Entrevistar Pere Gimferrer no acostuma a ser còmode, però és molt estimulant. Ho replica tot, però té la gràcia de convertir la conversa en un desafiament, tant per a ell com per a tu. Prefereix les preguntes directes i s’incomoda amb les divagacions. I, molt seriós, fa alguns comentaris que, quan els transcrius i els tornes a escoltar, et fan petar de riure. Com ara al principi de l’entrevista, que li demano sobre el seu estat d’ànim a l’hora d’escriure els poemes del llibre ‘Marinejant’, i ell que comença a explicar la malaltia i el tractament i, de sobte, s’atura i deixa anar: ‘Però no voldria que aquesta entrevista es convertís en un “parte medico”; el llibre no tracta d’això, no és un llibre de medicina.’ Tot i la dificultat inicial, la conversa acaba fluint, especialment al final, quan abandonem la poesia i entrem a parlar de política. Llavors apareix el Gimferrer ciutadà-ben-informat i home-ben-connectat, que parla del president Puigdemont, d’Antonio Baños, que coneix amb certa profunditat, i de la posició de la família Lara en el procés independentista. Gimferrer és una mina. Som-hi. —Quin era el vostre estat d’ànim quan vau escriure aquests poemes recollits a ‘Marinejant’ (Proa)? Perquè tinc entès que vau tenir una malaltia. Vós esteu sempre molt preocupat per la vostra salut, sempre ben tapat per por de refredar-vos. —Feia molts anys que no m’operaven. De petit, no ho compto. En la vida adulta he tingut, a part d’aquesta, dues operacions més. Una el 1997 i una altra el 2000. Ha passat molt de temps. Per tant, aquesta operació va significar una mena d’interrupció en la meva vida que ja no recordava, amb molta medicació i allitament. Tot plegat, un mes. Estava angoixat. Ara també ho estic, però per una altra raó: tinc un broncospasme. Em medico amb cortisona. La malaltia, l’operació i la convalescència, com que són una interrupció de la vida, em van fer pensar sobre la vida i sobre les evolucions de la vida, amb coses del passat propi i altres del passat aliè. —‘Marinejant’, el títol del llibre, és una paraula que podem associar fàcilment amb frescor, estiu, passeig… —Ja ho entenc, però no vol dir això ni el contrari tampoc. Si vas al diccionari, vol dir fer com els mariners: navegar. Però en la meva obra vol dir una altra cosa: navegar en aigües difícils. Mira el to del quadre de la portada, és un quadre poc conegut, és el mar, però és una cosa ombrívola. I aquesta idea que dius tu és la teva percepció unida potser a la vida que ha tingut aquesta paraula en la literatura. Ja sé que és ambigu i pot semblar una cosa positiva a l’estil dels poemes alegres, marítims, de Sagarra, per exemple, però com que la paraula és vàlida, ja em va bé. —En aquest cas, per què trieu aquesta paraula de títol? —Va venir a mig escriure el llibre. Era una paraula que m’anava bé. No vaig mirar cap diccionari. Després vaig comprendre que Fabra deia una cosa i el DIEC una altra. No he mirat ni Alcover ni Coromines. —No són poemes que neixen del record, però l’evoquen. —No acabo de captar la diferència. —Neixen del vostre estat de malaltia i convalescència i aquest estat evoca uns records. —Generalment, no poden tractar explícitament la malaltia, si els poemes neixen de la malaltia, perquè seria molt poca cosa i empobridor per als poemes. Han d’anar cap a unes altres regions. No cap a la meva experiència i vida, sinó sobre la vida i experiència en general, sobre les transformacions i canvis de l’edat de la vida. Per això, de les circumstàncies i de la malaltia pròpiament dita no en parlo gaire en el llibre. Els poemes no ho diuen. Seria un fracàs artístic si només parlés d’això. —Però conèixer les circumstàncies ajuda a entendre els poemes. —Això en l’entrevista, sí, però no puc posar-ho als poemes, seria empobrir-los. —Passada la malaltia i ja recuperat, vau retocar els poemes? Ho dic perquè durant el procés d’escriptura devíeu anar carregat de medecines i això us podia afectar d’alguna manera. —No res. El que he publicat és el que vaig escriure. La part de veritat era la que quedava intacta, la que fa els poemes. L’altra part, no. Hi ha poetes que per escriure necessiten posar-se en trànsit. A mi em sembla que això és com si per fer l’amor haguéssim de prendre afrodisíacs. Jo entro en trànsit només veient un carrer de Sarrià amb una mica de misteri o que a mi m’ho sembli. Hi ha una part meva, la que fa els poemes, que queda intacta, passi el que passi. Si més no de moment. —És la vostra part més genuïna? —És la part que fa els poemes. No puc dir-ne gaire més. No puc analitzar-me a mi mateix en aquest aspecte. És la que fa els poemes. L’autor dels poemes coincideix en part amb la persona que els escriu, però només en part. Pere Gimferrer —En aquests poemes hi ha molta llum. —L’altre dia, en una altra entrevista, em destacaven que en els poemes hi havia molta foscor. Totes dues coses són certes. Llum i foscor vénen d’antic i jo l’any 1972 ja vaig escriure ‘Hora foscant’. Llum i ombra és un tema de la poesia barroca, en qualsevol llengua, en català també. Curiosament, el traductor de dos llibres meus a l’anglès (‘Alma Venus’ i ‘Fortuny’), Adrian West, diu que només hi ha dos escriptors tan atents al joc de la llum i l’ombra: Proust i jo. —El periodista Carles Geli hi veia molta més foscor que llum al llibre, i em va sorprendre. Deu ser que sóc més optimista que ell. —Llum i ombra estan equilibrats. —Però aquesta llum dels vostres poemes és una llum que fereix, associada a… —…al foc? Això té una explicació: qualsevol imatge que facis servir, si li poses foc o llum té més vivor. El lector, a més de sonar-li les paraules, les ha de poder veure. Hi ha excepcions, però com a norma és això. —Dieu: ‘Negra la llum dels claus de la foscor.’ —Això és una excepció, encara que la llum negra és una expressió molt antiga, que ha sortit molt en poesia, a vegades en coses alquímiques o ocultistes. La llum negra és una cosa que en els diccionaris de símbols psicoanalítics o alquímics hi surt sovint. No la faig servir en aquest sentit, però existeix. —En un altre moment apareix: ‘I és tan viu que la claror ens esquinça.’ —Ens esquinça en un altre sentit, no és material. —Però la sensació és que aquesta llum és incòmoda. —No sempre. A vegades magnifica, a vegades transfigura, a vegades pot fer mal. Hi ha un poema de Foix que diu una cosa molt bona: ‘És tot tan clar que ni sabem parlar-nos.’ —Aquests poemes vostres també tenen so. Hi ha unes quantes referències a les campanes, per exemple. —Això també surt en Foix. Foix té una imatge extraordinària: ‘Una campana descalça/ sotjava la nostra mort.’ Li vaig preguntar què volia dir amb ‘una campana descalça’ i em va dir que amb prou feines se sent. —I vós dieu: ‘La vida feta de campanes d’aigua’. —Això és en to positiu. És en el poema que parlo de Maria-Mercè Marçal: És el cantó de la vida positiva i jovenívola de Maria-Mercè respecte de la seva malaltia. Per altra banda, el color de l’aigua i el de les campanes s’assembla. I el so de la campana pot sonar evocant aigua. —Hi ha un altre recurs que feu servir, que és la imatge del vi i en el mateix poema hi introduïu la sang, també. —El vi, com l’aigua, són elements que tenen valors molt ambivalents. Des de l’Odissea, ‘El mar color de vi’, o el vers de Carles Riba, ‘l’innumerable somriure de la mar’, influït també per l’Odissea, però que no és el mateix. El vi és molt ambivalent i és inevitable que s’assembli a la sang. El vi va relacionat amb els sacrificis també. El que domina en el meu poema és el color del vi negre. El vi blanc no té cap presència, no em servia per a les imatges que volia donar. I més avall, quan dic ‘L’espantaocells cala foc a les vinyes’, és en un context terrífic: l’espantaocells com un home de les pintures d’Edvard Munch. En el context expressionista, visionari, al·lucinant, com un home de Munch espaordit. Un espantaocells no pot estar espaordit; si s’espaordeix pot acabar calant foc a les vinyes, que és el contrari del que ha de fer. Això es barreja molt veladament amb una novel·la britànica que llegia el meu avi, d’un autor avui oblidat, Clemence Dane, ‘La arrogante historia De Ben’ i és una història increïble d’un espantaocells en un camp anglès. Una novel·la satírica. No parlo directament d’aquesta novel·la en el poema, però la tenia al cap. —És el primer llibre que dediqueu a l’avi? —Sí, i l’últim. No li dedicaré cada llibre, a l’avi. En alguns poemes anteriors sí que n’havia parlat, de l’avi. —I per què ara la figura de l’avi? —De molt jovenet em va fer llegir Stendhal i Emily Brontë. —I quan a setze anys l’avi es mor, dins la família qui us continua formant en l’àmbit literari i cultural? —De la família, ningú. —Ho cerqueu a fora? —No sé si ho busco, però dins la família ningú no era equivalent a l’avi, en cap sentit. Tots eren diferents. —Vau heretar els llibres de l’avi? —Alguns exemplars, edicions especials. D’ell conservo l’edició de ‘El roig i el negre’ i el ‘Pickwick’ traduït per Carner. —L’avi també us va introduir en la literatura catalana, en els poetes del seu temps? —Ell tenia llibres d’autors catalans. De novel·listes, recordo Francesc Trabal, Carles Soldevila, Puig i Ferrater. I en poesia una sola cosa però decisiva: ‘Antologia general de la poesia catalana’ que van editar l’any 1936 Martí de Riquer, J. M. Miquel i Vergés i Joan Teixidor. Allí vaig llegir Foix per primera vegada i potser Ausiàs Marc per primera vegada també. —Foix ja hi sortia? Devia ser dels joves. —Encara n’hi havia de més joves que ell, com ara un poeta de Castelló, Bernat Artola. Era un bon poeta, però avui és oblidat. El poeta més jove que hi apareix era nascut el 1913. No hi eren ni Espriu ni Rosselló-Pòrcel encara. —En aquest vostre llibre, escrit fa un any, en ple procés cap a la independència, hi apareix d’alguna manera velada el procés? —No, com tampoc no apareixia en l’anterior, ‘El castell de la puresa’. Ara, hi ha dos poemes que tenen a veure amb l’avi i amb el país. Hi parlo de la guerra i de la postguerra. —Però voleu dir que en feu un paral·lelisme? —No, no. Explico coses de l’existència del meu avi. Ell va ser director d’una fàbrica tèxtil. Quan va venir la guerra, va ser el director del comitè de control. Això li va costar la condició de traïdor, per part dels propietaris, quan es va acabar la guerra. L’avi deia que va ser una manera de defensar la fàbrica, que si no hauria desaparegut. Totes dues coses són compatibles. Després de la guerra es va retirar i vivia de la renda d’una finca que tenia. I hi ha més imatges de la guerra, com la carpeta d’hule fosc, basada en un fet verídic. I també hi ha moltes imatges de postguerra: la resistència, la ganyota abans que parlar… És una època de la vida. L’avi no parlava gaire de la guerra ni de la dictadura. Era catalanista, però més aviat de dretes. Com en Foix. Però en parlava poc. De fet aquest episodi de la fàbrica el sé per altres de la família. —L’avi us va proporcionar un llegat literari. —Ell llegia molt. I coses estranyes, com la Bíblia protestant. Es veu que la va comprar a un venedor de bíblies protestants a Santa Perpètua. Era una traducció castellana. Jo no l’he llegida sencera, ni aquesta ni la catòlica. Cap de les dues. N’he llegit trossos. Les parts que m’interessen més de la Bíblia són les Cartes de Sant Pau i l’Apocalipsi. Però el Llibre de Jeremies, per exemple, no l’he llegit. I potser hauria de fer-ho, perquè és en la base d’una obra preciosa de Stravinski. —Com veieu políticament el nostre país? —Com un espectador. Aquestes coses han passat moltes vegades al nostre país. Moltes. Molta gent no se’n recorda, però Catalunya va ser independent d’Espanya dinou anys al segle XVII. —Sí, això ja m’ho vau dir en l’última entrevista que us vaig fer, arran de la publicació de ‘El castell de la puresa’. —Sí, però era tan cert llavors com ara. —Sí, però han passat dos anys entre tots dos llibres i han passat moltes coses. —Sí però cap de substantiva, exceptuant-ne una que encara no podem valorar: quina serà l’actuació concreta, impossible d’endevinar, que tindrà Puigdemont. És l’únic fet realment nou. Què farà Puigdemont? Ho desconec. Ho sap ell? Més que jo potser sí, però el que ell farà en el món de la política és molt difícil que algú ho avenci. Qui podia pensar-se que l’actuació de Mas seria la que ha estat? És molt difícil. Ningú no s’ho pensava. Per tant, no et puc dir gaire cosa. Ni Puigdemont, potser, no pot endevinar encara cap a on el durà la pràctica política. Si el conegués podria aventurar-me a fer algun comentari, però no el conec. Tanmateix, el coneixeré aquesta setmana, amb motiu del premi Ramon Llull. —I la gent de la CUP, com la veieu? —Conec molt a Antonio Baños. Bé, tant com puc conèixer-lo d’haver-me fet una extensa entrevista fa anys i d’haver llegit el seu llibre. Tanmateix, és una persona poc previsible. Quan em va entrevistar, no podia imaginar què faria com a polític ni que seria polític. Per no saber, no sé si ara continuarà en política a no. Que deixava l’acta de diputat, sí, que deixa la política, vés a saber. La informació existeix, però hi ha coses que no es poden preveure. Mira, vaig conèixer en Rajoy quan era ministre d’Administracions Territorials i de Cultura; semblava un altre home del que ha estat després. —I en Junqueras? —No en tinc cap opinió, no l’he tractat. —I aquesta casa, Planeta, que ha estat tan bel·ligerant contra l’independentisme, amb dures declaracions de José Manuel Lara, assegurant que marxaria de Catalunya si aconseguia la independència… —Va dir que només marxaria l’edició en castellà i no pas ell com a persona. No sé si t’hi vas fixar, en això. Ho va deixar ben clar. —I els fills, com ho tractaran? Seran tan bel·ligerants com el seu pare? —De fills mascles n’hi ha dos i els conec tots dos. El que té més edat i responsabilitat, si no m’equivoco, és José Lara. Em recorda molt (ja li ho he dit personalment) el tarannà d’una persona morta prematurament, el seu oncle Fernando Lara, que era un home molt reflexiu. —I això què us fa pensar? —No ho sé, només constato que s’assembla a la manera de fer del Fernando. Era un home intel·ligent, no perdia mai els nervis. Actuava amb molta sang freda. Va morir molt aviat, a trenta-vuit anys, d’un accident de cotxe. El José em va dir que era molt honrós que li digués que s’assemblava al Fernando. Era un home intel·ligentíssim, el Fernando. Ara, no sé què hauria dit d’aquesta situació de Catalunya, perquè ell no la va viure i jo no puc endevinar-ho. Ara, pots preguntar-ho a altres persones amb més responsabilitat dins el grup, com Josep Creueres o Jesús Badenes. —Amb Jesús Badenes hi deveu tenir una bona amistat, perquè li heu dedicat un poema del llibre. —És un home que procedeix de València i exerceix de valencià. —Què voleu dir que ‘exerceix de valencià’? —Per exemple, és dels pocs que saben per què l’editorial 3i4 es diu 3i4. Ho saps tu, suposo. —Per què es diu 3i4? —Té unes motivacions político-lingüístiques: tres països i quatre barres. Això no vol dir que en Badenes s’ho faci seu, però si sap això vol dir que aquest món el coneix. I pel fet que és valencià, el poema que li dedico en part és escrit a partir de les formes dialectals d’allà. Però a mi això m’és fàcil, perquè la meva àvia materna era de Castelló de la Plana. I això ens fa tornar al llibre de poemes, ‘Marinejant’, a més elements que el defineixen i a símbols ja dits i malalties també dites. Des de la finestra de la sisena planta de l’edifici del Grup Planeta, a la part alta de la Diagonal barcelonina i ben a prop de la seu de La Caixa, la llum acompanya. Demanem a Pere Gimferrer que llegeixi un parell de poemes del seu llibre. Els tria ell: el primer, ‘Batalls’ i ‘Prora’.

Summary: Pere Gimferrer: ‘Ni Puigdemont no pot endevinar encara cap on el durà la pràctica política’


Avui els regidors de Reus han tornat a jurar la constitució espanyola i han reelegit Carles Pellicer com a batlle. Ahir el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TJSC) havia anul·lat la votació després d’acceptar un recurs de Vox, arran del jurament que havien fet els regidors de la CUP. La regidora de la CUP Marta Llorens ha tornat a jurar la constitució d’Espanya en un discurs contundent i crític amb la repressió contra els presos polítics, els exiliats, el miler de represaliats arran del procés d’independència i més casos coneguts, com els nois d’Altsasu o els titellaires de Madrid. Marta Llorens, Édgar Fernàndez i Mònica Pàmies ja van jurar la constitució espanyola el 15 de juny denunciant la repressió de l’estat espanyol, contra l’autonomisme del govern català i contra el partidisme dels partits polítics i les desigualtats. També pels drets de les persones, dels animals i pel respecte per l’entorn. #PleReus  I seguim aquí, amb l'esperança entre les dents, defensant una ciutat per a la majoria! ✊😊 Marta Llorens 👉 "La valentia pel canvi serà l'objectiu de les meves companyes i jo en els propers quatre anys, com sempre hem fet: primer, les persones, sense cap dubte". pic.twitter.com/mpu5ABphn1 — CUP Reus (@CUPReus) June 17, 2019 Mònica Pàmies 👉 "Treballarem perquè es garanteixin els drets de totes les persones, els drets dels animals i la cura del nostre entorn, amb l'objectiu enfocat en construir un país just, feminista, i ecologista".#TenimAlternativa! #pleReus pic.twitter.com/plNFYX9OjH — CUP Reus (@CUPReus) June 17, 2019

Summary: La CUP de Reus fa befa del jurament de la constitució espanyola


‘No n’hi ha prou amb cent anys d’opressió?’ ‘Quants genocidis més hem de viure per poder tenir un estat lliure i independent?’ ‘El nostre poble ha patit molt’. Han estat les frases més repetides durant el dia d’avui, en el referèndum al Kurdistan Meridional (sota domini de l’Irac). Eren paraules que havia pronunciat el president Barzani en una concentració en favor del sí a la capital, Arbela, dies abans de la consulta. En una jornada pacífica, festiva, amb somriures, llàgrimes i records, un 78% dels 5,3 milions de kurds han exercit el dret de decidir a les quatre províncies de Dohuk, Arbela, as-Sulaymaniya i Halabja i també als territoris disputats entre tots dos governs: Kirkuk, Diyala i Nínive, segons dades oficials. Els col·legis electorals eren plens de gom a gom. Cues interminables hores abans de començar la votació. Grups de joves havien passat la nit esperant per votar. ‘Vull ser el primer de votar. He vingut amb els meus amics i serem aquí fins a les vuit del matí’, deia un jove de dinou anys que votava per primera vegada a la seva vida. D’Halabja, ciutat gasejada pel règim de Saddam Hussein, tot i la baixa participació, n’arribaven els missatges més emocionants. ‘Voto pels més de cinc mil màrtirs d’Halabja. Voto per les víctimes d’Anfal’, deia un home sobrevivent de la matança química del 1988. ‘El meu pare votaria avui, però va morir aquell dia a mans de Saddam’, exclamava una dona de quaranta-cinc anys. Els dos partits de l’oposició, hores abans d’obrir els centres electorals, van declarar que votarien sí en el referèndum. Gorran, la segona força del Parlament del Kurdistan, que havia demanat d’endarrerir el referèndum, va declarar que un dels objectius del seu partit era la independència del Kurdistan i que respectaria la voluntat de la gent. Komala, tercera força, es va afegir també al sí. La gent no tenia por i ha sortit al carrer a celebrar el dia com si fos la festa nacional. ‘Avui és Newroz –el cap d’any kurd–: avui tornem a néixer’, deia una estudiant de vint-i-tres anys. A mesura que passaven les hores, augmentaven les amenaces i missatges de por de Turquia, l’Iran i l’Irac. Tant el primer ministre iraquià, Haidar al-Abadi, com el president de Turquia, Recep Tayyib Erdogan, van amenaçar d’enviar tropes a la frontera amb el territori kurd. ‘Val més tenir-los de veïns’, deien tant el president com el primer ministre kurds, en resposta a aquestes amenaces.

Summary: Els kurds omplen les urnes i es reivindiquen davant el món


Martí Domínguez, per ‘L’esperit del temps’, ha estat el guanyador del I Premi Llibreries en la categoria de ‘Millor llibre de literatura en valencià o del nostre àmbit lingüístic’. Així, Lirios Bou ha obtingut el premi com a ‘Millor llibre de literatura infantil o juvenil’ amb l’obra ‘Ramir el boxeador‘ i Cristina Morales el premi de millor llibre de literatura en castellà per l’obra ‘Lectura fácil‘. Martí Domínguez s’ha fet amb el Premi Llibreries Valencianes al millor llibre de literatura en valencià amb ‘L’esperit del temps’ (Proa, 2019), ‘un retrat veraç i documentat del programa nazi per a l’eugenèsia, i de la complicitat de la comunitat intel·lectual en aquesta política racial’. L’autor és professor de Periodisme en la Universitat de València i ha sigut guardonat amb el premi Nacional de Periodisme per la seva tasca com a director de la revista científica ‘Mètode’. La primera edició dels Premis Llibreries Valencianes neix amb l’objectiu de reconèixer la qualitat literària d’alguns títols i afavorir la seva difusió mitjançant la promoció a les llibreries valencianes. Els guardons seran atorgats el dia 29 de novembre.

Summary: Martí Domínguez, guanyador del I Premi Llibreries Valencianes


D’acord amb els resultats electorals del 21-D, vuit diputats elegits per al Parlament de Catalunya per mandat popular són ara mateix o bé tancats a presons espanyoles, o bé residint a Bèlgica, exiliats. I potser no podran recollir l’acta de diputat. El poble ha fet una elecció i la justícia espanyola la pot tombar per la porta del darrere, de manera que aquestes vuit persones, tot i haver estat votades, potser no podran exercir el càrrec. Aquests dies Junts per Catalunya, ERC i la CUP miren com superar l’escull espanyol, però de moment tot és obert. Una possibilitat és que els vuit afectats per aquesta situació anòmala acabin essent substituïts pels següents a les llistes. Els diputats que es poden trobar privats del dret d’ocupar un escó per culpa de la justícia espanyola són, per part de Junts per Catalunya, aquests cinc: el president Carles Puigdemont (exili), els consellers Clara Ponsatí (exili), Joaquim Forn (presó), i Lluís Puig (exili), i l’ex-president de l’ANC Jordi Sánchez (presó). Per part d’ERC hi ha tres diputats afectats: el vice-president Oriol Junqueras (presó), i els consellers Antoni Comín (exili) i Meritxell Serret (exili). Tots han estat elegits pel poble, però tenen un futur incert. La llista completa dels qui els podrien acabar substituint és la següent. Per part de Junts per Catalunya: Antoni Morral i Berenguer (número 18 de Junts per Catalunya a Barcelona). Ex-batlle de Cerdanyola del Vallès del 2003 al 2009 per ICV, partit que va ajudar a fundar. Membre de l’ANC, Morral ja havia donat suport públic a Junts per Sí l’any 2015. Sawla el-Garbhi (número 19 de Junts per Catalunya a Barcelona). Llicenciada en dret. Nascuda Tànger, va arribar a Barcelona l’any 1994. Ha estat cap del Departament de Drets Humans i Diversitat Cultural d’UNESCOCAT, consultora de la Secretaria per a la Immigració de la Generalitat de Catalunya del 2005 al 2008, presidenta de Tamettut-Associació de Dones Amazigues per la Cultura i el Desenvolupament i vice-presidenta per a la diàspora en el Congrés Mundial Amazic. Neus Lloveras i Massana (número 20 de Junts per Catalunya a Barcelona). Batllessa de CDC de Vilanova i la Geltrú i actual presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència. Diplomada en direcció financera per l’escola de negocis EADA. Anna Erra (número 21 de Junts per Catalunya a Barcelona). Llicenciada en geografia i història i diplomada en magisteri. Vint-i-un anys de mestra, és l’actual batllessa de Vic per CDC. És sòcia d’Òmnium Cultural. Ferran Roquer (número 8 de Junts per Catalunya a Girona). Llicenciat en direcció i administració d’empreses per la Universitat de Girona. Va ser batlle de Borrassà per CDC i director dels Serveis Territorials de Benestar Social i Família a Girona. I els tres membres de les llistes d’Esquerra Republicana són: Gerard Gómez (número 19 d’ERC per Barcelona). Llicenciat en periodisme per la UAB. Portaveu nacional de les JERC del 2011 al 2016. Diputat al Parlament de Catalunya per Junts per Sí. Assumpció (‘Titon’) Laïlla (número 20 d’ERC per Barcelona). Llicenciada en psicopedagogia per la Universitat Ramon Llull. Ha treballat d’infermera i psicopedagoga a l’Hospital de Sant Pau. Ex-militant d’Unió Democràtica, va passar als Demòcrates d’Antoni Castellà, ara en coalició amb ERC. Fou diputada al Parlament de Catalunya per Junts pel Sí. David Rodríguez (número 6 d’ERC per Lleida). Batlle de Solsona per ERC, i president del partit al Solsonès. Fou diputat de Junts pel Sí. Ací podeu veure els nous diputats potencials: Antoni Morral i BerenguerSawla El GarbhiiNeus Lloveras i MassanaAnna ErraFerran RoquerGerard GómezAssumpció ('Titon') LaïllaDavid Rodríguez

Summary: Els vuit diputats que podrien entrar al parlament a última hora


Ja hi ha pertot aquest esclat vivificador de primavera. I el vent. I el sol. A l’estrany contrast que l’estació pot crear en un cementiri, s’hi afegeixen, ací, els silencis acumulats. Sobre els cossos que van voler que s’oblidessin. Sobre els assassinats de la terra, que deia l’Estellés. I que diu: ja fa uns quants anys que es va inaugurar el monòlit d’homenatge als més de dos mil assassinats pel franquisme que van enterrar de qualsevol manera als fossars del cementiri de Paterna (Horta). És una obra d’Antoni Miró sobre ferro colten, amb el poema sencer que Vicent Andrés Estellés va escriure l’any 1941 mateix, aquell impressionant ‘Vora el barranc del Carraixet’. Ara, justament al davant de l’escultura imponent, hi ha un petit tendal, gent amb guants i mascaretes, bosses de plàstic, pinzells, les eines dels arqueòlegs. Són els tècnics d’ArqueoAntro, l’associació científica que es dedica, per exemple, a la ‘investigació, exhumació i identificació de les víctimes de la guerra civil i de la repressió franquista i de violacions de Drets Humans’. A Paterna, tristament, no se’ls acaba la feina. Després de la guerra del 36-39, els murs del cementiri van ser mut testimoni dels assassinats en massa de presoners republicans. I, el cementiri, receptacle silenciós dels seus cossos. Dos mil dos-cents trenta-vuit, segons que va comptabilitzar l’historiador Vicent Gavarda. Les famílies, pel seu compte, van anar, passats els anys, omplint de rajoletes els fossars silenciats. Amb els noms. Algunes dates. El poc que en podien saber i dir. Ara, finalment, les exhumacions acosten llum a tanta penombra. Miquel Mezquida és el director arqueològic de l’exhumació que hi ha en marxa, la de la fossa número vint-i-dos. Coneix molt bé aquest cementiri: ‘Aquest és el tercer procés que fem ací: el primer, fou el de la causa de Benifaió, i vam haver d’obrir quatre fosses diferents, la 81, la 82, la 91 i la 92. Després vam fer el de la 113 (el de l’associació de Santi Vallés), i ara, aquest.’ Preveu que passaran tot aquest 2018 a Paterna: no hem de perdre de vista, ens recorda, que aquí hi ha ‘entre un terç i la meitat de les víctimes de la repressió franquista al País Valencià: si els primers estudis de Gavarda situaven les víctimes en unes 4.600 persones, ara els nous censos amb què treballa la Universitat de València se situen en pràcticament 6.000 persones. I aquí n’hi ha 2.238.’ Quan acabin els treballs de la 22, en tenen més de pendents: ‘La 128, en un procés que va iniciar una família de Requena i on ara ja hi ha quatre o cinc famílies més (ací hi podria haver cosa de cent trenta víctimes: una de les fosses més grans de les que podríem obrir enguany, sí); la fossa 94, a instàncies d’una família d’Aiora: aquí hi podria haver entre setanta i vuitanta víctimes; i, finalment, la fossa 112, en un procés que ha dut endavant l’Ajuntament de Tavernes de la Valldigna amb tres o quatre famílies (ara ja en són una quinzena).’ En aquest cas, la documentació parla de dues saques (la saca era el nom que rebia l’extracció de presos per a ser assassinats): cent víctimes més. Les exhumacions previstes per a aquest 2018 són, per tant, vora tres-centes. L’exhumació de la fossa 22, que es reprenia justament el dia que fèiem la visita a l’excavació, ha estat accidentada: va quedar aturada per estranyes qüestions burocràtiques. Els responsables ho van denunciar públicament i tal com s’havia encallat es va desencallar. La qüestió és que, com passa en totes les intervencions d’aquesta mena, el protocol d’actuació marca que, quan es troben restes humanes amb evidències de violència o maltractament, com és el cas, cal avisar l’administració competent: ‘En aquest cas, la justícia’, ens diu Miquel Mezquida: ‘Com que ací havíem tingut alguns problemes perquè havíem cridat la policia nacional i se n’havia desentès, vam agafar la rutina de comparèixer en el jutjat per a comunicar la troballa de les restes. Ells no volen dir-ne judicialització, però el fet és que els treballs s’aturen fins que el metge forense no envia un informe al jutjat: no hi pots tocar res. Una volta tenen el peritatge forense de l’Institut de Medicina Legal, ja donen el cas per prescrit i es pot procedir a l’exhumació.’ Així havia anat. En el cas de la fossa 22, però, sembla que algun problema de comunicació entre el jutjat i l’Institut de Medicina Legal (IML) va entrebancar el procediment: ‘Vam cridar tres o quatre vegades al jutjat i es deien que havien enviat l’ofici; els de l’IML ens deien que no havien rebut res.’ Mentrestant, els cossos dels represaliats quedaven a l’aire lliure, a mercè del deteriorament. I els treballs, aturats. ‘Al final, fins que no hi va haver el rebombori mediàtic no va vindre el metge forense.’ El correcte: abans, n’havien enviat una que, quan va ser al cementiri, els va dir que ‘no estava especialitzada en antropologia forense i que preferia que vinguera el tècnic especialitzat que hi ha en l’IML’. I es va frenar tot. Tant, que, més de deu dies després, i davant la repercussió de l’estranya situació, el Tribunal Superior de Justícia valencià feia un parell de piulets per desmentir que el jutjat hagués aturat l’exhumació: El Juzgado ha pedido en cuatro ocasiones al Instituto de Medicina Legal, dependiente de @GVAjusticia , que informe si los restos encontrados en la fosa tienen una antigüedad inferior o superior a 20 años. — TSJCV (@TSJCV) March 27, 2018 El refrany diu que d’un gran mal en ve un gran bé i, en aquest cas, l’enrenou mediàtic ha servit per a tornar a cridar l’atenció sobre això que passa al cementiri de Paterna i que no per comú (després d’una fossa, una altra, i una altra) hauria de ser pres per normal. Són més de dos milers de morts que tenien nom i cognoms i història particular i famílies que amb prou feines si els han pogut plorar. I és important de recordar-ho. Perquè això que passa al cementiri de Paterna és justícia i no pas cap acció rutinària. A més a més, gràcies al soroll que es va fer arran de la paralització, ens continua contant el director arqueològic de l’excavació, una altra família, d’Ibi, es va posar en contacte amb ells i a hores d’ara ja deuen haver donat les mostres de saliva necessàries per a la posterior prova d’ADN. Perquè aquest és el procediment: ‘Nosaltres no iniciem un procés si no hi ha, com a mínim, una família que ho demane. En aquest cas, va ser Amèlia Hernàndez, de Carlet, que va muntar l’associació de familiars per tirar-ho endavant. I van començar a aparèixer més famílies, de de la Foia de Bunyol, de Xàtiva, del Port de Sagunt, de l’Alqueria de la Comtessa, del Puig…’ Així que hi ha l’interès dels familiars, es pot fer el projecte i demanar la subvenció. En aquest cas, qui ho finança és la Diputació de València, ‘en la línia de treball que té Rosa Pérez’, delegada de Memòria Històrica en aquesta institució. A la fossa 22 pensen que hi trobaran trenta-vuit persones, entre les quals el darrer batlle republicà de Xàtiva, Jovino Fernàndez. Hi ha ferroviaris. Aviadors. O, més exactament, un dels caps de l’aviació republicana a la zona de València. Un gallec, d’Ourense. Tots afusellats el 28 de juliol de 1939. Ara ha pogut finalment començar la segona part del treball, una volta delimitat i excavat el fossar: l’exhumació. Amb cura, es van definint els cossos que els assassins van voler deixar caure. Petites bosses de plàstic que guarden els bocins com un tresor. Capses. Individualització. ‘I després, en el laboratori, s’acaben de netejar, es fan els estudis antropològics, i després s’enviaran totes les restes a l’escola de medicina legal de Madrid, que és on tenim el laboratori de referència. Allí s’acabaran d’estudiar les restes i ja s’enviaran algunes peces dentals o talls d’os a una empresa de genètica amb qui tenim conveni per a fer-hi les anàlisis.’ Amb el record de les famílies, amb la memòria oral, amb la llista de Vicent Gavarda, el registre dels judicis sumaríssims, el registre civil de Paterna, es van confegit les llistes de les víctimes. Hi falta, però, ens apunta Miquel Mezquida, ‘el registre cementerial originari, que ajudaria a saber quantes víctimes hi ha en cada fossa. Però aquest registre, curiosament, va desaparèixer en la transició’. I fa una pausa. I continua: ‘En la modèlica transició.’ Sovint, continua, ‘hem de reconstruir quantes víctimes hi podria haver pels taulellets que hi ha o pel testimoni oral de les famílies o coses així’. La sorpresa, de moment, aquí, ha estat trobar-se els cossos ordenats. A la fossa cent tretze ‘estaven arreballats’, ens descriu l’arqueòleg. Aquí, col·locats amb certa cura, ‘de cap a peus i de peus a cap. Però… de bocaterrosa’. I és estrany. I no saben, de moment, per què: ‘Això, en d’altres contextos històrics, és un ritual negatiu. Ací, ens estranya. Però, en fi.’ I s’acaba la conversa. I tornen a la feina. Un equip interdisciplinari, de professionals contractats i voluntaris. Perquè això és feina i més coses. I perquè tenen clars els seus objectius: a petita escala, recuperar les restes, identificar-les, lliurar-les a les famílies perquè les puguin portar als seus pobles i enterrar amb la muller, amb els pares, a casa. Quan no hi hagi família, o no s’hagin aconseguit mostres aptes per a l’anàlisi d’ADN, tornaran a Paterna. Ja s’ha acordat que, allà mateix on hi havia el fossar, s’hi construirà un hipogeu que acollirà els cossos. Com un lloc de memòria, també. ‘Això fem’, rebla Mezquida amb el gest pausat: ‘Recuperar les restes, retornar-les a les famílies, ajudar a fer, finalment, justícia. I no dic dignificar-les perquè, la dignitat, no l’han perduda mai.’

Summary: Paterna, fossa 22: recuperar els cossos, fer justícia


L’oposició del Parlament de Catalunya vol saber els criteris de repartiment de la publicitat institucional de la Generalitat, en vista de les xifres tan sorprenents que s’han fet públiques aquest mes d’agost, amb la publicació de la memòria de la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional corresponent al 2018. Només una reunió i quan els diners ja s’havien gastat L’informe s’ha publicat aquest mes i aclareix que la comissió, que hauria de controlar el repartiment de la publicitat institucional de la Generalitat, només es va reunir una vegada en tot l’any passat, i quan ja s’havien gastat tots els diners, el 20 de desembre de 2018. Cal tenir en compte que la Generalitat va estar intervinguda la primera meitat de l’any, però el secretari de Difusió i Atenció Ciutadana, que presideix la comissió i té el control efectiu de la despesa, va ser nomenat el mes de juny. El secretari, Miquel Gamisans, depèn del Departament de Vice-presidència i d’Economia i Hisenda, del qual és titular el vice-president, Pere Aragonès. I de fet fou a partir del juny, d’acord amb l’informe, que es van fer la major part de campanyes. Abans del juny, durant el període de la intervenció de la Generalitat pel 155, se’n van fer tan sols sis, i a partir del juny se’n van programar trenta-dues. El 2017 la comissió, que aleshores depenia de presidència i era presidida per Antoni Molons, es va reunir, en canvi, tres vegades al febrer, a l’abril i al juliol –el 155 es va aplicar a l’octubre i en paralitzà les funcions. El 2016 la comissió havia fet també tres reunions, igual que el 2015, perquè la norma era de fer tres reunions anuals. Tant el PSC com els comuns han sol·licitat que comparegui al parlament la comissió, presidida per Miquel Gamisans, i també la consellera de Presidència, Meritxell Budó, de qui depenen les subvencions als mitjans en català i en occità. Aquestes subvencions són regulades i no tenen marge per a la discrecionalitat, a diferència del repartiment de la publicitat institucional, que en teoria controla la comissió assessora. D’aquesta comissió, en formen part, entre més persones, alguns càrrecs dels departaments de Vice-presidència i de Presidència, i també d’institucions com ara el Col·legi de Publicitaris, el Consell Interuniversitari, l’Associació Empresarial de Publicitat i les entitats municipalistes. Ferran Pedret, del PSC, ha demanat si hi ha un ‘biaix ideològic’ que expliqui el repartiment als diversos mitjans. Prop de cinc milions d’euros per al Grup Godó La memòria de la comissió es publica d’ençà del 2007, però únicament els tres darrers anys ha inclòs la quantitat de diners destinada a cada mitjà. De l’informe del 2018 es desprèn la voluntat d’afavorir uns determinats mitjans, que varen rebre unes quantitats desproporcionades de diners públics en comparació amb anys anteriors i amb l’impacte en el mercat. El Grup Godó n’és el més afavorit: rep prop del 20% del total de la despesa. Per exemple, la televisió del Grup Godó, 8TV, rep 599.635 euros en publicitat institucional, més del doble que no el Punt Avui TV, i també més que TVC. En la premsa escrita, La Vanguardia rep 2.657.244 euros, mentre que el Punt Avui rep 1.356.814, El Periódico 1.001.185 i l’Ara tan sols 600.980. Com en molts altres casos, crida l’atenció el salt que fa la publicitat contractada a La Vanguardia, gairebé un terç més que no el 2017, quan va rebre 1.910.833 euros. A més d’aquests diners, hi ha diversos suplements de La Vanguardia que tenen un epígraf propi. És el cas de Què fem?, que rep 58.412 euros més. En la premsa escrita esportiva, també El Mundo Deportivo és l’afavorit: rep 182.398 euros, mentre que l’Sport en rep 119.617 i l’Esportiu – l’únic dels tres mitjans escrit en català–, 70.449. Quant a les ràdios, RAC1, amb 1.429.254 euros d’inversió, s’hi destaca clarament. La segona emissora que rep més diners és FlaixBac, amb 449.425, és a dir, amb prou feines passa d’una quarta part dels diners que rep l’emissora del grup Godó. RAC 105 rep també 9.704 euros de publicitat de la Generalitat. Catalunya Ràdio rep 261.678 euros. L’apartat dels mitjans digitals és l’únic en què els del Grup Godó no reben més diners que els altres, però són entre els primers receptors. Lavanguardia.es rep 379.666 euros, una mica més que no el diari Ara, més del triple que El Periódico o el Punt Avui i sis vegades més que VilaWeb, que rep 65.420 euros. Nació Digital és la publicació digital que rep més diners. En total, doncs, el 2018 el grup Godó va acaparar 4.716.048 euros dels 32.470.259 euros que el govern de la Generalitat va destinar a publicitat. És la xifra més alta de la dècada, i dos milions d’euros més que el 2017. La xifra més baixa va ser la del 2011: deu milions. El Nacional i Nació Digital, afavorits pel repartiment en els mitjans online Un dels detalls més sorprenents de les xifres presentades per la memòria és que no es manté cap proporcionalitat entre la incidència real dels mitjans en la societat i la inversió publicitària, fet que fa pensar en un intent d’acostament polític d’aquests mitjans. El cas més exagerat és el de la premsa digital, on s’observa com s’afavoreixen de manera desproporcionada Nació Digital i el Nacional. Nació Digital rep 317.461 euros en publicitat del govern, als quals cal afegir 55.505 euros per al seu canal Adolescents.cat, 24.879 per al canal cultural Catorze, 149.200 per a eMercat (una web sense contingut aparent, però que Nació Digital va anunciar que havia comprat el 2002), 9.041 per a l’edició local de Terrassa i 10.691 per a la d’Osona. En total, 566.777 euros. Per una altra banda, el Nacional rep 408.686 euros, als quals cal afegir 61.462 del seu suplement En Blau i 37.127 del suplement la Llança, cosa que representa un total de 507.276 euros. D’aquesta manera entre el Nacional i Nació Digital es reparteixen més d’un milió d’euros en publicitat institucional. La xifra és especialment sorprenent, perquè no respon a cap proporcionalitat amb les visites ni amb l’audiència de cada mitjà. Segons les dades del CEO corresponents al 2018, els cinc mitjans més seguits pels catalans van ser La Vanguardia, VilaWeb, l’Ara, El País i El Periódico. El Nacional apareix en la posició número sis i Nació Digital en la vuitena. Segons les dades de l’OJD, que donen primacia als clics, el 2018 els mitjans més visitats van ser Nació Digital, l’Ara, VilaWeb, el Nacional, el Món i Directe.cat. Cal tenir en compte que publicacions com La Vanguardia, TVC o El País no formen part de l’OJD i refusen aquest sistema de mesura. VilaWeb també s’ha retirat de l’OJD aquest mes. Sigui com sigui, comparant qualsevol d’aquestes posicions amb la inversió publicitària feta pel govern, el repartiment és evidentment desproporcionat. Nació Digital, que és el vuitè mitjà segons les dades del CEO i el primer segons les d’OJD, rep 566.777 euros i el Nacional, sisè segons el CEO i quart segons l’OJD, és el segon en inversió publicitària, amb 507.276 euros. Després de Nació Digital i el Nacional, els mitjans que reben més diners són LaVanguardia.es (379.666 euros), Ara.cat (343.352), Público.es (325.446), TVC.cat (191.822), el Punt Avui.cat (166.171), El Periódico.com (110.135), RBA (108.000), i el Món (77.740), a part diverses webs internacionals i plataformes. VilaWeb, tot i ser el segon diari segons el CEO i el quart segons l’OJD, rep només 65.420 euros, cosa que el situa en onzena posició, pràcticament amb la mateixa publicitat que publicacions d’impacte menor, com eNotícies. La intencionalitat política es fa encara més evident si es comparen les xifres del 2018 –any en què la publicitat institucional ha passat a dependre de la vice-presidència del govern– amb els anys anteriors. No s’havien gastat mai tants diners i no hi havia hagut mai tanta distància en la inversió entre els diversos mitjans, ni s’havia fet cas omís de les dades d’audiència d’una manera tan evident. Comparant les dades del 2017 i el 2018, per exemple, La Vanguardia digital rep un 53% més de publicitat del govern, Nació Digital un 36% més i el Nacional un 23% més. En canvi, l’Ara.cat rep pràcticament la mateixa quantitat i VilaWeb en rep un 54% menys. La davallada de Directe.cat/Larepublica.cat és especialment significativa: dels 59.854 euros que va rebre el 2017 als 23.818 del 2018. Aquesta publicació es considera pròxima als sectors crítics d’ERC. Gamisans no respon a les preguntes sobre el volum de la despesa i el criteri del repartiment VilaWeb s’ha posat en contacte amb el secretari de Difusió i Atenció Ciutadana, Miquel Gamisans, demanant-li resposta a aquestes tres preguntes: —Voldríem saber com és que el Grup Godó rep cinc milions d’euros en publicitat? —Voldríem saber com és que el Nacional, Nació Digital (i publicacions associades) reben unes quantitats tan desproporcionadament elevades en comparació amb la resta de mitjans digitals? —I finalment voldríem saber si considereu que el repartiment es fa d’acord amb un criteri polític per tal d’afavorir interessos de partit? El secretari no ha respost a les preguntes concretes, però ha enviat a la redacció una resposta signada per una col·laboradora seva, que diu: «Per indicació de la direcció general de Difusió, us remetem la següent informació sobre les preguntes que heu formulat: Les xifres exactes de publicitat institucional estan detallades i publicades en la memòria de la Comissió Assessora de Publicitat Institucional (CAPI). Es poden comprovar i comprovar l’evolució dels darrers anys i no només amb l’any 2011. http://economia.gencat.cat/web/.content/20_publicacions/memories_DECO/arxius/publicitat-institucional/memo-capi2018.pdf La Comissió Assessora és un ens dependent del Departament de la Vicepresidència des de l’actual legislatura. Es reuneix una mitjana de tres cops l’any i analitza les campanyes institucionals de la Generalitat. Hi són representades –a més de la pròpia Generalitat– la comunitat acadèmica universitària i les associacions municipalistes (FMC i ACM), a més dels professionals: Col·legi de Publicitaris i Gremi de Publicitaris, entre altres. La CAPI es va reunir el passat mes de juliol per retre comptes de l’activitat desenvolupada el 2018 i va comptar amb la presència de la pràctica totalitat dels seus integrants. Cal tenir en compte que les xifres inclouen l’acció comunicativa i informativa dels Departaments de la Generalitat i també la de les empreses públiques i les concessionades que inverteixen en publicitat, com per exemple les campanyes de reutilització de residus. Els criteris d’inserció de la publicitat, com és habitual, es fan sempre tenint en compte les audiències –targets– objectius als quals es vol fer arribar un missatge. A partir d’aquí, conjuntament amb la central de mitjans, s’elabora una planificació per assolir aquesta audiència. Per tant, es busquen cobertures d’audiència concreta. Les campanyes generalistes i que van a tots els públics s’acostumen a inserir en la pràctica totalitat dels mitjans existents a Catalunya. Altres administracions –no totes– inclouen les seves dades en memòries anuals com fa la Generalitat. És el cas de l’Executiu espanyol. La previsió de 2019 és de prop de 225 milions, una inversió per capita superior a la de la Generalitat. Catalunya també es troba per sota de la mitjana europea d’inversió per capita en publicitat institucional. https://www.lamoncloa.gob.es/serviciosdeprensa/cpci/Documents/Plan2019.pdf»

Summary: L’escàndol pel repartiment de la publicitat institucional de la Generalitat de Catalunya arriba al parlament


Podem Catalunya ha publicat aquest dissabte un comunicat on demana a la direcció estatal de Podemos que abandoni ‘la ingerència’ en la formació catalana i li recorda que la direcció de Catalunya va ser escollida democràticament en un procés intern fa un any. El document, recollit per Europa Press, titlla de ‘desafortunades’ les declaracions de diversos membres vinculats a la direcció estatal, als quals no arriba a esmentar, i afirma que qüestionen les decisions preses per Podem. En el document també es critica que, en un moment que qualifiquen d’enfortiment i cohesió per construir una proposta política coherent per a la societat catalana, ‘no sembla casual que apareguin interessos externs a l’organització a Catalunya que volen fer callar aquesta veu treballada i construïda a Catalunya cercle a cercle’. El text també diu que Podem Catalunya respecta la sobirania dels pobles i per tant ‘no aprova ni l’autoritarisme ni les formes centralistes”. A més, defensa que es respectin les decisions dels militants de l’organització com a partit que defensa el dret a decidir. D’aquesta manera, Podem Catalunya crida a la societat a ‘respectar el que es construeix des de baix, que és enfortir Podem Catalunya i Podemos en tot l’estat’.

Summary: Podem demana a la direcció estatal que abandoni la ‘ingerència’ en el partit a Catalunya


Com impedir que Carles Puigdemont i Toni Comín siguin eurodiputats? El problema que té damunt la taula la justícia espanyola és que no té la darrera paraula sobre aquesta qüestió, perquè qualsevol entrebanc que hi posi la Junta Electoral o qualsevol altre organisme espanyol acabarà al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, amb seu a Luxemburg. Per això, el Tribunal Suprem va impedir a Oriol Junqueras de prometre la constitució espanyola com a eurodiputat i d’anar el 2 de juliol a la sessió constitutiva del parlament europeu, a Estrasburg, perquè quedaria fora del control jurisdiccional espanyol. Així ho van argumentar Marchena i els altres magistrats que han jutjat els presos. Però el cas dels exiliats és diferent, i avui un dels opinants més influents a Madrid, el periodista José Antonio Zarzalejos, fa una crida al Suprem perquè enviï una altra euroordre per a l’extradició de Puigdemont, i que s’afanyi, que ho faci abans el cas no arribi a les mans del Tribunal de Luxemburg. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg A l’article ‘És urgent de portar Puigdemont’, publicat a El Confidencial, Zarzalejos reconeix que ‘Puigdemont erosiona la reputació de la democràcia espanyola des de Waterloo’, que la situació del president a l’exili ‘comença a plantejar qüestions delicades de naturalesa jurídica i política, i una altra de més greu de comprensió internacional de la situació en què es troba’. I es demana: ‘Per què l’instructor de la causa, Pablo Llarena, no activa l’euroordre?’. Llarena la va retirar quan la justícia alemanya va refusar l’extradició per rebel·lió i només la va permetre per malversació. El jutge espanyol no va voler Puigdemont només per malversació, perquè el judici amb tots els presos acusats de rebel·lió hauria estat un escàndol. Ara Zarzalejos diu que tant se val la contradicció, que el portin només per malversació, perquè s’aturi el desprestigi internacional d’Espanya. El cas és que l’advocat del president, Gonzalo Boye, ha fet un parell de piulets a Twitter recordant que ell mateix va demanar a Llarena que activés la tercera euroordre. Perquè hi ha un detall que Zarzalejos menysté, que és justament la clau de tot plegat: que Puigdemont, com a eurodiputat electe i proclamat pel BOE, té immunitat. I amb aquesta immunitat, una euroordre no pot tenir cap efecte. ‘Estem a punt, i hi ha immunitat’, diu Boye. Por las buenas o por las malas… el único “problema” es que cualquier juez, más allá de los Pirineos, reconocerá su inmunidad: Es urgente traer a Puigdemont https://t.co/bjzTO4q1yv — Gonzalo Boye (@boye_g) June 20, 2019 Nosotros ya se lo hemos propuesto al Juez Llarena, que curse una tercera Orden Europea de Detención y Entrega, estamos listos y hay inmunidad: pic.twitter.com/D24fb5aw4p — Gonzalo Boye (@boye_g) June 20, 2019

Summary: L’apunt de Boye que desmunta la crida a una euroordre urgent contra Puigdemont


El Sindicat Autònom de Policia (SAP-FEPOL) ha interposat una demanda davant del Jutjat Contenciós Administratiu de Barcelona, contra el dispositiu del Departament d’Interior el 21-D. El sindicat considera que la resolució del Director General de la Policia de dimecres, a través del qual es modifica la distribució de la jornada de treball i les condicions del dispositiu policíac d’avui i divendres, és una ‘vulneració flagrant’ dels drets dels membres del cos de Mossos d’Esquadra. En un comunicat, el sindicat ha explicat que no es donen les condicions per modificar la jornada de treball d’acord amb les necessitats del servei perquè no són ‘fets sobtats o imprevistos’, ja que se saben des de fa diverses setmanes. L’organització entén que la resolució de la Direcció de la Policia vulnera l’article 16 del Decret 146/1996 on es determina que les necessitats del servei són ‘fets sobtats o imprevistos coneguts amb una antelació inferior als 3 dies, aliens a la planificació, organització i el funcionament del cos de Mossos d’Esquadra’. Per això, SAP-FEPOL considera que la resolució que es va publicar ahir s’hagués pogut notificar amb molta més antelació per donar la possibilitat als agents a organitzar-se i assegurar-se una millor conciliació de la vida familiar amb la laboral. El sindicat denuncia que la resolució infringeix, ja que el Decret 146/1996, i lamenta les formes amb les quals s’ha aplicat perquè mostra, segons el sindicat, que el dret de la conciliació familiar no és ‘una prioritat’ per l’administració.

Summary: El principal sindicat de Mossos interposa una demanda contra el dispositiu del 21-D


Els ciutadans de tot Itàlia estan avui pendents de les eleccions a la regió d’Emília-Romanya, que poden dificultar l’estabilitat del govern estatal, format pel Moviment 5 Estrelles i el Partit Democràtic (PD), i fer avançar la convocatòria d’uns comicis que beneficiïn l’extrema dreta. En les eleccions regionals d’ara fa sis anys, la coalició d’esquerres, amb el PD al capdavant, va assolir el 49% dels vots, mentre que la dreta es va quedar amb el 30% (amb un 8,3% de la Lliga Nord). Tanmateix, enguany, les enquestes mostren un empat entre els dos blocs. L’esquerra no ha perdut mai el govern, d’ençà que es va constituir el 1970. Per evitar que es perdi aquest baluard de l’esquerra en benefici de la dreta, una part de la ciutadania contrària al partit de Matteo Salvini s’ha mobilitzat i ha format el moviment de les Sardines. Defensen els drets humans, la tolerància i el respecte als migrants. Després de diverses mobilitzacions, el cap de setmana passat van aplegar 40.000 persones al centre de Bolonya, la capital d’Emília-Romanya. #Sardine a Bologna, la folla intona #BellaCiao pic.twitter.com/1bwBftJKVu — Ezio Mauro (@eziomauro) January 20, 2020 El nom del moviment deriva del fet d’ajuntar-se ‘com sardines’ per ocupar cada racó dels carrers i les places, i també fa referència al fet que quan els peixos petits i indefensos s’uneixen formen grups amb molta força. Va néixer a Bolonya el 14 de novembre, quan quatre joves van convocar per les xarxes socials una protesta amb motiu d’una visita de Matteo Salvini. Els impulsors van demanar que no s’hi portessin pancartes ni banderes de partits polítics. Unes quantes setmanes més tard, les protestes s’han estès a gran part de les principals ciutats italianes, com Florència, Nàpols i Roma, i fins i tot se n’han fet a escala internacional, amb actes a Brussel·les, Nova York i Barcelona. Unes manifestacions multitudinàries amb un futur incert A la mobilització de Roma del 14 de desembre, un dels dirigents de facto del moviment, Mattia Santori, va fer públics un seguit de punts i reivindicacions: demanaven transparència política, la condemna del discurs d’odi, un projecte de llei contra la violència verbal (equiparada a la violència física) i una gestió diferent de la immigració. Dins aquest darrer punt, exigien que s’abolís l’anomenat ‘decret de seguretat’, promogut per Salvini, que preveu mesures més dures contra l’acollida d’immigrats i en facilita l’expulsió. El 40% dels italians considera que el moviment de les Sardines és el principal enemic de Salvini, i només el 14% creu que ho és el Partit Democràtic. Tanmateix, ara el debat és quin recorregut pot tenir aquest moviment, atès que molt sovint aquesta mena de moviments multitudinaris desapareixen ràpidament. Les ‘sardines’ han confirmat que faran un congrés el 7 i 8 de març per a consolidar l’estructura. Un precedent important és el Moviment 5 Estrelles, que va néixer el 2007 també a Bolonya, en aquell cas per denunciar la corrupció política al país. Malgrat que al començament tenia un caràcter transversal, el partit va passar a governar amb la Lliga Nord i, ara, amb el Partit Democràtic, havent apartat la Lliga Nord de l’executiu. Si finalment Salvini guanya a l’Emília-Romanya, és molt possible que hi hagi eleccions estatals i la Lliga sigui la primera força. En canvi, si no ho aconsegueix, la derrota de Salvini s’atribuirà en bona part al moviment de les Sardines, i això podria fer que hi hagués més protestes de ‘sardines’ a tot Itàlia i, fins i tot, que el moviment es constituís en plataforma electoral. Bentornate in mare aperto sardine! #sardine #6000sardine 🐟 pic.twitter.com/Ck1FucM9FR — 6000 sardine (@6000sardine) January 19, 2020

Summary: El moviment de les Sardines es mobilitza per aturar l’extrema dreta a les urnes


Fa ben poques setmanes Twitter va començar a provar d’organitzar les piulades al timeline dels usuaris d’acord amb la importància dels comentaris, i no per la data i hora de publicació, tal com ja feia Facebook. Ara s’ha sabut que aquesta mesura, no gaire ben acceptada pels usuaris, s’aplicarà també a una altra gran xarxa social, Instagram. En un comunicat al seu bloc oficial, la xarxa de fotografies social ha anunciat que deixarà de mostrar les fotos per ordre cronològic com fins ara per a fer aparèixer al mur dels usuaris ‘els moments que més l’importen’: és a dir, la xarxa mateix li suggerirà quines són les imatges que considera més importants dels comptes que segueix. El canvi s’implementarà de manera gradual els mesos vinents. Poc després de l’anunci, una usuària va engegar una recollida de signatures en línia en contra del canvi, a la qual ja s’han sumat més de 150.000 persones.

Summary: Instagram també deixarà de mostrar les fotos per ordre cronològic


L’aeroport d’Alep, la segona ciutat de Síria, ha reprès avui la seva activitat després de vuit anys de tancament amb l’aterratge d’un avió de l’aerolínia estatal siriana que ha volat des de Damasc, la capital de país. Les forces governamentals sirianes van recuperar el control de la totalitat d’Alep de mans dels grups rebels contraris a Baixar al-Àssad el desembre de 2016, inclòs l’aeroport, però l’intent de reobrir-lo el 2017 va haver d’ajornar, ja que els insurgents el van atacar amb artilleria. La setmana passada, l’exèrcit sirià va anunciar que Alep és una ciutat totalment segura, el que ha permès ara reobrir l’aeroport. Per la seva banda, el Ministeri de Transports ha anunciat que l’Aeroport Internacional d’Alep està novament operatiu i preparat per a rebre vols. En aquest sentit, també ha dit que es preveuen vols des del Caire en els dies vinents. L’aeroport té una capacitat d’1,7 milions de passatgers a l’any.

Summary: L’aeroport d’Alep recupera l’activitat després de vuit anys


El 5G torna a centrar el Congrés Mundial de Mòbils (MWC). A diferència d’anys anteriors, enguany ja hi ha dispositius comercials aptes per a operar amb les noves xarxes, que es preveu que funcionin el 2019 a països com els EUA o Corea del Sud. Però, què és exactament el 5G o quins avenços aportarà respecte de la generació anterior, el 4G? Aquestes són algunes claus per a entendre qu`s significarà la futura xarxa mòbil. Què és el 5G? És la xarxa mòbil de cinquena generació, entenent per generació cadascuna de les etapes que ha anat vivint la telefonia mòbil, cadascuna amb les prestacions pròpies. De primer hi va haver l’1G, analògic, que només permetia parlar per telèfon; el 2G va introduir els SMS; el 3G va aportar internet mòbil; i amb el 4G va arribar la banda ampla mòbil, per exemple, amb l’ús del vídeo en streaming i la realitat virtual en el mòbil. Quines millores implicarà respecte del 4G? Principalment tres. En primer lloc, multiplicarà la velocitat de les comunicacions mòbils fins a aconseguir pics d’1 a 10 Gbps, més que no ofereix actualment la fibra òptica. I per a què serveix això? Doncs, per exemple, per a descarregar-se una sèrie al mòbil en segons. La segona gran millora és que reduirà la latència, és a dir, el temps de resposta de la xarxa des que es dóna una instrucció a un dispositiu fins que reacciona. Les millores de la xarxa 4G han reduït aquest temps fins als 30 mil·lisegons, però amb el 5G serà d’1 a 5 mil·lisegons, pràcticament temps real. Aquesta millora és clau en usos com la conducció autònoma o operacions quirúrgiques amb control remot. ‘És la diferència entre la vida i la mort’, diu el responsable de màrqueting de Nokia, Fernando Corredor. I, en tercer lloc, permetrà de tenir més dispositius connectats, ‘fins a un milió per quilòmetre quadrat o 100 per metre quadrat’, segons el director d’Accenture Digital per a l’estat espanyol, Portugal i Israel, José Luis Sancho. Aquesta capacitat farà realitat un món en què qualsevol objecte estigui connectat, des de la rentadora o la nevera als robots industrials o els cotxes autònoms. A quines regions arribarà abans aquesta tecnologia mòbil? I després? Segons la GSMA, patronal dels operadors mòbils, el 5G serà enguany una realitat a vint-i-un mercats, com ara els EUA, Austràlia i la Xina, on la nova xarxa servirà per a portar la banda ampla fins a les llars, perquè no compten amb fibra. Dos països avantatjats més són el Japó i Corea del Sud, on el 4G és incapaç de donar resposta a l’ús intensiu en dades que es fa en aquells països. Per el 2025, el 59% del total de línies mòbils a Corea seran 5G, mentre que al Japó aquest percentatge serà del 48%, del 49% als EUA i del 29% a Europa. El 2025, les connexions 5G a l’Àfrica subsahariana només serà el 2,6% del total, a l’Amèrica Llatina i el Carib seran el 8%; al nord d’Àfrica i l’Orient Mitjà, el 6%; i a l’Àfrica Occidental el 3%. I quant costarà la nova xarxa? Segons la GSMA, s’espera que el 2025 els operadors mòbils hauran invertit entre 300.000 i 500.000 milions d’euros en el desplegament del 5G només a Europa. Quins operadors són més actius en la cursa del 5G? AT&T i Verizon, als EUA; China Mobile, China Unicom i China Telecom, a la Xina; KDDI, SoftBank i NTT DoCoMo, al Japó; i KT i SK Telecom, a Corea, són alguns dels operadors més actius en la cursa cap al 5G. Vodafone preveu de desplegar el 5G a les ciutats de Barcelona i València.

Summary: El 5G, en cinc claus


A punt d’estrenar l’agost i quan les editorials ja van anunciant les presentacions de començament de setembre, Adesiara, que va a la seva, acaba de presentar el seu llibre de l’estiu, la recuperació dels retrats literaris originals del periodista i escriptor Domènec Guansé, ‘Retrats de l’exili‘. Guansé fou una de les grans figures del periodisme cultural de la República. El llibre aplega trenta-quatre retrats, la majoria dedicats a grans escriptors catalans de les primeres dècades del segle XX, com ara Maragall, Carner, Riba, Sagarra, Trabal, Víctor Català… També hi ha Pompeu Fabra i alguns altres com Cèsar August Jordana o Rafael Tasis. Alhora inclou alguns retrats de personatges no literaris, com el pintor Isidre Nonell o l’actriu Margarida Xirgu. L’edició i introducció del volum va a cura de Montserrat Corratger i Francesc Foguet, especialistes en literatura de l’exili. Ells han fet una recerca exhaustiva en les revistes de l’exili on va publicar Guansé, sobretot a ‘Pont Blau’, ‘Germanor’, ‘Catalunya’, ‘Xaloc’ i en publiquen una selecció. El llibre inclou al final la relació de tots els retrats literaris que va escriure Guansé, a l’exili però també durant la República. Hi ha dues edicions anteriors d’aquests retrats de Domènec Guansé: els ‘Retrats literaris’ del 1947, que va publicar a les Edicions Catalonia de Mèxic, i una segona edició modificada, ‘Abans d’ara’, del 1966, a l’editorial Aymà de Barcelona. Aquesta edició va ser qüestionada per alguns intel·lectuals, com ara Joan Fuster, que va considerar que amb la revisió els retrats havien perdut frescor. L’edició d’ara recuperen els retrats tal com es van publicar a les revistes de l’exili, una versió fins avui inèdita. Francesc Foguet, un dels curadors de l’obra, destaca de Domènec Guansé (Tarragona, 1894 – Barcelona, 1978): ‘Va ser un escriptor que va patir l’exili republicà (primer a França el 1939 i després a Xile fins el 1963) i es va mantenir fidel als ideals de democràcia i catalanitat. Va voler mantenir els lligams amb els nuclis intel·lectuals de l’interior i de l’exili, que perillaven de desaparèixer. I, a més, cal destacar que va fer una gran tasca de base, per divulgar, per fer conèixer la literatura catalana. I no voldria deixar-me que el fet que sigui considerat un escriptor de segona és un estímul també per a estudiar-lo i poder demostrar que en molts aspectes va per davant dels més ben considerats, com és el cas de Josep Pla. També és més bon retratista que Pla Artur Bladé Desumvila, tot i que sembla que no puguem dir-ho gaire alt ni en l’un cas ni en l’altre, perquè són figures que han quedat en segon terme i encara no hem sabut col·locar-les a la palestra general. Guansé és un escriptor que crea un coixí, un coixí sense el qual no hi hauria hagut ni escriptors ni editors ni lectors.’ Precisament, Foguet i Corretger defensen que en molts aspectes Guansé com a retratista fou molt millor que Pla, en l’estil i la capacitat de sintetitzar en molt poques pàgines la trajectòria d’un autor. Ho diuen així en la introducció: ‘L’encert dels retrats de Guansé és la seva capacitat de destriar els trets distintius de cada escriptor en un procés de refinament que defuig l’acumulació excessiva. Si es val de l’anècdota, sempre molt escollida, o de la caricatura, sempre cordial, és perquè el lector en dedueixi la categoria, reveladora de l’home. Crític agut i cultivat, si emet judicis dels llibres citats o apunta referències i influències, és bàsicament per arrodonir la manera de ser de l’escriptor i per fer-ne més comprensible el ressort de l’obra.’ I afegeixen: ‘Guansé no volia fer només el perfil d’uns caràcters, sinó també fixar la història literària, política o cultural de les lletres catalanes en un període de “normalitat” abans de la desfeta del 1939.’ Per això Folguet en la presentació del volum a la premsa destaca que aquests retrats literaris permeten una doble descoberta, el Guansé retratista i alhora el gruix de personalitats molt importants de la nostra cultura, sintetitzada en poques pàgines. Francesc Foguet també és autor del volum ‘La revolució cívica‘ (Cossetània), que aplega els articles que Domènec Guansé va publicar al diari la Publicitat entre el 1937 i el 1939.

Summary: Adesiara recupera els retrats literaris originals de Domènec Guansé


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, va admetre ahir en una entrevista a Girona TV que Espanya compliria el deure de pagar les pensions als jubilats que haguessin cotitzat els anys reglamentaris a Espanya. El periodista li va preguntar explícitament per les pensions en cas d’una declaració unilateral d’independència i Rajoy va respondre: ‘Espanya sempre compleix les seves obligacions.’ Vegeu el fragment sobre les pensions a partir del minut 11.00: L’entrevista a TV Girona és l’única que ha concedit el president espanyol a una televisió durant la campanya del 27-S. El cap d’informatius de l’emissora, Oriol Mas, li va fer preguntes relacionades amb el lapsus que va tenir sobre les nacionalitats. Li va demanar si havia ‘resolt l’embolic’ al voltant de l’article 11 de la constitució, i Rajoy va voler tancar l’afer: ‘No entraré en més disquisicions jurídiques que no treuen cap a res; la constitució és clara.’ Ultra això, només va dir que el seu govern maldaria per evitar que hi hagués declaració d’independència. ‘I estic convençut que ho evitarem’, afegí. Rajoy també va haver de parlar sobre què diuen les Nacions Unides del dret d’autodeterminació dels pobles. I va esbandir la qüestió dient: ‘L’ONU no ha reconegut mai el dret a l’autodeterminació en el cas de Catalunya.’ I encara: ‘Hem sentit Obama, Cameron, Merkel, la Comissió Europea… És difícil que tots vagin equivocats.’ Per refermar-s’hi va repetir: ‘La constitució diu que la sobirania radica en el conjunt del poble espanyol’, argument que li va servir per dir que Catalunya no podia independitzar-se de manera unilateral, sinó que la decisió l’havia de prendre tot l’estat espanyol. Sobre el dret d’autodeterminació, Rajoy va dir que, a tot el món, només hi havia tres constitucions que l’haguessin reconegut: ‘La de l’antiga Iugoslàvia, la de la Unió Soviètica i la tercera, la d’un país africà; i ja veu de va servir.’ ‘La UE no fa fora ningú, és el territori que se’n va’ Durant l’entrevista, Rajoy va remarcar que els tractats fundacionals de la Unió Europea eren ‘molt clars’ quant a una possible independència de Catalunya. ‘Aquest debat sempre m’ha semblat una mica curiós: qui faci una declaració unilateral d’independència no serà a la UE’, digué. I encara: ‘La UE no fa fora ningú, és el territori el que se’n va.’ Sobre l’oferiment de Suïssa a mitjançar en el conflicte entre Catalunya i Espanya, va respondre amb contundència: ‘Això és absurd, és un afer exclusivament espanyol.’ I va voler refermar el seu missatge amb aquestes dues frases: ‘Mentre jo sigui president del govern espanyol, la llei es complirà.  Evitaré que es facin coses totalment absurdes i no permetré que el nostre país, el més antic d’Europa, és trenqui.’ ‘El govern no pressiona ningú’ Rajoy negà també que el seu executiu fos al darrere de les declaracions contra la independència que s’ha fet públiques durant la campanya, com ara les del governador del Banc d’Espanya o de la banca espanyola. ‘El govern no pressiona ningú, però sí que m’ha emocionat que s’hagin pronunciat persones molt rellevants a Catalunya’, digué. A parer seu, hi ha hagut un tomb aquests darrers dies. Fins ara –va dir– ‘feia la sensació que només parlaven els qui anaven a favor’ de la independència. ‘I ara han començat a parlar els qui tenen plantejaments diferents, i els ho he d’agrair’, ha afegit. ‘El diàleg no ha de ser de tot o res, no pot ser un contracte d’adhesió’, va dir. Segons ell, durant tot el procés, no hi ha hagut diàleg sinó ‘un monòleg’. ‘Si les úniques opcions que et donen a triar són o sí o no, hem de dir que no’, afegí. Finalment, va dir que els passos que s’havien fet fins ara eren encertats i que, si fos a fer, tornaria a tancar la porta tant al pacte fiscal com a la convocatòria d’un referèndum. ‘Crec que ho havia de fer: dir que no a la ruptura de la sobirania nacional. Tenim molt futur junts’, acabà dient.

Summary: Rajoy admet que Espanya pagarà les pensions també en cas d’una declaració unilateral d’independència


L’Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmics (OCDE) ha revisat a la baixa les perspectives de creixement mundial per a 2019 i 2020, fins al seu nivell més baix en una dècada. Aquesta previsió és deguda per la incertesa econòmica i política, segons que ha assegurat la institució en l’actualització de setembre del seu informe bianual ‘Perspectiva econòmica‘. En concret, l’OCDE ha revisat fins al 2,9% el creixement del producte interior brut (PIB) mundial per a 2019, tres dècimes menys, i la rebaixa per a 2020 ha estat de quatre dècimes, fins al 3%. Podeu consultar ací l’informe: ‘Les perspectives mundials s’han tornat cada vegada més fràgils i incertes’, assenyala l’organisme, que afegeix que els riscos a la baixa ‘continuen acumulant-se’. Així, l’OCDE ha explicat que la ‘intensificació’ de les tensions de les polítiques comercials ‘afecta cada vegada més’ la confiança i la inversió. Això s’afegeix a la incertesa política, afecta el sentiment de risc dels mercats financers i ‘posa en perill’ les perspectives de creixement futur. La rebaixa dels pronòstics ha estat generalitzada. La institució estima ara que la zona euro augmentarà el seu PIB conjunt un 1,1% el 2019, una dècima menys, mentre que el creixement en 2020 serà de l’1%, quatre dècimes menys. La revisió del bloc de països que usen l’euro com a moneda comuna es deu, sobretot, a Alemanya, l’economia de la qual creixerà un 0,5% en 2019, dues dècimes menys que el que es preveu anteriorment. El creixement de França per a aquest any s’ha mantingut en l’1,3%, mentre que a Itàlia, que registrarà estancament, també es mantenen les previsions. Pel 2020, l’OCDE ha rebaixat fins al 0,6% el creixement del PIB d’Alemanya, sis dècimes menys. França, del seu costat, creixerà un 1,2%, una dècima menys, i Itàlia registrarà un avanç del 0,4%, dues dècimes menys. Pel que fa a la resta de grans economies, els Estats Units acabaran el 2019 amb un creixement econòmic del 2,4%, quatre dècimes menys, mentre que pel 2020 l’OCDE ha revisat la seva previsió fins al 2%, tres dècimes menys que la xifra anteriorment estimada. El Regne Unit creixerà un 1% en 2019, dues dècimes menys, i un 0,9% el 2020, una dècima menys. El Japó, en canvi, experimenta una revisió a l’alça de tres dècimes per a aquest any, fins a l’1%, mentre que per a 2020 l’estimació del 0,6% no ha registrat modificacions. La Xina creixerà un 6,1% en 2019, una dècima menys, i un 5,7% en 2020, tres dècimes menys. Turquia observarà una contracció de tres dècimes aquest any, la qual cosa suposa una millora de 2,3 punts percentuals respecte a l’anterior estimació, encara que per a 2020 s’ha mantingut sense canvis a l’1,6%. Les majors revisions han estat per a l’Argentina, el PIB de les quals es reduirà un 2,7% aquest any, nou dècimes més, per la nova depreciació del peso, l’elevada inflació i els controls de capitals. Per a 2020, l’ajustament ha estat de 3,9 punts percentuals a la baixa, fins a situar-se en una contracció de l’1,8%. La política monetària s’esgota Respecte a les perspectives a llarg termini, l’OCDE ha alertat que la conjuntura econòmica i financera suggereix que la ‘moderació generalitzada’ del creixement del PIB i del comerç ‘possiblement persisteix més de l’anticipat anteriorment’. En aquest sentit, els tipus d’interès baixos haurien d’aprofitar-se per a ‘esmorteir’ l’impacte de l’alentiment, a pesar que l’impacte del canvi del preu dels diners serà ‘modest’, especialment en economies avançades. L’OCDE coincideix amb el diagnòstic del Banc Central Europeu (BCE), que ha reiterat en diverses ocasions que les seves mesures es veurien amplificades si fossin donades suport per mesures socials i reformes estructurals. ‘La política fiscal hauria d’ajudar a elevar el creixement a curt termini fent ús dels excepcionalment baixos tipus d’interès, especialment a través de mesures de despesa com una major inversió en infraestructures que elevi la demanda a curt termini i es beneficien el creixement a llarg termini’, diu.

Summary: L’OCDE rebaixa la perspectiva de creixement mundial al 2,9% pel 2019, la pitjor xifra de la dècada