut funcionar d’una altra manera. Però no som en aquesta situació. Som en una situació en què cada país regula això des d’un punt de vista nacional. No hi ha marc europeu que ho faci. A partir del 2 de juliol, hi haurà un nou parlament, i veurem quina composició tindrà. Insisteixo que això no depèn del parlament. I en funció d’aquesta nova composició, el parlament haurà de decidir si vol reaccionar, de quina manera vol reaccionar, si és que vol reaccionar. Com que jo no he vist encara el nou parlament, no ha passat res encara, no us puc donar cap informació que no tingueu.’ ‘Aquestes persones’ Arran d’aquesta resposta, els periodistes més joves van repreguntar; la resta, no: —Volia fer èmfasi en el cas de Puigdemont, Junqueras i Comín. Creieu que seran europarlamentaris? Què en penseu, de l’ofensiva que hi ha de l’independentisme? Puigdemont recriminava el silenci de les autoritats a la Unió Europea, i diputats del Parlament de Catalunya han enviat una carta a presidents del Parlament Europeu recriminant que no hi puguin entrar. —Hi ha una cosa que no entenc. Si dieu que el cas de Puigdemont i Junqueras es juga als parlaments nacionals, com és que el Parlament Europeu no els deixa entrar? No creieu que és una contradicció dir que la partida es juga a fora, si també es juga a dins? I en aquest sentit: vós, personalment vós, no com a membre ni portaveu, senyor Duch: creieu que haurien de ser eurodiputats? —Volia preguntar-vos sobre l’informe del Parlament Europeu que diu que l’acta s’havia de recollir a Madrid. Hi ha informacions que diuen que el Tribunal Suprem pensava que Junqueras no podria sortir a recollir l’acta. El Parlament Europeu consideraria aquest fet preocupant? Creieu que aquest cas dels tres diputats electes pot acabar a la justícia? La segona resposta de Jaume Duch va ser única, responent a les tres preguntes: ‘Amb el cas dels diputats catalans, si seran diputats o no ho seran, he dit el que podia dir. Entenc que la premsa faci preguntes molt concretes sobre aquesta qüestió. Jo només puc dir això que he dit: aquesta és una decisió que no es pren tant al Parlament Europeu. Sí que vull aclarir que, en cap moment, no es va impedir a ningú d’entrar al Parlament Europeu. De fet, aquestes persones hi han entrat unes quantes vegades. S’ha de fer la distinció entre que t’hi deixin entrar i que et deixin acreditar. Hi insisteixo: jo no entraré en informes ni en Tribunals de Justícia, qui pot fer què ni què pot fer cadascú, perquè és una situació que no depèn del Parlament Europeu. Per tant, com que no depèn del Parlament Europeu, no hi ha una posició que jo pugui expressar. I sobre la meva posició personal, si em convideu un dia a sopar, us ho aclariré.’ Pocs minuts després d’aquesta resposta, un whatsapp convidant a sopar el senyor Duch sortia d’una redacció catalana plena de gent jove. Els diners per als set anys vinents i la seguretat social A banda dels seus silencis, va ser molt interessant també la previsió de futur del senyor Duch, amb trenta anys de carrera a la Unió Europea. Segons ell, els anys vinents el Parlament Europeu tindrà aquestes qüestions damunt la taula: ‘Ratificar l’acord de sortida del Regne Unit abans o després del 31 d’octubre; elegir el president de la Comissió Europea; negociar amb el Consell Europeu els pressupostos, no ja d’aquests anys, sinó dels set anys vinents. Això que s’anomena marc financer plurianual. Molt important. La prioritat de partits i països on es pot visualitzar bé és, de fet, a la distribució de fons en els set anys vinents. Quants diners per a cada partida. Serà una Unió Europea que continuarà dedicant la major part del pressupost als fons regionals (agricultura) o la distribució serà diferent i els diners aniran a recerca, mobilitat juvenil, polítiques socials, energies renovables? Continuarem tenint dificultats amb països com Hongria, Polònia, Romania. Continuar avançant amb la legislació europea del canvi climàtic; reformar la Unió Monetària. Acords comercials amb Mèxic, Singapur. Coordinar la seguretat social dels estats membres i més coses.’ Pocs minuts després d’acabar l’acte, un dels vice-president del Parlament Europeu, Pavel Telicka, es desvinculava de la decisió de vetar Puigdemont a la cambra; Puigdemont i Comín entraven, ara sí, al Parlament Europeu que representa el senyor Duch; i un whatsapp educat de resposta arribava a una redacció barcelonina.

Summary: El silenci inquietant de Jaume Duch


Com cada any el País Valencià i la Catalunya Nord es mobilitzen per a participar en la manifestació de l’Onze de Setembre, que enguany es fa a l’encreuament entre passeig de Gràcia i el carrer d’Aragó. L’última gran manifestació abans del referèndum del primer d’octubre. Des de Perpinyà, l’ANC de la Catalunya Nord i el Casal de Perpinyà, han organitzat diversos autocars que sortiran a les nou del matí i faran una parada al Voló (9.30). El cost del viatge és de quinze euros. Els organitzadors calculen que al voltant de les quatre de la tarda els manifestants ja seran al tram 212 (carrer d’Aragó amb passeig de Sant Joan). A les set del vespre els autocars tornaran cap a Perpinyà. Per a més informació podeu consultar la pàgina web de l’ANC Catalunya Nord o enviar un correu a elcasalperpinya@gmail.com o assemblea@catalunyanord.cat. Pel que fa al País Valencià, Acció Cultural ofereix autocars que connectaran València i Castelló amb Barcelona. El viatge serà d’anar i tornada el mateix dilluns onze de setembre. Des de València la sortida és les set del matí i la tornada a les vuit del vespre. El preu és de trenta euros pels socis de l’ACPV i trenta-cinc pels que no ho són. El pagament es pot fer a les oficines de l’entitat o per via bancària al següent compte: ES48-2100-0700-1202-0029-4927. Per a més informació truqueu a 96 315 77 99 o envieu un correu electrònic a pepa@acpv.cat. L’autocar de Castelló començarà el seu recorregut a Almenara (9.00) i després passarà per Vila-real (9.30), Castelló (10.00) i Benicàssim (10.15). La tornada també està prevista a les vuit del vespre. El preu per als socis de l’ACPV és de trenta euros i trenta-cinc pels que no ho són. Per més informació podeu trucar a 964 242 947 o enviar un correu electrònic a castello@acpv.cat. Més informació sobre la Diada: —Guia de la Diada del Sí, la manifestació de l’Onze de Setembre del 2017

Summary: Mobilitzacions des del País Valencià i la Catalunya Nord per acudir a l’11 de setembre


La batllessa de Girona, Marta Madrenas, ha tancar les portes de Girona a Felipe VI. No solament va donar suport a una moció que el declarava persona non grata –a la qual temps enrere s’havia oposat–, sinó que ha refusat de cedir l’Auditori de Girona perquè s’hi faci el lliurament de premis de la Fundació Princesa de Girona (FPdGi), que es fa avui. És un gest contundent i sense precedents, i ha obligat la fundació a cercar un altre espai fora de Girona. Serà a Vilabareix, en un espai propietat dels Germans Roca. —La monarquia espanyola ja no és benvinguda a Girona. Va ser una decisió difícil? —La relació que jo entenia que havia de tenir la ciutat amb la casa reial va canviar substancialment després d’escoltar el discurs del 3 d’octubre del rei, en què va passar per alt absolutament la violència que centenars de persones van rebre dels cossos de seguretat de l’estat. Que a més la van rebre de manera desproporcionada, que era gent pacífica i, a sobre, no hi va fer referència. Va fer costat totalment i absolutament a una de les bandes. I jo, com a representant de la ciutadania de Girona, on vàrem rebre molt i de valent, vaig entendre que la monarquia s’havia exclòs tota sola de voler participar en les vicissituds del poble català. El rei es va excloure de la ciutat. —Quan ho vàreu decidir? —Ho vaig decidir quan vaig veure que vindria el moment que ens demanarien la cessió de l’Auditori, que és un espai municipal i públic. És cert que enguany hi havia obres quan me’l van demanar. Alguns van interpretar que no era valenta i que no era clara. Que em desviava de la qüestió i que les obres eren una excusa, vaja. Però no era així. Vaig reafirmar-m’hi i vaig dir que no podia ser per les obres, perquè era veritat, però vaig precisar que quan no hi hagués aquest motiu, l’any vinent penso proposar al patronat de la Fundació de l’Auditori que no se cedeixi per a un acte de la Fundació Princesa de Girona. —I abans d’això, després del referèndum, vàreu declarar-lo persona non grata. Però algunes altres vegades us hi havíeu oposat. —Sí, però m’agradaria que es veiés la diferència. Abans que passés això del 3 d’octubre, unes quantes vegades i durant cinc o sis anys, al ple s’havien proposat mocions per a declarar-lo persona non grata o que el batlle o batllessa de la ciutat no anés als premis. I nosaltres sempre ens hi havíem oposat perquè interpretàvem que la monarquia no havia tingut cap gest contra Girona ni els ciutadans de Girona. Crèiem que no s’havia de caure en fórmules de crear tensió possiblement innecessàries. Tot això ho he defensat jo mateixa en plens. Ho he dit jo, això. Havia votat en contra de tenir actituds d’aquestes. Però, és clar, el 3 d’octubre ho canvia tot. —La casa reial espanyola o la fundació, us van demanar que reconsideréssiu les decisions? —No, mai. De fet amb la casa reial no hi ha hagut mai canals de comunicació. I amb la fundació ens havíem reunit un parell de vegades, quan venien a la ciutat. Participàvem en l’acte dels premis, però poca cosa més. Aquesta fundació, de fet, dient-se ‘Princesa de Girona’, pretenia acostar la monarquia a la ciutadania, que és clarament republicana; i a l’inrevés, que la ciutadania pogués acostar-se més a la institució. Tot això sempre ha estat una estratègia de màrqueting monàrquic. En definitiva, no hi havia arrelament. Tenia un punt artificial. —Heu rebut crítiques de gent que no us ho esperàveu? —No. —Més felicitacions? —Moltes. És que tot plegat supera la independència, perquè Catalunya és un país molt republicà, amb molta sensibilitat republicana. I he llegit felicitacions de gent que em deia: ‘Dono suport a la seva decisió, tot i que jo no sóc independentista.’ Molta gent. I també molts republicans espanyols, evidentment. —Us agradaria que hi hagués més consistoris que prenguessin aquesta decisió? —Jo no diré mai què han de fer els altres ajuntaments. Cadascú ha de decidir la seva manera d’actuar. No vull ser líder de res ni exemple de res. Cadascú ha de trobar la millor manera de representar la seva ciutadania. Ara, si creu que la millor fórmula és aquesta, no s’ha de tenir por d’anarf endavant i fer allò que creguis. —Enteneu que els germans Roca hagin decidit de cedir un espai a la fundació perquè s’hi lliurin els premis? —Tenint en compte la trajectòria d’íntima complicitat amb la nostra ciutat i amb el barri de Germans Sàbat i la manera com han ajudat la ciutat tantes i tantes vegades que els ho hem demanat, jo no tindré mai paraules de crítica a la família Roca. Són dels imprescindibles de la nostra ciutat. —Finalment, fa poc que heu anat a declarar davant la fiscalia per la cessió de locals. En quin punt es troba la denúncia? —Exactament, no ho sé. Això sí, sé que continua viva perquè l’altre dia vaig haver de declarar. A mi em preocupa que, havent-hi hagut el canvi de govern i que representa que hi ha un govern progressista, l’endemà d’haver entrat no hagin donat les instruccions a la fiscalia perquè arxivin aquestes denúncies. Això que dic no és cap atac contra la independència judicial. Això és així. Els governs donen instruccions a la fiscalia. Doncs no entenc com encara no han donat la instrucció a la fiscalia. Que surtin en llibertat tots els presos polítics i que s’arxivin les causes contra els set-cents batlles. Per cert, també posaria en dubte si es prevarica quan només es va en contra de cinc o sis. Decideixen contra qui van i això és clarament prevaricador. Per tant, fan una política continuista.

Summary: Marta Madrenas: ‘La Fundació Princesa de Girona sempre ha estat una estratègia de màrqueting monàrquic’


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha lamentat que els partits de la dreta espanyola hagin decidit d’emblanquir Vox i governar amb ells sense problema. En un míting aquest vespre a Reus, el dirigent socialista ha afirmat que hi ha discursos que són ‘l’actualització de velles històries que van fer molt de mal al nostre país. El problema no són els immigrants sinó que hi hagi pobres’. Així mateix, Iceta ha assegurat que no pactaran amb les formacions de dretes i ha defensat que els ‘catalanistes no són qui crema els carrers’ sinó els que defensen l’autogovern i la policia catalana. Per la seva banda, el president en funcions del senat, Manuel Cruz, ha dit en un acte de Premià de Mar que l’independentisme no vol dialogar. Ha criticat el president de la Generalitat, Quim Torra, de qui ha comentat que ‘s’omple la boca dient que volia dialogar amb Sánchez i no es dirigia als partits de l’oposició al parlament ni als altres ciutadans de Catalunya’.

Summary: Iceta lamenta que la dreta espanyola emblanquini Vox


El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha obert una investigació per la indemnització de 16 MEUR que va rebre l’any 2014 l’exvicepresident i exconseller delegat de CaixaBank Joan Maria Nin. El jutjat s’ha declarat competent per instruir la causa contra l’actual president de la Fundació Bancària La Caixa, Isidre Fainé, i altres directius de l’entitat. En una interlocutòria, De la Mata admet a tràmit una querella on s’assegura l’entitat hauria pagat 16 MEUR a Nin mitjançant un ‘pla ordit’ per Fainé, el mateix Nin i ‘amb la cooperació necessària del consell d’administració i d’altres assessors’. De la Mata ha obert la investigació perquè hi veu indicis de delicte societari i d’apropiació indeguda. El jutge es declara competent per instruir la causa contra Fainé, que en el moments dels fets era president de CaixaBank, el mateix Nin, l’actual vicepresident, Antoni Massanell, el conseller delegat de l’entitat, Gonzalo Gortázar, així com també membres del consells que van participar en l’adopció d’acords de contractació, cessament i indemnització de l’exconseller delegat. El jutge preveu citar-los a declarar com a investigats.Segons es recull a la interlocutòria, el 29 de maig del 2014, Nin i CaixaBank van subscriure un nou contracte de prestació de serveis, que va entrar en vigor el 16 de juny. Uns dies després, el 30 de juny del 2014, els membres del consell d’administració van donar per extingida ‘la relació jurídica d’alta direcció’ de Nin. ‘La raó oficial va ser suposadament que s’extingia el contracte com a conseqüència del procés de reorganització en què estava immers el grup Caixa’ recull el jutge en el seu escrit. Posteriorment, el dia 10 de juliol, es va subscriure un acord d’extinció entre Nin i CaixaBank amb efecte retroactiu al 30 de juny del 2014, fet que ‘li va permetre cobrar 15.081.308 euros per l’activació del nou contracte de prestació de serveis de 29 de maig del 2014 i de les clàusules blindades’. Entre altra documentació, el jutge reclama a l’entitat els acords del consell d’administració de signatura del contracte de Nin i la seva extinció.

Summary: L’Audiència espanyola investiga una indemnització de 16 milions d’euros a l’exconseller delegat de CaixaBank Joan Maria Nin


La proposta de l’ANC perquè hi hagi primàries per a formar candidatures unitàries independentistes a les grans ciutats ha sacsejat l’escenari de les municipals. Fa mesos que se succeeixen els moviments de fons perquè a les eleccions del maig hi hagi el màxim de batlles republicans, amb llistes conjuntes que superin la dinàmica i la divisió dels partits. Però la decisió de l’Assemblea ha donat ales als sectors que les reivindicaven i ha forçat el PDECat i ERC a manifestar-se, amb la incògnita de si les dinàmiques locals acabaran imposant-se als criteris nacionals. Esquerra s’hi oposa: consideren que, separats, sumaran més. El PDECat diu que caldrà aplicar ‘cirurgia fina’ segons les necessitats de cada lloc i alerta de la necessitat de diferenciar els municipis on ja hi ha un batlle independentista. Fonts del partit de Marta Pascal avisen del perill que, en aquestes ciutats, s’acabi dividint encara més el vot amb llistes alternatives a les de JxCat, ERC i la CUP promogudes per la societat civil. En canvi, veuen més viable que es puguin vertebrar candidatures conjuntes a les grans ciutats metropolitanes, on al sobiranisme li costa de fer forat. Barcelona acapara totes les mirades. Primàries per Barcelona, el moviment encapçalat per Jordi Graupera, treballa en una proposta de reglament per a la capital que es tancarà després d’una consulta als més de 32.000 adherits. Divergències a JxCat; el paper de Junts per la República Dins de JxCat hi ha hagut divergències per aquesta qüestió. La decisió del PDECat de concórrer a les municipals amb la marca de JxCat, després d’haver fet el seu procés de primàries, va causar malestar. Però en l’origen hi ha les diferències de fons que acompanyen l’articulació orgànica de JxCat i que reverberen en les municipals. El sector organitzat en Junts per la República, que es presentarà formalment al setembre, pretén vertebrar un moviment de base que aplegui l’independentisme i superi les cotilles dels antics partits (també del PDECat) i veu en les primàries una primera via per a aconseguir-ho. Diputats com Josep Costa, Aurora Madaula, Antoni Morral i Pep Riera treballen en aquesta línia. Fonts de Junts per la República diuen que elaboraran una proposta global per intentar acordar amb la resta d’actors els mecanismes reglamentaris i de control d’aquestes primàries. Per Barcelona, compten amb Ferran Mascarell, que manté la determinació de concórrer-hi, tot i haver estat nomenat delegat de la Generalitat a Madrid, mentre que el PDECat va triar Neus Munté com a candidata. Demòcrates, pel ‘control efectiu del territori’ Demòcrates de Catalunya també va aprovar al consell nacional de diumenge d’afegir-se a l’onada favorable a les primàries. El partit d’Antoni Castellà, que ja havia consultat les bases per afegir-se a Primàries per Barcelona, s’uniran a les llistes transversals que es formin als municipis a partir de votacions obertes a la ciutadania. Consideren que les municipals són essencials per al control efectiu del territori a què el govern de la Generalitat va renunciar després del primer d’octubre. Per això donen suport a Primàries per la República, juntament amb Reagrupament i Solidaritat. La plataforma seguirà el funcionament de les consultes sobiranistes engegades el 2009 a Arenys de Munt i té Josep Manel Ximenis de portaveu. El 14 de juliol faran una convenció per a activar una coordinadora nacional, amb un consell plenari i una comissió delegada que pretén obrir converses amb tots els partits perquè les candidatures unitàries es gestin a cada municipi i amb reglaments propis. No estableixen cap límit de població perquè es formin coordinadores locals. L’ANC parla d’un mínim de 25.000 habitants per a fer candidatures. A les ciutats més petites i als pobles, delega la decisió en les assemblees territorials, d’acord amb el secretariat nacional. També pretén que sigui així en les ciutats grans on hi hagi garantida la batllia independentista. A peu de carrer, les bases d’uns i altres acostumen a barrejar-se. I és que, sobre el terreny, les dinàmiques locals poden acabar pesant més que no pas les directrius nacionals.

Summary: Les primàries republicanes: així sacsegen l’independentisme


El sindicat USO Ryanair ha denunciat que l’aerolínia ha cancel·lat el 100% dels vols -un total de catorze- que no estaven subjectes a serveis mínims per la vaga de tripulants de cabina. Segons expliquen, la cancel·lació de sis vols per a aquest diumenge ha estat per evitar ‘la vergonyosa imatge’ de tenir un seguiment de vaga del 100%, de manera que acusen la companyia de ‘neutralitzar’ el dret a vaga. En un comunicat a premsa, USO Ryanair també avisa que ampliarà la denúncia, presentada el dijous, per vulneració del dret per la presència de tripulació estrangera per pal·liar els efectes de la vaga. El sindicat indica que s’ha cancel·lat prèviament catorze vols que no estaven subjectes a serveis mínims –sis el diumenge i vuit el dilluns– sobre un total d’uns 1.900 vols previstos per l’1 i 2 de setembre. ‘Això fa una idea de la magnitud de l’abús que suposen els serveis mínims, que afecten al 99,3% dels vols’, denuncia USO Ryanair. En aquest sentit, retreuen que eren tan alts que fins i tot s’han programat vols als membres del comitè de vaga. En relació a aquests serveis mínims, han explicat que encara no els han denunciat perquè estan a l’espera de la sentència de la causa de l’any passat, quan apunten que ja eren ‘abusius’ tot i ser inferiors als d’enguany. Pel que fa a la presència de tripulació estrangera, des del sindicat asseguren que un tripulant de la base d’Oporto ha arribat a Tenerife Sud i sis belgues a Màlaga. A més, expliquen que tenen constància que s’està avisant a treballadors de Londres-Standsted perquè operin el dilluns des de Girona i Barcelona, encara que no els consta que ja s’hi hagin desplaçat. La vaga convocada pels sindicats respon al tancament per part de la companyia de quatre bases, entre les quals hi ha la de Girona, i l’acomiadament de 512 treballadors. Han anunciat una protesta per aquest dilluns davant el Ministeri de Treball, Seguretat Social i Migracions a les dotze del migdia, que repetiran el divendres al Ministeri de Foment. ‘Els considerem part necessària dels abusos de Ryanair, tant per la constant burla que permet a la companyia saltar-se la legislació espanyola i fer cas omís dels mediadors com per rebre vaga rere vaga el cop dels ‘serveis mínims’’, denuncia Laura Estévez, secretària de Comunicació i Estudis sindicals d’USO. Diverses incidències Entre les incidències destacades pel sindicat hi ha la cancel·lació d’un vol entre Sevilla i Barcelona que asseguren que Ryanair ha notificat a Aena com ‘a causa de vaga’, encara que indiquen que la supressió del vol ha estat abans que els treballadors arribessin a l’aeroport. A més, avisen que això pot fer que també es cancel·li el vol a la inversa, de Barcelona a Sevilla, per falta d’aeronau i de tripulació. També denuncien els nombrosos retards de vols a Tenerife Sud, d’on els tres primers vols del matí, un dels quals a Barcelona, han patit entre 15 i 25 minuts de retard perquè la tripulació no havia rebut la citació com a servei mínim.

Summary: USO Ryanair denuncia que la companyia ha cancel·lat tots els vols no subjectes a serveis mínims


L’Artur és un jove de disset anys, estudiant de segon de batxillerat, que la setmana passada va sortir al carrer a expressar la seva indignació després de la sentència del Suprem espanyol. Cada dia ho va fer, i també dissabte, a la seguda multitudinària a la Via Laietana que va acabar forçant la retirada dels antiavalots de la policia espanyola. Acabada la manifestació, va anar cap al Paral·lel, per a tornar a casa seva, al Poble-sec. Havia de passar per la Rambla, i ho feia acompanyat de dues companyes seves, també de disset anys. Un cop allà, un grup d’antiavalots dels Mossos d’Esquadra, de la Brimo, els va aturar, i a ell el van agredir a cops de porra i el van insultar i menysprear. Hem parlat amb la mare de l’Artur, la Marta. Ens explica el relat dels fets que li ha fet el seu fill. ‘Van aparèixer aquests agents dels Mossos a la Rambla i els van fer aturar. No se’ls veia el número d’identificació. Els van dur cap a un portal. De seguida van veure que les dues noies devien ser menors d’edat, però l’Artur sembla més gran físicament, i el van tractar pitjor: li van pegar, cops de porra als braços, a les cames i al cul, el van escorcollar i el van insultar. Li van dir que el detenien per terrorisme. ‘Per què?’, els va demanar ell. ‘Vigila’l, que aquest és perillós’, va dir un altre agent. Li van dir que seria un inepte, un terrorista, que no faria res a la vida. Els van escorcollar, es van quedar l’estelada que l’Artur duia a la motxilla, els van identificar i quan van veure que efectivament tots tres eren menors d’edat els van deixar anar.’ La família de l’Artur vol que se sàpiga que el seu fill fou agredit per uns agents dels Mossos quan tornava cap a casa. I que van intimidar també dues menors d’edat més. No han aconseguit imatges de l’agressió, tret d’aquest vídeo, amb unes imatges que va emetre TV3 durant el programa ‘FAQS’ de dissabte passat. I ens ha fet arribar fotografies dels cops que va rebre: Ferida per cop de porra dels Mossos a l’Artur. Ferida per cop de porra dels Mossos a l’Artur. L’Artur, diu la seva mare, ‘és una persona molt empàtica, amb debilitat per les causes perdudes, i des de l’1-O que ha anat carregat de llaços i de cartells per la llibertat dels presos polítics. Fins i tot ha tingut alguna topada a classe, en un grup que no és pas majoritàriament independentista. Alguns dels seus companys, de fet, eren antiindependentistes. Però ara, en aquestes protestes, aquests companys han sortit al carrer amb ell, s’han manifestat plegats’.

Summary: ‘L’Artur té disset anys, i els Mossos li van pegar i el van insultar després de la manifestació’


El Comitè de Defensa de la República (CDR) de Reus ha informat que un veí del municipi ha estat citat a declarar als jutjats de la mateixa localitat acusat d’haver duplicat la web del Referèndum de l’1 d’octubre ‘que l’estat va boicotejar’. La declaració tindrà lloc el dimarts 30 de gener a les 11.00 h.El CDR informa que hi serà des de mitja hora abans ‘per donar-li suport’ i recorda que l’1-O més de dos milions de persones van votar al referèndum ‘malgrat el boicot i el joc brut de l’estat’. El CDR recorda que el referèndum va ser possible gràcies a ‘milers i milers de persones’ que van creure ‘que el dret dels catalans’ a votar estava ‘per damunt de les prohibicions de l’estat’. Entre aquestes persones hi havia des de les que van ‘amagar i transportar’ urnes fins a les que van ‘duplicar els webs que la Guàrdia Civil anava tancant’. Persones que ‘ara són acusades de “delictes” com el que s’atribueix’ al veí de Reus. Però davant d’aquesta situació, el CDR de Reus avisa: ‘La persecució de què som objecte no aconseguirà fer-nos callar’. pic.twitter.com/MPDSwOqHlU — CDR Reus (@CDRReus) January 25, 2018

Summary: Citen a declarar un veí de Reus per haver duplicat la web del referèndum


Mentre la campanya presidencial als Estats Units s’escalfa, Facebook s’esforça per mostrar la seva neutralitat, un assumpte cada vegada més urgent per a la xarxa social mentre segueixen apareixent evidències del seu poder. Estudis recents han mostrat que Facebook té una influència política extraordinària. Segons una investigació que es publicarà el mes d’agost a ‘Journal of Communications‘, quan la gent etiqueta els seus amics a Facebook en recordatoris de votació, l’assistència a les urnes augmenta del 15 al 24%. Durant les primàries presidencials estatunidenques d’aquest any, un recordatori a Facebook que va informar les persones que s’acostava el termini límit per registrar-se per a la votació en el seu estat i va aportar un enllaç, va ajudar a generar un augment de gairebé 650.000 nous registres de votants només a Califòrnia, segons el Secretari d’Estat estatal, Alex Padilla. Al Regne Unit, un recordatori a Facebook dies abans del termini de registre per al referèndum, que va decidir la sortida del país de la Unió Europea, va dur 186.000 persones a registrar-se per Internet per votar, segons el Govern. ‘Generalment, aconseguir que les persones vagin a votar podria modificar una elecció nacional’, diu Katherine Haenschen, estudiant de doctorat de la Universitat de Texas, Austin, i autora de l’estudi. Facebook va ser acusada fa setmanes de biaix ideològic contra Donald Trump i en general el Partit Republicà i l’empresa intenta ara mantenir una aparença de neutralitat que és qüestionada per molta gent

Summary: La influència política de Facebook, a debat davant la imminència de les eleccions als EUA


L’ex-embajador dels Estats Units davant la Unió Europea Gordon Sondland ha assegurat avui que sí que va existir un intercanvi de favors per forçar Ucraïna a impulsar una investigació sobre Hunter Biden, el fill de l’ex-vice-president dels Estats Units Joe Biden, al mateix temps que ha assenyalat que totes les gestions diplomàtiques en aquest sentit es van fer seguint ordres del president dels Estats Units, Donald Trump. A la declaració per escrit que ha remès a la Cambra de Representants en el marc de la investigació del procés de destitució parlamentària contra Trump, Sondland s’ha reafirmat a la seva declaració anterior i ha dit que va haver-hi un ‘quid pro quo’ perquè el govern estatunidenc va paralitzar l’ajuda militar a Ucraïna a l’espera que l’executiu ucraïnès anunciés públicament que investigaria Hunter i Joe Biden. En aquest sentit, Sondland ha dit que el secretari d’Estat, Mike Pompeo, l’anterior assessor de Seguretat Nacional John Bolton i alts càrrecs de la Casa Blanca sabien que l’advocat personal de Trump, Rudolph Giuliani, estava fent gestions en aquest sentit amb les autoritats ucraïneses. Sondland ha negat que existís una diplomàcia paral·lela per a aquestes gestions amb Ucraïna i ha dit que ell no volia treballar amb l’enviat especial per a Ucraïna, Kurt Volker, i amb l’actual secretari d’Energia nord-americana, Rick Perry, però es va veure obligat a fer-ho. ‘Nosaltres seguim les ordres del president’, ha assenyalat per justificar el fet que ell treballés juntament amb Volker i Perry en contacte directe amb Rudolph Giuliani, que no té cap càrrec al govern i és únicament l’advocat personal de Trump. Sondland és un testimoni clau en la investigació contra Trump i el seu testimoni ha guanyat importància d’ençà que va canviar la seva versió i va passar a confirmar que sí que hi va haver un ‘quid pro quo’ perquè Trump aconseguís que Ucraïna impulsés una investigació contra Biden. Trump ha subratllat que la investigació hauria de suspendre’s perquè no va haver-hi ‘quid pro quo’, una afirmació que refusa Sondland en seu parlamentària.

Summary: L’ambaixador dels EUA davant la UE confirma les pressions contra Ucraïna per ordre de Trump


Enguany fa cinquanta anys que la Flama del Canigó va traspassar la frontera i va arribar per primera vegada al Principat, on féu parada a Vic. Per commemorar aquesta efemèride, que coincideix amb la capitalitat de la cultura catalana, la capital d’Osona acull entre avui i demà el Congrés Internacional dels Focs de Sant Joan – Flama del Canigó. La trobada combina el vessant més acadèmic, en el Simposi Internacional de Focs de la Mediterrània, amb diverses manifestacions culturals i l’espectacle multidisciplinari La guspira de la flama. Un dels propòsits del simposi és mostrar la gran diversitat de manifestacions que hi ha al solstici d’estiu entorn de l’element del foc. S’estructurarà en tres àmbits –focs i fogueres de Sant Joan; falles, haros i brandons; i la Flama del Canigó– i hi intervindran un seguit d’especialistes en la matèria de tot el país. L’antropòleg Manuel Delgado parlarà de la Nit de Sant Joan com a caos creador, Antoni Pladevall farà una ponència sobre la Flama del Canigó i es presentaran dos llibres: Els focs de Sant Joan a Barcelona i Les Falles del Pirineu. L’Alta Ribagorça i el Pallars Sobirà. Al nostre país la cultura del foc va estretament vinculada a la festa i per això el congrés es clourà demà al vespre amb un espectacle multidisciplinari creat especialment per a aquesta avinentesa. Es diu La guspira de la flama i combinarà mostres de cultura popular, com ara música, teatre, poesia, glosa i dansa, amb més disciplines, com ara acrobàcies i videomapping. El moment culminant de l’espectacle serà l’aparició de la Flama del Canigó, que anirà seguida d’un concert de la cantant Gemma Humet, acompanyada de l’orquestra l’Experimental Catalana.

Summary: La cultura del foc es reuneix a Vic


‘Si no hi fem res, ens hi va la vida’. Així de contundent es mostra Josep Cabayol quan parla de l’amenaça que significa el canvi climàtic en l’actualitat. El periodista i president de SICOM és un dels convocants de la jornada ‘Realitat climàtica = Emergència social’. En aquest acte, que comença avui a les 09.00 a Barcelona, cinquanta investigadors i científics experts en l’escalfament mundial explicaran per què la realitat climàtica és una emergència social i fins a quin punt cal prendre-hi mesures abans no s’arribi a un punt de no retorn. És un esdeveniment sense precedents al Principat, que durarà més de dotze hores i que es podrà seguir en directe en reproducció en continu. D’una banda, la jornada vol conscienciar la població que som a punt d’arribar a una situació irreversible i, de l’altra, donar un toc d’atenció a totes les administracions –municipals, autonòmiques, estatals i supraestatals–, que pequen d’inacció en vista d’un problema que no podem esperar a resoldre. ‘Si no s’hi actua, ens falten molt pocs anys per a aplicar mesures correctores que serveixin per a tenir futur, simplement’, insisteix Cabayol. ‘Els darrers dos anys s’ha comprovat que, malgrat els Acords de París, les emissions de CO2 han continuat pujant al món.’ L’alarmant pujada de les temperatures al Principat és un bon exemple de la manera com ha empitjorat la situació els últims anys. Els últims vint-i-cinc anys la temperatura ha passat de pujar a un ritme de 0,25 graus per dècada a 0,40. Una situació que és encara més preocupant que la internacional. La pujada de les temperatures a Catalunya ja ha passat del llindar d’1,7 graus, mentre que al món encara no s’ha sobrepassat el grau i mig, malgrat que, tal com alerta Cabayol, no li falti gaire. I què implica d’arribar a aquest punt d’inflexió a escala mundial? ‘No tenim ni els recursos econòmics ni tecnològics per a revertir la situació. Entrarem, doncs, en una espiral on la dinàmica climàtica es tornarà imparable. Si comença a pujar la temperatura, la biosfera és amenaçada. És amenaçada la vida’, explica. L’única manera de prova d’aturar aquesta situació és deixar d’emetre gasos d’efecte hivernacle i, per tant, abandonar els hidrocarburs i el sistema d’energia convencional, cosa que pot implicar qüestionar-se el sistema econòmic. Les administracions tenen un paper fonamental quant al desplegament d’energies renovables de manera immediata, però Cabayol en denuncia la inacció: ‘La Generalitat, per exemple, té anunciades lleis que no desplega, com la del canvi climàtic, o l’objectiu d’arribar al 100% de renovables el 2050.’ ‘Catalunya no és en absolut un país on no es puguin desplegar les renovables. Hi ha una gran capacitat. Requereix comprensió per part de la ciutadania. Però ha de pensar que, per molt que no els agradi un paisatge ocupat per maquinària, és necessari’, conclou. L’acte serà a l’espai veïnal Calàbria 66 de Barcelona i cada expert hi farà una intervenció sobre el seu àmbit de coneixement amb un llenguatge planer, directe i comprensible. Podeu seguir-lo sencer ací:

Summary: ‘Realitat climàtica = Emergència social’: cinquanta experts reflexionen sobre el canvi climàtic a Barcelona


Arran de la convocatòria de la manifestació de dissabte, la CUP ha posat damunt la taula les relacions del rei Felipe VI i de l’estat espanyol amb l’Aràbia Saudita, considerat un dels règims que finança Estat Islàmic o, si més no, contribueix a la difusió de la ideologia extremista de què es nodreix. I és Estat Islàmic qui va reivindicar els atemptats de Barcelona i Cambrils. ‘Sabem perfectament que el bressol del fanatisme religiós islàmic és l’Aràbia Saudita i els seus aliats del golf Pèrsic’, deia en aquesta entrevista a VilaWeb el filòleg, escriptor i traductor iraquià assiri Pius Alibek. ‘I sabem que no tan sols n’és el bressol, sinó també la mina d’or. Una font de finançament. I això passa a la llum pública a Síria. Tothom estava d’acord al principi que l’Aràbia Saudita i Catar ajudessin al-Nusra, una organització gihadista subvencionada i armada per poders occidentals per mitjà dels seus aliats a la zona.’ L’Aràbia Saudita és la principal finançadora de la difusió del wahhabisme, un corrent polític i religiós que fa una lectura fonamentalista de l’islam, de caràcter totalitari, que és la base ideològica d’Estat Islàmic. I són els diners de l’Aràbia Saudita que ajuden a finançar mesquites i escoles alcoràniques arreu que en facin difusió. Per exemple, segons aquest informe recent del think tank The Henry Jackson Society, el finançament a l’estranger de l’extremisme prové d’institucions i fundacions vinculats amb governs del golf Pèrsic: ‘Sobretot hi ha l’Aràbia Saudita, que des dels anys seixanta ha dut a terme un projecte multimilionari per a exportar l’islam wahhabita per tot el món islàmic, incloses les comunitats musulmanes d’occident.’ Exportació d’armes espanyoles a l’Aràbia Saudita Aleshores, per què l’estat espanyol manté tan bones relacions amb aquests dos estats?, es demanava Jordi Martí Font, blocaire de +VilaWeb i regidor de la CUP a Tarragona. Una part de la resposta rau en les relacions comercials entre ambdós estats, que inclouen la venda d’armes espanyoles al règim saudita. L’any passat, Espanya va vendre armes per valor de 116 milions d’euros, dels quals la majoria van anar a parar a l’exèrcit saudita. Així consta en l’informe ‘Estatístiques espanyoles d’exportació de material de defensa‘ del govern espanyol, fet públic aquest mes de maig passat. Només entre el 2014 i el 2016 les vendes d’armes espanyoles a l’Aràbia Saudita ha pujat a 900 milions d’euros. Unes armes que Amnistia Internacional ha denunciat que són utilitzades en guerres com la del Iemen, on hi ha hagut nombroses denúncies de violació del dret internacional pels atacs contra població civil. I el paper de la monarquia espanyola, amb Juan Carlos, primer, i Felipe VI ara ha estat fonamental per al manteniment d’aquestes relacions. A començament d’any, l’actual rei espanyol va visitar Riad en un viatge que s’havia ajornat dues vegades enmig de la polèmica per la repressió de dissidents polítics i la vulneració de drets humans. Fou una visita per a enfortir unes relacions entre ambdues monarquies que va començar el seu pare i que va acabar amb la concessió a Felipe VI de la màxima condecoració de l’Aràbia Saudita. El viatge, que s’havia de fer al gener, va tenir un primer ajornament el febrer de l’any passat, coincidint amb la decapitació de quaranta-set individus, entre els quals el clergue Nimr Baqr al-Nimr, defensor dels drets humans. La interinitat al govern espanyol aleshores era l’excusa perfecta. I el novembre es va tornar a ajornar —suposadament— per la mort d’un germà del rei Salman. El viatge es va acabar fent malgrat les protestes d’alguns partits de l’oposició al congrés espanyol i les denúncies de col·laborar i mantenir relacions amb un règim que viola sistemàticament els drets humans. Un resum ràpid, fet per Amnistia Internacional: ‘Enguany el govern continuava restringint severament la llibertat d’expressió, d’associació i de reunió. Les autoritats detenien, enjudiciaven i empresonaven els qui feien tasques de defensa dels drets humans i els qui criticaven el govern, en aplicació de la legislació antiterrorista del 2014 i de més lleis, i sovint després de judicis sense garanties. Entre les persones detingudes hi havia presos de consciència. La tortura i més maltractaments sota custòdia continuaven essent una pràctica habitual. Continuaven fent-se judicis sense garanties…’ I s’hi ha d’afegir la violència contra les dones, que són objecte d’un ‘apartheid per raons de sexe i són víctimes de mètodes cruels de càstig, incloent-hi la pena de mort, acusades d’adulteri i de bruixeria’. El viatge de Felipe, la fortuna de Juan Carlos Tot plegat no ha fet reconsiderar les relacions d’amistat entre la casa reial espanyola i la saudita, ni les relacions diplomàtiques entre ambdós estats, ni tampoc el viatge de negocis en què Felipe VI va apadrinar un acord entre l’empresa espanyola Navantia i el govern saudita per a la construcció de cinc corbetes navilieres per valor de dos mil milions d’euros. Felipe VI ja va fer-hi un viatge a començament del 2015, arran de la mort del rei Abdal·là Bin Abdelaziz, que va tenir una relació d’amistat de molts anys amb el rei emèrit espanyol, Juan Carlos de Borbó. Aquella visita, i també la d’enguany, han servit a Felipe VI per a estrènyer relacions i consolidar l’amistat amb el successor, Salman bin Abdelaziz. I d’on ve aquesta amistat antiga? Hi ha força especulacions, però el periodista Jaime Peñafiel, expert en monarquies europees, va explicar fa un temps: ‘En l’època de Franco, quan hi va haver la crisi del petroli del 73, van demanar a Juan Carlos que intercedís amb el sobirà de l’Aràbia Saudita, gràcies a la bona relació que tenien. Ho va fer, el problema es va solucionar i es va garantir el subministrament de petroli a Espanya.’ I això, en canvi de què? Peñafiel ho explicava: ‘En canvi d’això, el van autoritzar a cobrar uns cèntims per cada barril de petroli que s’importava des de l’Aràbia Saudita. Això, no li ho va retirar pas Suárez més tard, i són molts diners.’ Pot ser una explicació a l’origen de la fortuna de Juan Carlos, que el 2012 el diari The New York Times va arribar a quantificar: ‘El rei és àmpliament valorat en cercles de negocis pel fet d’actuar com a negociador i ambaixador econòmic del seu país, però continua essent un secret com ha aconseguit la seva riquesa personal. Es calcula que la riquesa de la família reial espanyola és d’uns 2.300 milions de dòlars , una quantitat que els seus partidaris consideren que ha estat inflada per la inclusió de propietats del govern’, deia en aquell reportatge. Un exemple visible d’aquest paper de Juan Carlos es va fer evident arran de l’incident a Botswana, quan participava en un safari. Aquell viatge fou organitzat pel magnat sirià de la construcció Mohammed Eyad Kayali. ‘Tots dos amics havien treballat plegats en un contracte de 9,9 milions de dòlars per a un tren bala que el monarca va ajudar a negociar per a un consorci espanyol a l’Aràbia Saudita.’ El diari es demanava quants diners rebia Juan Carlos en comissions per haver fet papers com aquest. Un paper que Juan Carlos ha exercit fins fa ben poc: va intercedir entre l’Aràbia Saudita i el consorci format per RENFE, Adif, Talgo i OHL per mirar de calmar els ànims arran de les disputes entre les constructores pels problemes d’eficàcia d’un projecte d’aquesta magnitud. Uns problemes dels quals es deriven sobrecosts per imprevists tècnics que tenen a veure amb el fet que els rails es construeixen sobre sorra. Les dades de la fortuna acumulada per Juan Carlos surten d’un estudi de què parla el New York Times, elaborat pel professor de finances Saïd Herman Matthij, de la Universitat de Gant, que analitzava la despesa de la reialesa a Europa. ‘Suposo que, almenys,  és un milionari, però la qüestió és si és un mil milionari, quina és la seva riquesa real’, deia Matthij. Felipe VI manté el tarannà del seu pare en relació amb el règim saudita. Malgrat les desenes de denúncies de violacions dels drets humans sobre la taula; malgrat les proves evidents de suport més o menys directe a qui ha encoratjat els atemptats de Barcelona i de Cambrils. I els de París, Niça, Manchester, Brussel·les, Estocolm, Berlín, Londres…

Summary: Els interessos de Felipe VI a l’Aràbia Saudita malgrat la complicitat amb Estat Islàmic


Isabel Pires és diputada del Bloco de Esquerda a l’Assemblea de la República Portuguesa, la cambra legislativa. Avui intervé en un acte important, ‘Iniciativa ciutadana per la defensa de la democràcia a Catalunya‘, que condemna ‘els atropellaments dels drets cívics, polítics i humans a Catalunya’ i que defensa una negociació entre les parts catalana i espanyola. Començarà a dos quarts de deu a la Casa do Alentejo de Lisboa i, a més d’ella, també hi haurà José Manuel Pureza, vice-president de l’Assemblea de la República; Manuel Loff, professor universitari; i un dels generals de la Revolució dels Clavells, Pedro Pizarat Correia. Just abans de començar l’entrevista telefònica amb Pires, salta la notícia: la justícia espanyola ha empresonat mig govern català. —Han enviat a presó mig govern català. Què en penseu? —La nostra reacció és de condemna absoluta al govern espanyol. Recordem que se suposa que no hi havia d’haver presoners polítics, com ho són aquests diputats. Condemnem del tot l’actitud del govern espanyol. —Us ho esperàveu? Sorpresa? —Sorpresa del tot, no, perquè ja havien avisat una mica. Però que no sigui sorpresa no vol dir que no sigui xocant. És xocant que això passi en ple segle XXI. Realment xocant. —Demà hi ha organitzat un acte en favor de la democràcia a Catalunya. Per què? —Vam decidir d’organitzar-lo per expressar la nostra solidaritat i per mostrar la defensa de la democràcia. Volem enviar tota la força des de Portugal per al poble català, que tant ha patit aquests darrers temps. Demà tenim aquest acte. I aquestes setmanes n’hi ha hagut més. I és possible que aquests dies vinents hi hagi més esdeveniments, després de l’empresonament d’avui. —Quina actitud hauria de tenir el govern portuguès? —Creiem que hauria de ser molt més ferma, en defensa de la democràcia. Voldríem que el govern portuguès no actués al dictat del govern espanyol. I ara passa això. Vull recordar que la nostra constitució defensa el dret d’autodeterminació. I per tant tots hauríem de comprendre-ho. —La reconeixeríeu, una República Catalana? —Al nostre partit encara no hem fixat posició. Però una cosa sí que tenim claríssima. Nosaltres reconeixem el dret d’autodeterminació del poble català. I el poble català té dret de decidir. Precisament gràcies a l’autodeterminació. —Mentrestant Puigdemont és a l’exili. Com ho veieu? —Faltarà veure quan torna a Catalunya. I aleshores veurem si l’estratègia ha estat positiva o no. Hem d’esperar a veure com acaben aquests fets. —Què hauria de dir o de fer la UE? —Ja s’hauria d’haver manifestat fa temps. Fa molt que hauria pogut dir alguna cosa sobre els actes que el govern espanyol ha comès damunt de ciutadans europeus. Perquè al final són ciutadans europeus, també. No ho entenem. I per tant esperem que facin algun pronunciament. —Perdoneu la pregunta: hi teniu cap relació personal, amb Catalunya? —Ni personal ni familiar. Mireu, al capdavall es tracta del dret d’autodeterminació dels pobles i defensar aquest dret ho considero important políticament. I més en els temps que corren. És important defensar de manera intransigent la democràcia i els drets humans. —Quines accions pot emprendre el vostre partit? —Ja hem demanat al govern portuguès que pressioni el govern espanyol. Demà presentarem un vot de protesta al govern i esperem que arribi la pressió necessària al govern espanyol. —A Portugal hi ha presos polítics? —Actualment, no. En els estats democràtics, no n’hi ha. Però, dissortadament, justament ara a l’estat espanyol sí que n’hi ha. És increïble que a l’estat espanyol ara hi hagi presos polítics. Increïble.

Summary: Isabel Pires: ‘És xocant que això passi en ple segle XXI’


Després de les vagues convocades el 2018 i el 2019, que han marcat un abans i un després en el moviment feminista dels Països Catalans, l’Assemblea Feminista de València ha decidit enguany de canviar d’estratègia cap a altres formes de mobilització. Lluny d’institucionalitzar i normalitzar la vaga feminista, i amb l’objectiu de desmarcar-se del ‘feminisme burgès i mainstream‘, l’organització opta per un cap de setmana d’accions a l’espai públic. La intenció és resignificar la data més enllà de la vaga per evitar que es buidi de contingut. Així doncs, opten per impulsar accions i actes en diferents punts de la ciutat, amb la intenció, no d’aturar el món com s’ha fet altres anys, sinó de sacsejar-lo. Vaga feminista: tota la informació sobre el 8 de març És per això que s’han organitzat exposicions, concentracions, manifestacions i activitats. En la jornada de lluita del 8 de març, l’Assemblea Feminista de València organitzarà l’ordit feminista, omplint d’activitats la plaça de la Mare de Déu de València. L’esdeveniment vol anar més enllà del feminisme i lliga la seva lluita amb l’anticapitalista i l’antiracista. Dins la lògica de cercar altres formes de lluita, es veu aquesta iniciativa com una resignificació de l’espai públic en clau feminista. Divendres a partir de les 22.00 i tot dissabte, hi haurà una gran quantitat d’accions preparades per dinamitzar l’ocupació: espectacles musicals, com concerts de rap, micro obert i la jam no mixta a càrrec del grup Fem Jam. També hi haurà una actuació d’un grup de teatre de l’oprimit, anomenat Nosotras, jocs de taula feministes i, fins i tot, monòlegs activistes. La jornada del 8 de març clourà amb la manifestació convocada a les 18.00 davant l’IES Lluís Vives. El lema de capçalera, format per un bloc no mixt, serà: ‘Feminisme per a canviar el món’. Recorrerà els carrers de Xàtiva, Guillem de Castro, el passeig de la Petxina i Blanqueries fins a les Torres de Serrans. Altres activitats a València pel 8 de març A la ciutat, també s’hi muntarà una instal·lació de 2.000 peces de llana teixida a les façanes d’edificis històrics i institucions, com el de la Generalitat, la Diputació i la Conselleria d’Igualtat. L’acció l’organitza Filant Vides, un grup de 650 dones dels divuit municipis que conformen els Serrans. La intervenció traça una ruta artística per la ciutat, titulada ‘Sororitat Serrania’, que posa sobre la taula la necessitat de fer visible la feina de la dona rural. Aquesta ruta s’inaugurarà el mateix 8 de març a les 11.00, moment de la convocatòria al pont dels Serrans, sota el lema ‘Dones rurals, dones invisibles’. Dissabte a la vesprada, la sala la Mutant acollirà el festival ‘Fem ballar la revolució’, una nit de festa, consciència i lluita, on es posarà al centre la necessitat de visibilitzar les dones als escenaris musicals. Per això hi actuaran el grup de ska i reggae Escarlates, la rapera Tesa, i Las Hijas de la Cúmbia. També hi haurà un taller de preparació per al 8 de març on es faran pancartes i màscares reivindicatives.

Summary: L’Assemblea Feminista de València es proposa de sacsejar la ciutat amb un cap de setmana ple d’accions


La plataforma de Jordi Graupera, Primàries Barcelona, no ha aconseguit recollir els avals necessaris per presentar-se a les eleccions espanyoles del 10-N. En un comunicat, ho atribueixen al ‘poc marge temporal’ que la Junta Electoral espanyola atorga per recollir els avals i a una ‘implantació territorial encara en construcció’. El portaveu de Primàries Barcelona, Jordi Graupera, ha afirmat que la plataforma és un moviment municipalista que ‘s’està transformant en un moviment nacional’ i ha destacat que es va teixint un ‘projecte compartit’ de cara a les properes eleccions al Parlament de Catalunya. ‘La feina dels voluntaris ha estat, de nou, un exemple de compromís i imaginació’, ha afegit Graupera.

Summary: La plataforma de Graupera no aconsegueix els avals necessaris per a presentar-se al 10-N


Junts per Catalunya ha plantejat avui la regulació de la investidura a distància en la reunió de la ponència que treballa en la reforma del reglament del Parlament de Catalunya. JxCat defensa que s’habiliti un mecanisme per a poder investir Carles Puigdemont i perquè els presos polítics puguin exercir com a diputats des de la presó. Durant la reunió d’avui, la segona de la ponència, els grups han exposat les seves propostes de reforma en termes genèrics. Segons fonts de JxCat, han plantejat que els diputats puguin participar de manera no presencial a totes les sessions, debats i treballs parlamentaris. Aquest no ha estat el tema, però, que ha generat més debat, sinó el de la paritat. Els grups coincideixen que el reglament ha de garantir la presència paritària de dones a la mesa de la cambra i als òrgans de govern de les comissions, però l’actual sistema d’elecció en complica la regulació. No és la primera vegada que JxCat intenta trobar una via ajustada a la legalitat autonòmica per a poder investir Puigdemont a distància després de l’intent fallit del 30 de gener de l’any passat, quan el president de la cabra, Roger Torrent, va suspendre el ple després de les mesures cautelars imposades tres dies abans pel Tribunal Constitucional. Investir-lo hauria implicat el retorn de la majoria independentista a la unilateralitat i incórrer en un possible delicte de desobediència. El maig de l’any passat, la cambra va aprovar una reforma de la llei de la Presidència amb els vots de JxCat, ERC i la CUP, però va quedar de seguida embarrancada al TC. El govern espanyol la va recórrer llavors i en va demanar la suspensió. JxCat pretén ara introduir al reglament el que establia la llei de la presidència. Dimecres, quan feia un any de l’intent fallit del 30 de gener per investir Puigdemont, el president a l’exili assegurava que no perd l’esperança. Segons Puigdemont, seria ‘un bon senyal’ de respecte a la democràcia que el parlament pogués investir qui volgués. JxCat també va publicar un vídeo en què refermaven el compromís de restituir-lo. PSC i Cs, contra l’article amb què es van tramitar les lleis de desconnexió La reforma del reglament del parlament serà llarga. La ponència que ha de redactar una proposta consensuada no té data límit per a acabar els treballs i es reunirà cada quinze dies. Després, s’haurà de tramitar i els grups hi podran presentar esmenes. A partir de la pròxima reunió, el dia 15 de febrer, començaran a abordar l’articulat per ordre. Els lletrats, que també han formulat propostes tècniques de millora del reglament, han proposat que en la pròxima reunió es comencin a discutir una quarantena d’articles. El PSC també planteja que s’eliminin els subgrups parlamentaris i que es rebaixi a tres el nombre de diputats per a formar un grup. També vol acotar el redactat de l’article 81.3, que és a partir del qual es van tramitar per via exprés les lleis de desconnexió del 6 i el 7 de setembre del 2017. Cs pretén que s’aclareixi la redacció d’articles del reglament per evitar, segons fonts del grup, que la majoria independentista els interpreti arbitràriament i en contra dels preceptes de l’estatut i la constitució espanyola, com remarquen que va passar en l’anterior mandat. Al contrari que JxCat, Cs al·lega que la presència al parlament ha de ser obligatòria per als diputats. Els comuns han focalitzat la seva principal demanda en la paritat. A la reunió de la ponència, hi han assistit diputats de tots els grups però no la CUP.

Summary: JxCat persevera en la investidura a distància en la reforma del reglament del parlament


La façana de l’Ajuntament de Reus ja no llueix des d’avui la pancarta amb el lema Llibertat presos polítics i el llaç groc que hi havia penjats. Fonts municipals han confirmat a l’ACN que aquesta nit passada s’han retirat els dos símbols arran del requeriment de la Junta Electoral de Zona (JEZ), que obligava a fer-ho en un termini màxim de 24 hores. Tot i això, el recurs presentat pel batlle, Carles Pellicer, continua endavant. En el text el batlle argumenta que la pancarta no identifica cap formació política en concret, sinó que ‘és una mostra de protesta pel fet que hi hagi polítics que es troben empresonats de forma preventiva des de fa quasi dos anys’. A més, Pellicer manté que aquesta protesta és compartida per un ampli sector de la població i d’ideologia diversa, ja sigui independentista o no. La JEZ va resoldre a instàncies de Cs, que havia presentat un recurs en relació amb els símbols que s’exhibeixen a Reus i en set municipis més de la demarcació de Tarragona. La resolució de la JEZ, dictada dimecres, considera que la pancarta ‘vulnera el principi de neutralitat que han de respectar els poders públics en període electoral, ja que constitueix una exteriorització de la ideologia d’una part dels partits polítics que concorren a les eleccions però no del conjunt de la ciutadania’.

Summary: L’Ajuntament de Reus retira la pancarta i el llaç groc de la façana


El Ministeri d’Interior espanyol i la Guàrdia Civil han emès un comunicat de premsa en què parlen de la ràtzia que han desplegat a diversos indrets del Principat contra l’independentisme, amb nou detinguts i escorcolls. La nota diu que als escorcolls ‘s’ha decomissat abundant documentació i material informàtic per a ser estudiat i analitzat’. I afegeix: ‘A més, s’ha localitzat abundant material i substàncies, considerades precursores per a la confecció d’explosius, susceptibles (tot esperant confirmació dels especialistes) de ser utilitzades en la fabricació d’artefactes.’ Quin és aquest material tan perillós de què parlen? Poc després, han difós unes imatges en un vídeo editat per la Guàrdia Civil mateix, de caire propagandístic, en què es veuen diversos agents entrant de nit, armats amb fusells, en un local –que no diuen on és– on hi ha tot d’andròmines, entre les quals es veu un sac amb un material que no es precisa i una olla i que la policia presenta com una prova contra els detinguts. EN DIRECTE: Ràtzia de la Guàrdia Civil contra l’independentisme en vigílies de la sentència

Summary: La Guàrdia Civil pretén de presentar un sac i una olla com a proves de terrorisme en un vídeo de la ràtzia d’avui


Els consellers de Treball, Afer Socials i Famílies, Chakir el Homrani, i de Salut, Alba Vergés, han renunciat avui a sengles escons del Parlament de Catalunya. Ho ha anunciat ERC en un comunicat, en què s’informa que Marc Sanglas (ex-diputat de Junts pel Sí) i Lluïsa Llop (regidora de Gelida) en seran els substituts. Segons el partit, les renúncies són per a dedicar-se en exclusivitat a la tasca de govern. El Homrani ha escrit un piulet per a comentar la notícia: ‘Molt agraït per l’aprenentatge a tots els amics i amigues del grup republicà i als treballadors de la cambra.’ La consellera encara no s’ha pronunciat. Avui he renunciat al meu escó de diputat al Parlament de Catalunya. Molt agraït per l’aprenentatge a tots els amics i amigues del grup republicà i als treballadors/es de la cambra. També agraït per la coneixença amb els altres grups parlamentaris. Seguim! — Chakir el Homrani 🎗 (@ChakirelHomrani) June 14, 2018 Sanglas, que és també secretari de Política Municipal d’ERC, assegura que encara la legislatura amb ‘molta il·lusió’ i amb la voluntat d’ajudar el govern i el parlament a recuperar les institucions catalanes després del 155. I Llop diu que no és un moment fàcil, però es compromet a ‘posar tot l’esforç al servei de la gent i el país.’

Summary: Els consellers Chakir el Homrani i Alba Vergés renuncien a l’escó del parlament


Carles Puigdemont ha avisat que Junts per Catalunya no portarà cap xec en blanc a Madrid després de les eleccions espanyoles. En un acte al Teatre Conservatori de Manresa (Bages), i a través d’un vídeo, el líder de JxCat ha afirmat que cal negociar amb qualsevol govern de l’estat espanyol que sorgeixi del 28-A. La número 2 de la candidatura, Laura Borràs, s’ha dirigit als qui asseguren que els referèndums divideixen: ‘Franco també deia que la democràcia dividia’. El número 6 de la llista, Francesc de Dalmases, ha demanat que la gent que reclamava una llista unitària voti Junts per Catalunya com a reconeixement de l’única formació que ha defensat aquesta fórmula. Puigdemont ha insistit que Junts per Catalunya és la candidatura de les garanties per Catalunya, i no la dels xecs en blanc i ha subratllat que la llista sí que té línies vermelles, contraposant-la així a ERC, que manté que anirà a Madrid sense exposar condicions a cap negociació. ‘No deixarem que les nostres línies es trepitgin, perquè no són negociables, ni tenim el dret a negociar-les’, ha asseverat. Borràs ha llegit una carta que el cap de llista, Jordi Sànchez, ha escrit des de la presó de Soto del Real. L’ex-president de l’ANC ha replicat que el jutge Manuel Marchena i el Suprem li hagin denegat de nou la llibertat, al·legant risc de fugida. ‘És un argument fals, jo no fugiré si soc posat en llibertat. No tinc res a témer, ni res per demanar perdó’, ha deixat clar. Per altra banda, Dalmases ha fet una defensa ferma de la voluntat de Junts per Catalunya de formar una llista unitària, tant per a les espanyoles com per les europees: ‘Hi ha una manera de demostrar que volem anar junts, que és reconeixent l’única formació política que volia la llista unitària’. A l’acte també hi han participat el president del PDeCAT, David Bonvehí; la vice-presidenta del partit i número 3 de Junts per Catalunya al congrés espanyol, Míriam Nogueras; el número 4, Ramon Tremosa; i el batlle de Manresa, Valentí Junyent.

Summary: Puigdemont descarta xecs en blanc al futur govern espanyol


La fiscalia turca ha sol·licitat una pena de setze anys de presó per al periodista turc-alemany Deniz Yucel, acusat de difondre propaganda terrorista del Partit dels Treballadors de Kurdistan (PKK) i de promoure l’odi entre la ciutadania. Yucel, corresponsal del diari Die Welt, va romandre empresonat entre febrer de 2017 i febrer de 2018 sense càrrecs, fet que va desencadenar una crisi diplomàtica entre Berlín i Ankara. Després del seu alliberament, va tornar a Alemanya, de manera que el judici es desenvolupa sense la seva presència. L’advocat defensor, Veysel Ok, ha demanat que sigui absolt de les acusacions de suposats vincles amb el clergue Fethullah Gülen, a qui Ankara ha culpat d’estar darrere de l’intent de cop d’estat de 2016. El Ministeri Públic, d’altra banda, ha sol·licitat l’obertura d’una nova causa contra Yucel per insultar el president, amb relació al contingut d’un article escrit el novembre de 2016. Ok ha acusat la Fiscalia de no llegir o ignorar la sentència dictada el 2019 pel Tribunal Constitucional, en la qual es qualificava d’il·legal la detenció del periodista.

Summary: La fiscalia turca demana setze anys de presó contra un periodista del diari alemany Die Welt


Podem tancarà diumenge la segona assemblea ciutadana estatal. Serà a Vistalegre (Madrid), l’indret on va néixer el partit ara fa tres anys. A banda d’escollir el nou secretari general, que serà gairebé segur Pablo Iglesias, la pugna entre ‘errejonistes’ i ‘pablistes’ se centra en l’elecció del consell ciutadà, allò que en els altres partits s’anomena executiva, és a dir, el màxim òrgan de decisió. Iglesias, Errejón i anticapitalistes, els tres corrents del partit, han presentat sengles llistes, amb la intenció d’encabir el màxim nombre de membres en aquest òrgan. El camí cap a l’assemblea ha estat llarg i disputat entre les parts, fet que no ha ajudat a entendre què s’hi decideix, com i què demana cada corrent intern. Mirem d’explicar-ho tot seguit a partir de sis preguntes i les respectives respostes. Què es decideix al congrés? L’assemblea ciutadana estatal és el principal òrgan de Podem. És una denominació que varia segons quin sigui el partit. ERC l’anomena congrés nacional i la CUP assemblea nacional, per exemple. Segons els estatuts de Podem, aquesta trobada s’ha de fer cada tres anys, i tot i que encara no s’ha complert aquest termini, el desgast causat per les dues eleccions espanyoles i l’entrada en múltiples institucions d’arreu de l’estat, la direcció del partit va concloure que calia renovar l’estructura i debatre l’estratègia. En aquesta trobada, hi tenen dret de vot 460.000 persones –en la primera assemblea de Vistalegre, el 2014, van votar-n’hi 222.000–. S’hi renovarà la secretaria general del partit, el consell ciutadà estatal i els integrants de la comissió de garanties. També es votaran quatre tipus de documents que van associats a les candidatures que es presenten a la secretaria general o al consell ciutadà estatal i que definiran l’estratègia del partit: el polític, l’organitzatiu, l’ètic i el d’igualtat. Qui es presenta a la secretaria general? ‘El meu secretari general és Pablo Iglesias’, va dir Íñigo Errejón fa uns dies. La candidatura de l’actual portaveu no ha presentat candidat a la secretaria i ha preferit centrar la batalla en el terreny ideològic i organitzatiu de la formació per obtenir influència en la maquinària de partit. Igual que la llista anticapitalista, que tampoc no presenta candidat a la secretaria. Es dóna per descomptat que Iglesias sortirà escollit de manera folgada. L’únic que ha decidit de plantar-li cara és el diputat al parlament d’Andalusia Juan Moreno Yagüe, cara visible de la candidatura Llista blanca i que té una influència residual. Ara bé, Iglesias ja ha avisat que dimitiria diumenge mateix de la secretaria general si perdia el control del consell ciutadà: ‘No es pot ser secretari general si s’està en minoria. Si les teves idees són minoria, si la teva llista al consell ciutadà és minoritària, és impossible ser secretari general.‘ I si Iglesias dimiteix? És una possibilitat remota, però no impossible. En cas que dimitís com a dirigent del partit, i segons que va explicar Iglesias mateix en una entrevista a ‘La Cafetera’, caldria seleccionar una direcció política: ‘El líder de facto, si guanya la llista d’Íñigo , seria Íñigo, i faltaria formalitzar-ho en unes eleccions a la secretaria’, però afegia que dubtava que això passés: ‘Crec que guanyarem.’ Què és el consell ciutadà estatal? És el màxim òrgan de decisió del partit entre assemblees. Similar al secretariat nacional de la CUP o a la direcció executiva el PDECat. Diu Iglesias: ‘En realitat, l’elecció important en aquest Vistalegre és escollir equips, si liderarà Íñigo o bé lideraré jo, i qui tindrà majoria en el consell ciutadà representant blocs d’idees que s’expressen en documents diferents.’ Els seixanta-dos representants que l’han de formar sortiran de les cinc llistes que es presenten –si bé les de més pes són tres–. D’una banda, la llista ‘Podem per a tots’, encapçalada per Iglesias, tot i que ell no es presenta al consell perquè només opta a liderar el partit. Entre els candidats, hi ha noms de pes com Irene Montero, Pablo Echenique i Rafa Mayoral. Quant a ‘Recuperar la il·lusió’, la llista encapçalada per Íñigo Errejón, té representants dels Països Catalans com Juan Pedro Yllanes, diputat al congrés espanyol per Podem Illes, Jéssica Albiach, diputada al Parlament de Catalunya per Catalunya Sí que es Pot, i Raimundo Viejo, diputat al congrés espanyol per En Comú Podem. La tercera llista en discòrdia és ‘Podem en moviment’, del corrent anticapitalista. La seva cara visible és l’eurodiputat Miguel Urbán i inclou noms com els de la diputada andalusa Teresa Rodríguez o el batlle de Cadis, José María González. Quin és el sistema de votació? El sistema de votació i recompte per a escollir consell ciutadà va ser triat a través d’una consulta a la militància. Es va imposar el proposat per la candidatura de Pablo Iglesias i que fou ideat per Pablo Echenique. Es va batejar amb el nom de Desborda i es pot dir que afavoreix les llistes més votades, però també assegura la presència de les llistes que obtinguin un 5% dels vots. A grans trets, és un mètode de votació semblant a l’utilitzat, per exemple, en el concurs d’Eurovisió, consistent a anar donant punts als candidats, per ordre de preferència, és a dir, de més a menys. En aquest cas, proposen de donar 80 punt al favorit, 79 al segon favorit, i així successivament. Quines són les diferències entre ‘pablistes’, ‘errejonistes’ i anticapitalistes? Si bé en el terreny polític ‘pablistes’ i anticapitalistes són força propers, en el cas organitzatiu hi ha més similituds entre l’equip d’Errejón i el de Miguel Urbán. Tots dos volen arrabassar el poder plebiscitari al secretari general i que la nova executiva, és a dir, el consell ciutadà, garanteixi la correlació de forces. Els tres coincideixen, això sí, en la necessitat de jubilar la ‘màquina de guerra electoral’ que es va idear a Vistalegre I i de descentralitzar el partit. A continuació, detallem algunes de les diferències entre les seves propostes organitzatives: Iglesias vol mantenir la competència de convocar consultes a la militància. Per contra, Errejón i els anticapitalistes demanen que el secretari general ja no tingui aquest poder, al qual el líder de Podem ha recorregut en diverses ocasions per tancar debats interns oberts en la direcció del partit. La composició del consell ciutadà torna a allunyar ‘pablistes’ i ‘errejonistes’. Errejón, a diferència d’Iglesias, vol donar més pes a les federacions i incloure 41 representants dels territoris, a més dels secretaris generals autonòmics, que són membres nats. Com Errejón, els anticapitalistes també demanen integrar més representants territorials: 29. Iglesias coincideix amb els anticapitalistes en la limitació de mandats a vuit anys, ampliable a 12, de tots els càrrecs interns i públics. Tot i que els ‘errejonistes’ també fixen aquesta limitació, la redueixen per al secretari general: es liderarà el partit, com a molt, 6 anys.

Summary: Què decideix Podem? Sis preguntes i respostes sobre Vistalegre II


Bona part dels caps d’estat presents a la cimera de la Unió Africana estudien si els seus països han d’abandonar conjuntament la Cort Penal Internacional de l’Haia i denunciar-la. Segons que diuen, la Cort aplica un doble sistema de mesurar: és molt dura i intransigent amb els països africans però molt feble i tolerant amb Europa i els Estats Units. L’ex-cap d’estat de Costa d’Ivori, Laurent Gbagbo, és jutjat per la Cort, que aviat jutjarà també el vice-president de Kenya William Ruto. La Cort Penal Internacional (o Tribunal Penal Internacional) és un tribunal de justícia internacional permanent, creat el 1998, amb la funció de perseguir persones físiques que hagin comès crims de guerra, genocidi, o crims contra la humanitat (com ara la tortura, l’apartheid, l’extermini, els assassinats, les desaparicions forçades, segrests i agressions) definits en diversos acords internacionals, sobretot a l’Estatut de Roma. La CPI té seu a l’Haia, als Països Baixos. Tret de Mauritània, Líbia i alguns estats de la banya d’Àfrica, la majoria dels països d’aquell continent en reconeixen la jurisdicció. Cal no confondre la Cort Penal internacional amb el Tribunal Internacional de Justícia (també amb seu a l’Haia), que s’encarrega de resoldre disputes entre estats.

Summary: Els governs africans estudien d’abandonar la Cort Penal Internacional