Nou episodi de les tensions entre l’estat espanyol i Bèlgica, que el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, qualifica de ‘conflicte diplomàtic’ amb Flandes i Bèlgica. Ahir Borrell va retirar l’estatut diplomàtic del delegat de Flandes a l’estat espanyol en represàlia per les declaracions del president del Parlament de Flandes, Jan Peumans, en què criticava durament l’empresonament dels dirigents independentistes i en què qüestionava la qualitat de la democràcia espanyola. ‘Espanya no pot permetre’s que, una vegada i una altra, el president d’un parlament digui que som un país que ha de ser expulsat de la Unió Europea’, va dir el ministre espanyol. I avui, en una entrevista a l’emissora pública flamenca Radio 1 (VRT), Peumans ha criticat la decisió de la diplomàcia espanyola: ‘No havia estat mai vetat oficialment, fins ara. Encara vivim en democràcia i encara puc dir al meu país el que crec que haig de dir.’ Peumans reitera, així, el seu punt de vista i no suavitza el to malgrat les pressions espanyoles. I ho rebla així: ‘Ho repeteixo: per mi, és indigne d’un estat de dret que uns polítics que defensen la seva opinió política estiguin tancats en una presó.’ 'Voor mij is het uitgesloten dat politici omwille van hun politieke mening opgesloten worden in een gevangenis. Mevrouw @ForcadellCarme zit nu al maanden vast: dit is een rechtstaat onwaardig, dus blijf ik dat herhalen', zegt Vlaams Parlementsvoorzitter Jan Peumans #DeOchtend — N-VA (@de_NVA) October 17, 2018 En la mateixa entrevista, el president de Flandes, Geert Bourgeois, ha dit que la decisió espanyola era un gest ‘molt poc amistós i inèdit en la història de la Unió Europea’. Per aquest motiu, vol convocar l’ambaixadora espanyola, Beatriz Larrotcha, per mirar de fer rectificar Borrell. Amb tot, poc després d’aquestes declaracions, Borrell ha reiterat que l’estat espanyol no acreditaria com a diplomàtic ‘ningú més’ del govern flamenc. El diputat flamenc Lorin Parys també s’ha pronunciat sobre la decisió del ministre Borrell. ‘Si continuen així, molt aviat tornarem a veure el duc d’Alba’, ha escrit en un piulet. El 1567, l’emperador Felipe II va enviar Fernando Álvarez de Toledo i Pimentel, duc d’Alba, als anomenats Països Baixos espanyols –que incloïen Flandes– a sufocar una rebel·lió contra les forces ocupants. El diputat també ha denunciat la manca de llibertat d’expressió i separació de poders a l’estat espanyol. Here is Spanish decision to break diplomatic ties with Flanders. If they continue like this, pretty soon we will be welcoming the Duke of Alva again. 🤦🏻♂ #FreedomOfSpeech #SeparationPowers pic.twitter.com/NaGjPn3ScX — Lorin Parys (@lorinparys) October 17, 2018

Summary: Flandes critica durament la decisió de Borrell de retirar l’estatut diplomàtic del seu delegat a Espanya


La superilla del Poblenou es va convertint en un dels grans maldecaps per a la batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el seu equip de govern. El malestar pel projecte s’ha traduït en un conjunt de tres consultes aquest mes de maig en què s’ha fet palès el rebuig del veïnat: un 87,2% dels qui hi han participat hi han votat en contra. Només un 12,5% hi ha votat a favor i un 0,2% en blanc. Els organitzadors, la Plataforma d’Afectats per la Superilla, han explicat que a les consultes hi havien votat 1.739 persones. El portaveu, Jordi Campins, diu que ha estat una participació ‘magnífica’, que demostra que el Poblenou és un barri molt mobilitzat i preocupat pel seu destí i la seva qualitat de vida. ‘Aquest invent no ens agrada gens. No volem eliminar-ho tot i deixar-ho com estava. Això s’ha d’aixecar per millorar el barri’, ha dit en declaracions a l’ACN. L’entitat és crítica amb el govern de Colau perquè diu que l’ajuntament s’ha negat a donar la veu als veïns i que l’equip de govern, format per Barcelona en Comú i el PSC, no s’ha compromès a respectar el resultat que surti de les consultes. L’oposició municipal (PDECat, ERC, Ciutadans i el PP) sí que van dir que caldria respectar el resultat, mentre que la CUP no hi va prendre partit. Venedors il·legals, turistes, vagues al metro, ‘guerra cultural’… D’ençà de la victòria de Barcelona en Comú a les eleccions municipals, hi ha hagut un seguit de polèmiques que han esquitxat la gestió del govern municipal. L’augment del nombre de venedors il·legals, el turisme en massa, l’encariment del preu del lloguer, la ‘guerra cultural’ amb l’independentisme (amb l’exponent de l’exposició de Franco al Born), el conflicte obert amb les empreses elèctriques, la incapacitat de clausurar el Centre d’Internament d’Estrangers (CIE), la suspensió de les obres de la plaça de les Glòries i la falta d’acord entre els treballadors del metro i TMB són alguns dels fronts oberts que té el consistori. El malestar dels veïns del Poblenou amb la superilla, expressat a les urnes, pot esdevenir una altra pedra a la sabata per al govern. Malgrat tot, les enquestes i els baròmetres municipals continuen donant avantatge a Barcelona en Comú en unes eleccions.

Summary: El veïnat del Poblenou vota en massa contra la superilla d’Ada Colau


L’advocat penalista Alessandro Gamberini ha tingut feina a la Itàlia de Matteo Salvini: l’ONG de salvament marítim Sea Watch ha necessitat el seu assessorament legal en tres desembarcaments des que va començar l’any. El darrer cas, el més sonat, el de la capitana del Sea Watch 3, Carola Rackete, que va desafiar la prohibició de Salvini, ara ja ex-ministre de l’Interior italià. Aquests dies, Gamberini ha estat a Barcelona per assistir al lliurament de la Medalla d’Or que el Parlament de Catalunya ha atorgat a Rackete. Però no tan sols per això. Té lligams amb Catalunya des que era jove i forma part del grup Foreign Friends of Catalonia, que el va convidar a assistir a la Diada. Aprofitem el seu pas per Barcelona per parlar amb ell del valor de l’afer de Carola Rackete, la desobediència civil i el cas català. —Quina és la situació judicial de Carola Rackete? —La resolució de la jutgessa Alessandra Vella, del tribunal d’Agrigento, deia que Carola Rackete exercia un dret, o més ben dit, complia una obligació, quan va desembarcar els migrants a Lampedusa en contra de la prohibició que havia rebut. Aquella prohibició era il·legítima perquè violava les normes internacionals de socors. Rackete es trobava en una situació molt difícil a la nau, perquè en aquell moment feia dies que s’esperaven per obtenir l’autorització de desembarcar i hi havia migrants que amenaçaven de llançar-se a la mar. La situació podia esclatar en qualsevol moment i esdevenir incontrolable. I ella, com a capitana de la nau, va decidir que, per a la seguretat d’aquests nàufrags, era millor desembarcar. —Amb el problema que allà l’esperava la patrulla de la Guàrdia de Finances de Salvini. —Sí. Era una decisió valenta i perillosa. Perillosa perquè havia d’atracar en un port molt petit que no coneixia, de nit i en contra de l’autorització de la guarda costanera. Durant la maniobra va xocar lleugerament amb una embarcació de la guarda costanera, que va rebre una petita marca en un costat. D’aquest fet s’ha derivat que sigui denunciada en dos procediments: el primer és el més general i se l’acusa d’haver afavorit la immigració clandestina a Itàlia, i en el segon procediment se l’acusa d’haver exercit violència contra un vehicle oficial que volia impedir-li d’atracar. —I prosperaran? —Pel que fa al primer cas, la fiscalia probablement demanarà que s’arxivi. Serà durant la tardor o a final d’any. En el segon procediment, la jutgessa Vella ha dit que, malgrat que hi hagi hagut violència contra elements materials, era una violència necessària en el compliment del deure de desembarcar els migrants. En aquest cas, el fiscal ha impugnat la resolució davant la Cort Suprema de Cassació italiana. Si la resolució no es confirmés, no es tornaria a arrestar la Carola perquè ja no hi hauria motius per a mesures cautelars. Però la resolució de la Cassació pot tenir un impacte positiu o negatiu sobre aquest procediment, que va començar amb l’acusació de resistència a nau de guerra, una acusació molt greu que pot comportar penes de tres a deu anys de presó. —Com és que la fiscalia demanarà que s’arxivi el cas, si la fiscalia depèn del govern? —No, a Itàlia hi ha una independència total de la fiscalia, a diferència d’Espanya, on les relacions entre fiscalia i poder polític són estretes. El govern no pot nomenar fiscals i tampoc no té la possibilitat de revocar-los. —Carola Rackete vol tornar a alta mar a rescatar? —Sí, el problema del seu cas és que durant el procediment la seva imatge va ser molt malmesa pel Ministeri de l’Interior. Salvini va ser molt agressiu amb ella. Sempre li deia criminal i la difamava, per això l’hem denunciat. Tot plegat va fer que la Carola temés per la seva seguretat a Itàlia. De fet, ella no agafa mai avions ni cotxes, sinó mitjans de transport més ecològics, però va sortir d’Itàlia amb cotxe perquè es patia per la seva seguretat si anava amb transport públic. —Que la jutgessa Alessandra Vella la deixés en llibertat pot ser un precedent judicial a Europa? —Sí, sobretot en clau de desobediència civil. En algunes situacions, és possible desobeir les ordres de l’autoritat, quan són il·legítimes o quan les consideres il·legítimes. Si creus que són injustes però són legítimes, has de respondre a aquesta desobediència, però en aquest cas hi ha normes supranacionals i, fins i tot, normes de la constitució italiana que justifiquen l’acció de la Carola. Desobeeixes perquè has de salvar una vida. Naturalment, cal proporcionalitat entre els danys que provoques i allò que vols salvar. En el cas de la Carola, l’únic dany provocat és un copet en un costat d’una barca. La importància del cas és la desobediència civil, però també el dret de resistència, que és més ampli i es mou en els mateixos termes en el cas català. —Per què? —Per una banda, hi ha un valor, el dret d’autodeterminació, que és reconegut pels tractats internacionals. Per una altra, hi ha el fet que l’estat espanyol vol salvaguardar la seva unitat. Aquestes dues voluntats s’han de posar en una balança, i aquesta ponderació, encara que inclogui desobediència, no pot tenir mai una resposta desproporcionada com el dret penal. —Quina resposta hauria pogut donar l’estat espanyol? —Les mesures que ja s’havien pres. Es van anul·lar els resultats del referèndum i es va destituir el govern i els alts càrrecs de la Generalitat. Això ja era una mesura. Servia de poc perquè s’intentava esborrar una autonomia amb mesures administratives, però això era suficient per a equilibrar els dos elements: l’un desobeeix i l’altre respon a la desobediència amb disposicions administratives. Emprar el dret criminal amb empresonaments que es perllonguen tant en el temps, des del punt de vista dels drets humans, és estupefaent. Em colpeix molt. —Itàlia té nova ministra d’Interior, Luciana Lamorgese. Obrirà els ports? —Ha canviat el llenguatge, que no és poca cosa. Aquell llenguatge de l’odi i agressiu desapareix del tot. No crec que, tot d’una, obri tots els ports i doni la benvinguda a tothom que vingui, però si Europa fa algun gest de bona voluntat pel que fa al repartiment dels migrants, sí que canviarà alguna cosa respecte de la seva arribada. Al cap i a la fi, és simbòlic. Enguany, a Itàlia han arribat molts menys migrants de la Mediterrània que no pas a Espanya. Hi han arribat uns cinc mil, i d’aquests només uns cinc-cents ho han fet gràcies a les ONG de rescat. Ni tan sols són majoria els migrants que arriben per mar. —El cas català té gaire repercussió a Itàlia? —Se’n parla molt poc. Ha tingut poc impacte perquè Catalunya és una regió rica d’Espanya. A Itàlia hi ha hagut secessionisme basat en l’economia, i per això no genera empatia. El secessionisme italià ha estat sempre combatut per l’esquerra. Era l’independentisme de la Lliga Nord, de Salvini, que deia bestieses com que tots els italians del sud s’havien de llençar al mar. A banda d’això, sempre ha estat més notori el moviment independentista basc per la seva violència. El procés català, fet amb lleis i diàleg, no s’havia vist mai i no se n’ha parlat tant. L’última fase, la del referèndum i la declaració suspesa d’independència, es va seguir més i les detencions han generat interès, però en els sectors especialitzats, com el meu, del dret penal. Em preocupa molt aquesta situació i estic segur que quan surti la sentència hi haurà moviment a la judicatura i a les universitats italianes. Les sentències són sempre un interrogant, però la sensació és que una sentència que arriba després de dos anys de presó preventiva no genera gaire optimisme. Penso que hi haurà iniciatives de l’advocacia italiana. És possible que es proposi a la unió de cambres penals de fer un congrés sobre aquesta qüestió. —I la premsa? En parlarà més quan hi hagi la sentència? —S’hauria d’aconseguir generar una sensibilitat als diaris italians mitjançant d’algú que se n’ocupés. Per això comentava la qüestió de les cambres penals, que tindrien la capacitat de posar en marxa un motor que servís perquè els diaris tractessin el tema. —Heu pogut seguir el judici? —No he anat mai a cap sessió, però l’he anat seguint. Vaig llegir els escrits de l’acusació i la defensa per valorar-los i em vaig quedar molt preocupat. Hi ha hagut una deriva antigarantista en tots els vessants del judici. Per començar, no es van garantir les normes elementals del judici penal, com el principi de taxativitat, de precisió en les acusacions. L’acusació ha de justificar dos delictes: rebel·lió i sedició. Dos delictes que requereixen conductes que mai no han passat en el cas català. Si es llegeix l’escrit d’acusació del fiscal, es veu que les acusacions es basen en quatre cotxes de la Guàrdia Civil que han estat fets malbé per no se sap qui. Clarament, no es pot atribuir als acusats. És una cosa ridícula, perquè a Itàlia hi ha milers de manifestacions amb cotxes de la policia malmesos sense que això signifiqui cap mena d’insurrecció violenta. Després, la resistència passiva com la del referèndum mai no ha estat considerada violència activa, s’empara en el dret de resistència. Això ho estableixen tots els tractats i textos de dret penal. Es parla d’això, no de res més. Quan vaig llegir l’acusació em vaig quedar parat que s’hi intentés justificar un delicte com el de rebel·lió, que requereix una insurrecció violenta, i un altre com el de sedició, que requereix com a mínim que hi hagi una massa embogida preparada per a l’assalt. On ha passat, això? —A Itàlia això hauria pogut passar? —La jurisprudència de la Cort Suprema de Cassació italiana és molt curosa de no aplicar aquests delictes polítics fora de les regles. Quan hi ha hagut formes de violència –per exemple, dels grups anarquistes que van assaltar les vies del TGV a Torí fins i tot amb còctels Molotov–, la Cort ha valorat quines eren les finalitats d’aquesta violència, que en aquell cas no eren terroristes. En el cas del judici contra el procés, simplement no hi ha correspondència entre allò que ha passat i el delicte del qual se’ls acusa. No és que no s’hagi valorat que la violència no era idònia per al delicte en qüestió, com en el cas de les vies del TGV, sinó que simplement no n’hi ha hagut, de violència. —Com a penalista, quines altres garanties creieu que s’han vulnerat? —Hi ha hagut una violació del principi del jutge natural. El principi del jutge preconstituït per llei és un principi decisiu proclamat repetidament pel Tribunal Europeu dels Drets Humans. No pot haver-hi un jutge ad hoc. I aquí s’ha decidit que ho jutjaria el Tribunal Suprem espanyol, i no el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que és el jutge natural. Es va traslladar al Tribunal Suprem espanyol subvertint una interpretació que sempre s’havia fet de les regles d’atribució del jutge. A més, el Suprem ha esdevingut el jutge únic, sense capacitat d’apel·lació. És una violació molt grossa de les garanties. —Com llegiu tota l’actuació judicial? —En els règims autoritaris sempre hi ha hagut la figura del jutge únic per a combatre els adversaris. A Itàlia, durant el feixisme, hi havia el Tribunal Especial per la Defensa de l’Estat, el jutge únic que tenia seu a Roma i que és culpable de moltes condemnes a mort d’antifeixistes. Òbviament, no comparo el Tribunal Especial amb el Tribunal Suprem espanyol, no sóc tan bast. Som en una altra època i hi ha un estat democràtic, però la centralització en un únic jutge triat violant les lleis del jutge natural és molt greu. A més, és un jutge sobre el qual pesen opinions polítiques, perquè a diferència del sistema italià, al sistema espanyol els jutges també es nomenen per mecanismes polítics. Això encara agreuja més la situació. El jutge hauria de ser equidistant entre les dues parts del conflicte, però si el jutge és nomenat per una sensibilitat política, la sentència serà necessàriament injusta.

Summary: Alessandro Gamberini: ‘Als règims autoritaris sempre hi ha hagut un jutge únic per a combatre els adversaris’


Ahir, Dolors Ferrer va trucar a VilaWeb. És subscriptora del diari. Volia denunciar que se sent desatesa per l’administració. Fa divuit dies que es troba confinada a casa i dilluns li van dir que encara s’hi hauria d’estar quinze dies més. Sembla que ha passat la Covid-19, tot i que no li han fet la prova. Viu sola. Té un fill que és enginyer de camins, però treballa a Noruega i no pot venir, perquè han tancat els aeroports. Ahir es va trobar que se li havien acabat els aliments bàsics i no tenia manera d’adquirir-ne, sense poder sortir de casa. Finalment, va contactar amb la Xarxa de Suport Mutu l’Esquerra de l’Eixample i de seguida la van ajudar. Però Dolors Ferrer creu que és l’Ajuntament de Barcelona qui s’hauria de cuidar de les persones que es troben en una situació com la seva i vol denunciar aquest abandonament. Expliquem el seu cas. La Dolors viu a Barcelona i té setanta anys. Ha estat responsable de Normalització Lingüística de l’Institut de Ciències de l’Educació de la Universitat de Barcelona. Una dona activa, que encara col·labora amb la universitat, en un programa de mestres jubilats a unes trenta-cinc escoles, que ajuden els nens de 1r i 2n de primària amb la lectoescriptura. És un programa que depèn de la UB i d’Òmnium. —Com va començar tot? —El dia 3 de març em vaig començar a trobar malament. Vaig trucar al 061. El dia 5 va venir el metge a casa. Encara estàvem a les beceroles del coronavirus, però sóc una persona de risc, perquè tinc una salut complicada i tinc setanta anys. Per això, les dues vegades que he trucat m’han vingut a casa. El metge em va dir: ‘Em penso que és una grip, però quedeu-vos a casa, no us mogueu.’ Al cap de catorze dies vaig tornar a trucar al 061. Vaig tardar quatre hores perquè m’agafessin el telèfon. Deien: ‘Us atendrem quan ens sigui possible.’ Vaig aguantar, no passa res. El metge va tornar a venir i em va dir: ‘Em penso que heu passat la Covid-19, pels símptomes que heu tingut. L’heu agafada en un bon moment de salut i l’heu passada sense complicacions. Però quedeu-vos confinada més dies a casa, primer perquè no podeu sortir i després perquè us trobeu en un període en què encara el podeu transmetre.’ No m’han fet la prova, però els símptomes eren claríssims. —Quins símptomes vau tenir? —Molt mal de coll, molta tos seca, la llengua inflamadíssima, molta febre i mal a totes les articulacions. L’única cosa que no tenia eren problemes respiratoris. Els dies que estava més malament, no podia ni enraonar del mal que em feia el coll. Ara ja no tinc els símptomes, tot i que el coll encara em fa mal, però m’he de prendre la temperatura dues vegades al dia. —Com creieu que vau agafar el virus? —No ho sé. Perquè va ser molt al començament. Els metges encara no sabien gaire què havien de fer. Feia vida normal. I el meu hobby és viatjar, però no he viatjat enlloc, recentment. Però vaig intuir de seguida que podia ser això i vaig dir a la dona de fer feines que no vingués. Ja farà dues setmanes o tres que no ve. —Vau considerar en algun moment d’anar a l’hospital? —No, perquè sóc molt disciplinada. Sóc quadriculada. Em van dir que em quedés a casa i em vaig quedar a casa. Dilluns, quan va venir el metge li vaig dir: ‘Dec ser de les poques persones que crec.’ I es va posar a riure. Però si et diuen que et quedis a casa, et quedes a casa, oi? —Ahir vau trucar a VilaWeb. Què va passar perquè decidíssiu recórrer al diari? —Ahir a les vuit del matí vaig veure que no tenia ni sucs ni ous ni verdures. S’havia acabat el menjar. Vaig entrar per internet a tots els grans supermercats de Barcelona. Tots sis o set que vaig trucar em deien que estaven col·lapsats i que no feien servei a domicili. Només un em va deixar fer la comanda i quan ja l’havia feta, em va dir: ‘Ara pagareu i us la portarem el dia 25.’ I aquí va ser quan no vaig poder més i vaig trucar. —Aleshores vau posar-vos en contacte amb la Xarxa de Suport Mutu l’Eixample Esquerra. —Sí, em va arribar per WhatsApp l’etiqueta Grup de Joves d’EE #Covid i vaig entrar al WhatsApp i vaig explicar que necessitaria que em fessin la compra, vaig explicar-los la meva situació. Al cap d’un moment, em van dir que es posarien en contacte amb mi. I em va trucar una noia que estudia 4t de Medicina que viu al costat de casa. Li vaig fer una llista i va anar al supermercat i em va fer la compra: ous, porros, pastanagues, magdalenes… Li vaig deixar els diners en un sobre a l’estora de casa meva. Ella em va deixar davant la porta les dues bosses de la compra. I com que visc en un àtic, li vaig dir: ‘Quan siguis a baix, travessa el carrer, que et vull dir hola des de dalt i donar les gràcies.’ —Quin acte de solidaritat tan bonic. —Sí, però no és just que ho hagi de solucionar d’aquesta manera. Dolors Ferrer. —I ara ve el cas. —Penso que és l’administració que ha de tenir cura de les persones com jo. Perquè jo he tingut els elements per sortir-me’n, però estic segura que a l’Eixample hi ha moltes persones que no tenen aquests elements i que si estan com estava jo, que no podia fer una truita a la francesa perquè no tenia ous i no podia menjar verdura… És una denúncia: no pot ser que ens abandonin d’aquesta manera. —Viscut el que heu viscut, en l’àmbit sanitari, també teniu queixa? —En el meu cas, l’atenció i el tracte ha estat excel·lent. Dilluns van venir un metge i una infermera i em van dir que tenien una ambulància preparada per si m’havien d’ingressar. —Però teniu el coronavirus 2019 i us heu sentit desatesa per part de l’ajuntament. Cal crear una xarxa de suport als afectats que estan sols, sobretot? —Aquí és on penso que s’ha d’incidir i s’ha d’incidir ara, perquè encara en tenim per molts dies. Jo ara hi pensava. Quan em falta només una cosa o necessito baixar les escombraries, és clar que ho puc demanar a un veí. Però el que no puc demanar a un veí que només surt per anar a comprar les seves coses és que em faci la compra. Això ho ha de fer l’administració. —Us heu posat en contacte amb l’Ajuntament de Barcelona? —Hi vaig pensar i potser ho hauria d’haver fet, però vaig pensar que no em farien cas i que em passarien d’un telèfon a un altre. Vaig pensar que era millor fer una denúncia oberta, per a fer més força. És que no en parlen enlloc i estem deixats de la mà de déu. —El sentiment és d’abandonament. —Total. Ahir al vespre vaig prendre una sopa de verdures. Semblava que havien arribat els Reis a casa. Avui he pogut esmorzar una magdalena. He sortit al sol i amb el cafè amb llet i la magdalena… És que em posaria a plorar. —Sabeu quan podreu començar a sortir sense risc de contagi? —El metge no m’ho ha dit. He llegit que diuen uns quinze dies. —Us tocarà tornar a trucar. —Sí. Tant de bo pugui sortir, ni que sigui a comprar i baixar les escombraries! —I com heu quedat amb la noia de Xarxa Ciutadana que us ha portat la compra? —Vam quedar que si no la mobilitzaven (perquè fa 4t de Medicina), doncs que quan em calgués, d’aquí a una setmana o deu dies, em tornaria a fer la compra. I em va dir que si volia parlar amb algú que li truqués… La solidaritat és fantàstica. Però ja n’hi ha prou d’haver d’assumir nosaltres allò que no assumeixen les administracions. Jo pago tots els meus impostos. Si aquesta noia ha pogut anar-me a comprar, l’ajuntament també pot buscar algú perquè ho faci.

Summary: ‘Tinc setanta anys, visc sola, tinc la Covid-19 i em sento abandonada’


La periodista i escriptora Patrícia Gabancho acaba de publicar ‘La mateixa pedra’, un viatge per la història de Catalunya que recull set episodis. Alguns més coneguts; altres menys, però tots ells coincideixen en una cosa: que no acaben de reeixir i frenen l’avenç de Catalunya. El relat viatja des de la Catalunya de l’any mil fins a l’actualitat, i passa pel Compromís de Casp, el regne de Jaume I i la modernitat de Joan Maragall. Ens trobem a l’entrada de carruatges de l’Ateneu Barcelonès, entitat de la qual és vice-presidenta des de l’any passat. M’ensenya l’edifici, orgullosa de la fabulosa biblioteca modernista o el jardí, un oasi verd al bell mig de la grisor de Ciutat Vella. Seiem. Abans de començar l’entrevista m’avisa: ‘La gent l’ha de llegir al revés. Va ser un error.’ Assegura que és més fàcil de començar per l’últim capítol i anar retrocedint en el temps. I jo em comprometo a avisar el futur lector. —Llegint el llibre no sabria si definir-vos d’escriptora o d’historiadora. —És un llibre molt històric, sí. Però és que des de sempre m’ha agradat molt la història. Quan tenia aquella edat beneita que no saps què seràs a la vida, jo volia fer alguna cosa de lletres i una tasca intel·lectual, i vaig dubtar amb la història. Però estava a l’Argentina i la història argentina és molt dura. Són dos segles i et pots passar la vida estudiant el detall més petit. No em cridava l’atenció. En canvi, la història de Catalunya, la trobo apassionant. És molt singular. El fet de ser un país construït a la contra fa que la història sigui molt peculiar. Sempre lluites contra les contradiccions pròpies del teu temps més la pedra que Espanya et posa a sobre. Això fa que sigui molt divertit. —Seleccioneu set episodis de la història de Catalunya que en certa manera destapen les penes del poble català. Com l’heu feta, la selecció? —Jo volia fer un llibre d’episodis poc coneguts de la història de Catalunya. Quan selecciono un episodi en sé molt poques coses. Tinc una vaga intuïció de què ha passat i que són interessants. Llavors tenia ganes d’aprofundir aquests temes i m’hi vaig posar. Vaig triar jo els episodis perquè volia saber, per exemple, qui havia mort el bisbe Ató de Vic. —I encara no ho sabeu. —No ho sé, però tinc la sospita que van ser els Narbona. De fet, és la teoria oficial però no demostrada. I els historiadors ho diuen: no es pot confirmar res que no s’hagi demostrat. Tot i que això és un defecte de l’acadèmia. Jo jugo amb la història i per tant faig anacronismes, i el llenguatge que utilitzo posa molt nerviosos els historiadors. —Com els vàreu escollir, els set capítols? —Vaig fer moltes llistes. Vaig anar posant episodis i traient-ne. Si fas un llibre d’episodis importants de la història de Catalunya has de posar-ne algun de la guerra civil, però jo hi sóc absolutament refractària. Tant de guerra com de postguerra no he fet pràcticament res, perquè els catalans tenen una vivència d’això, ni que sigui familiar, i jo no. És molt difícil parlar d’alguna cosa que no has viscut. Per tant, fora. I com que tampoc no podia agafar episodis importants, vaig decidir d’escriure sobre episodis que m’agradessin a mi. M’agrada molt la Il·lustració com a recuperació de la Modernitat; m’agrada molt Joan Maragall, perquè és un termòmetre moral i lúcid de la seva societat; també m’encanta el Compromís de Casp, imaginar la gent conspirant pels passadissos; plàsticament és una imatge preciosa. Tots contra tots i, mentrestant, el papa Luna fent allò que s’ha de fer i guanyant la partida. —Quins elements caracteritzen tots aquests episodis que trieu? —El problema és que Catalunya sempre ha hagut de construir el país i el projecte contra Espanya, alhora. No parlo de separació perquè l’independentisme és nou, sinó de la necessitat de tenir un espai propi. És clar, és una doble construcció. I què es necessita? Talent, perquè en les èpoques deprimides no passi res; del talent en surt un projecte, que no sempre hi és perquè la Il·lustració és talent sense projecte. Quan tens un projecte necessites lideratge, perquè algú ho ha de formular com a projecte col·lectiu. I finalment necessites unitat. Un cop vaig tenir escollits els set episodis, vaig fixar-me com hi apareixien aquests quatre elements en cada un dels episodis. Però en cap no hi coincideixen tots quatre. El problema és que Catalunya ha hagut de construir el país i el projecte contra Espanya, alhora —És especialment curiós el retrat que feu de Jaume I. Dieu que és un monarca ortodox que ‘prefereix un bon pacte a una mala guerra’. Aquesta prudència és una constant en la història de Catalunya, oi? —Sí perquè som un país petit envoltat de regnes molt més poderosos i més grans. Quina és la política exterior dels catalans? Casar-se, matrimonis. I aquests matrimonis són els que ens causen problemes. Jaume I casa una filla amb Castella i després ja li reivindiquen el regne sencer perquè són de la nissaga. Cal tenir en compte que Catalunya no té exèrcit des del Compromís de Casp i des de llavors ha de pactar. Però passa que d’aquest pactisme, se n’ha fet doctrina a Catalunya. I resulta que tens gent molt seriosa intel·lectualment que diu: ‘Com que Catalunya pacta, sempre s’ha de continuar pactant.’ —El pacte ha estat una constant en la història de Catalunya? —Sí, però també ha permès d’avançar. Gràcies als pactes hem anat sobrevivint. Ara, el problema amb els pactes espanyols és que quan Espanya comença a pensar que els catalans han anat massa enllà, posa el comptador a zero. I tonem a començar, com amb la dictadura de Franco o de Primo de Rivera. Ara no hi ha dictadures perquè la senyora Merkel no ho permetria, però sí que hi ha una descomposició de l’autonomia molt seriosa. Si les pròximes eleccions les guanyés, per exemple, el PP i Ciutadans, i el sí no obtingués una victòria prou interessant, és que ens quedem sense escola! Ells pensen que l’escola crea independentistes. —Es toca fons amb el Compromís de Casp, quan Catalunya no pot continuar al capdavant de la Corona d’Aragó. És un dels drames més durs de la història catalana? —Sí perquè no hi ha ni talent, ni projecte, ni lideratge, ni unitat. Va ser un gran error. Catalunya es va desvincular d’ella mateixa. Es va preferir que vingués una dinastia de fora perquè no guanyés el de casa. No ho entenc. Va ser un problema de patriciat urbà barceloní contra noblesa rural. El comtat d’Urgell era el més important. Per tant era el més poderós. Els altres nobles hi anaven contra perquè era massa poderós i el patriciat urbà perquè ‘jo controlo’. —Sobta que no hi hagi cap capítol dedicat a la guerra dels Segadors ni al setge del 1714. Allà també es va ensopegar amb una pedra. —No m’agraden les guerres. Del 1714, ja en vaig fer el llibre de les dones (‘Les dones de 1714‘) i tot el que havia de dir ja ho vaig dir. Però sí que agafo la Il·lustració perquè és la represa del projecte de modernitat que es va haver d’abandonar el 1714. El 1714 s’exilia a Viena la classe dirigent, que era la moderna, l’austriacista, que, per cert, llavors ja tenia com a referent Holanda. Volien convertir Catalunya en l’Holanda del sud. Doncs aquesta gent és substituïda pels Borbons. A final de segle amb la Il·lustració es reprèn el projecte de modernitat, però sense país. La classe moderna que s’havia exiliat se’n va a Cadis perquè creia que l’Espanya liberal, que era a punt d’inaugurar-se, funcionaria. Es pensaven que hi hauria una nova Espanya. Però Espanya no funcionarà mai si ets català. Si ets espanyol, sí. Bé, això ja ho diran ells (riu). —Dediqueu tot un capítol a Joan Maragall. És un personatge a qui teniu molt afecte. —Li tinc molta estima, l’he estudiat molt des del punt de vista periodístic. És un personatge amb qui estic molt familiaritzada i en aquest capítol parlo de Solidaritat Catalana i el gran entusiasme del catalanisme. Maragall era al cim de l’onada, però el seu entusiasme era un entusiasme pueril que acaba amb una depressió que el porta a la tomba. —Però en aquella època no es volia ser Catalunya, sinó intentar canviar Espanya des de dins. —El catalanisme sempre ha volgut això. El problema és que en aquell moment la burgesia industrial necessita el mercat espanyol i llavors, Espanya, els ofereix el mercat i l’ordre públic, perquè, és clar, els obrers estan molt exaltats. En canvi d’això, Catalunya es compromet a portar-se bé i a limitar les seves pretensions. Llavors, la Setmana Tràgica és com dir als burgesos: ‘No en feu un gra massa.’ Solidaritat anava massa enllà i Espanya volia que fossin més regionalistes. Provoquen una revolta obrera amb la qual crema la ciutat una setmana sencera i ve l’exèrcit a posar ordre. —La Setmana Tràgica va ser provocada per l’estat espanyol? —La Setmana Tràgica va acabar de liquidar Solidaritat, que havia assolit el 90% dels escons en joc a Catalunya. Però la Setmana Tràgica va ser un accident o va ser induïda? Jo crec que és induïda. Ells fan una crida de reservistes catalans, només catalans, per anar a la guerra de l’Àfrica. Els historiadors oficials diuen que va ser un error de càlcul, anar a buscar reservistes en una Barcelona on els ànims eren molt calents. Però i si no era un error i volien provocar la revolta? L’estat no s’equivoca. Però la Setmana Tràgica va ser un accident o va ser induïda? Jo crec que induïda —El setè episodi no és acabat. Comença amb la declaració de sobirania proclamada pel Parlament el 2013 i encara s’ha de resoldre. —Sí perquè volia posar alguna cosa sobre el procés. Vaig triar la declaració de sobirania que es va fer el 2013 i vaig recollir tota la informació periodística per explicar què havia fet cada partit. A partir d’aquí volia explicar com continuaria. No sabia com acabaria. Però llavors van aparèixer les dues conferències i ja està. Ja vàrem tenir la pedra. —Per què? —Va ser un error no votar al març. Si Junqueras no hagués fet la segona conferència hauríem votat al març. Cal pensar que la llista que tenim ara és pràcticament la mateixa que proposava Artur Mas. A partir d’aquesta proposta es podia negociar tot i anar a les eleccions al març, aprofitant l’onada d’eufòria del 9-N. Però, és clar, venien barallats pel 9-N i Junqueras estava en un procés d’hegemonia que no tocava. L’hegemonia entre l’esquerra i el conservadorisme s’havia de fer més tard i això va trencar la dinàmica. Ara s’ha reconstruït, però tard. Entremig s’ha desinflat molt l’energia del procés. —En tot cas, sembla que ara hi ha talent, projecte, lideratge i unitat. Què pot fallar? —La unitat i l’embat de l’estat és l’únic que ho pot espatllar. —En aquest moment escrivim la història? —Sí, i tant. Primer de tot, mai no s’havien escrit tants llibres d’actualitat política. Ara ha baixat una mica. Jo mateixa ja he dit que no tornaré a escriure sobre la independència perquè ja no hi ha res més a dir fins que no hagi arribat. Molt poques generacions del món tenen l’oportunitat de fer un país nou. És brutal. Sobretot per als joves, perquè són ells que hauran de fer el país. Les altres generacions l’alliberarem perquè ho vam deixar a mig fer durant la transició i ara hem d’acabar la feina. Molt poques generacions del món tenen l'oportunitat de fer un país nou —Quins defectes creieu que es repeteixen en la història de Catalunya? —A Catalunya sempre li fallen dues coses: el projecte i la unitat. És a dir, no tothom té clar quin país construeix, perquè justament la pluralitat és això. Hi ha gent ara que encara vol construir Espanya. Tàcitament en els països que sí que tenen estat el projecte sempre és el seu país. Si tu ets francès construeixes França. En canvi, aquí pots construir Espanya o pots construir Catalunya. I el segon problema és que com que s’ha de construir a la contra es necessita un grau d’unitat que els altres països no necessiten. Això fa singular la història de Catalunya. —I virtuts? —El talent. Catalunya és un país extremadament talentós. Els períodes de talent són molt brillants, com la Il·lustració, els anys setanta, començament de segle… I ara. Ara és un moment de talent. I això es tradueix en voluntat de construcció. Com que anem a la contra s’ha de formular, discutir, debatre, fer pinya… Això als altres països no es fa perquè el nacionalisme ja es dóna per entès.

Summary: Patrícia Gabancho: ‘Del pactisme, se n’ha fet una doctrina a Catalunya’


El primer ministre de Rússia, Dmitri Medvédev, ha anunciat la dimissió del govern després del discurs sobre l’estat de la nació que ha fet el president de l’estat, Vladímir Putin, en el parlament rus. Medvédev ha explicat que considera apropiat la seva renuncia arran de les propostes de Putin de fer esmenes importants a la constitució del país, que modificaran l’equilibri de poder entre l’executiu, el legislatiu i el judicial. El president ha nomenat Mikhail Mishustin, cap del servei d’impostos, com a nou primer ministre, mentre és nomenat, Medvédev continuarà en funcions. Putin ha proposat de fer un referèndum per aprovar canvis que debiliten les competències del president, un càrrec que deixarà el 2024, ja que no pot tornar a ser reelegit. El parlament passarà a tenir la potestat de designar el primer ministre, es limitarà el dret internacional (que només podrà actuar si no contradiu la constitució), s’atorgarà a la cambra alta del parament rus la potestat de destituir a jutges federals, així com s’enforteix el paper del Tribunal Constitucional.

Summary: Dimiteix el govern de Rússia arran de l’anunci d’una reforma constitucional


El president del Banc Sabadell, Josep Oliu, compareix avui com a testimoni en la comissió d’investigació parlamentària sobre la imposició de l’article 155 de la constitució espanyola. I després d’ell també ho faran Isidre Fainé, com a representant de CaixaBank, i el president d’aquesta entitat, Jordi Gual. Josep Oliu amaga informació sobre la retirada de fons ordenada per l’estat espanyol el 2 d’octubre Seguiu-ho en directe:

Summary: Josep Oliu, Isidre Fainé i Jordi Gual compareixen a la comissió del 155 al parlament


La secretaria de la UNESCO ha anunciat que les Falles de València entren a formar part de la Llista Representativa del Patrimoni Immaterial de la Humanitat, ja que compleix ‘satisfactòriament’ els cinc criteris requerits. Aquesta candidatura, proposta pel Consell de Patrimoni Històric espanyol, es decidirà en la pròxima reunió del Comitè Intergovernamental per a la Salvaguarda de Patrimoni Cultural Immaterial que tindrà lloc del 28 de novembre al 2 de desembre a Addis Abeba (Etiòpia). En primer lloc, aquesta nominació satisfà criteris com la seva compatibilitat amb els drets humans, l’obertura a ‘qualsevol grup social’, de qualsevol edat, professió, classe social i dimensió cultural, i permet ‘una representació i participació de les dones en la planificació i la realització cada cop més gran’, tal com indica el projecte de decisió. Alhora, suggereix que formar part d’aquesta llista permetria cridar l’atenció sobre altres festivals del foc nacional i internacional i les seves respectives comunitats de la regió mediterrània, i ‘milloraria la reflexió col·lectiva i la comprensió social, tant a Espanya com l’estranger’. A més, afegeix que les Falles de València destaquen per la creativitat en les arts i oficis i la seva salvaguarda permet la continuïtat de moltes habilitats, i alhora l’ús de tints satírics, poemes i altres formes de literatura també poden ser vistos com ‘una important font d’inspiració perquè el patrimoni cultural immaterial sigui rellevant en el món contemporani’. D’altra banda, la UNESCO destaca també en el seu informe la ‘transmissió intergeneracional activa’ i les comissions falleres, que asseguren la ‘viabilitat’ d’aquesta festivitat; així com la participació activa de les comunitats, ajuntaments i universitats. En la seva descripció, secretaria de la UNESCO assenyala que es tracta d’una tradició que celebra l’arribada de la primavera. Segons explica, la falla és un monument compost de ninots creats per artistes locals i artesans que al·ludeixen als problemes socials actuals. ‘Erigida a la plaça del poble, la falla se li cala foc al final de la festa, que va del 14 al 19 de març, per a simbolitzar l’arribada de la primavera, la purificació i el rejoveniment de l’activitat social de la comunitat. Mentrestant, bandes de música desfilen pels carrers, menjars a l’aire lliure es porten a terme i els focs artificials en escena’, afegeixen. Tal com resumeix, ‘la festa de les Falles ofereix una oportunitat per a la creativitat col·lectiva i la salvaguarda de les arts i artesanies tradicionals’, i és també ‘una font d’orgull de la comunitat, vector de la identitat cultural i la millora de la cohesió social’.

Summary: Les Falles fan un pas més per ser reconegudes Patrimoni Immaterial de la UNESCO


El premi Llibreter ha premiat enguany Els estranys, primera novel·la d’un autor singular, Raül Garrigasait, que es confirma així com a autor revelació del 2017. El llibre va aparèixer el gener a Edicions de 1984 i, en aquests mesos, ha venut dos mil exemplars, segons l’editor Josep Cots. Amb el premi, n’acaben de treure la tercera edició. És una novel·la que s’ajusta a les bases del premi: una obra de qualitat a la qual els llibreters volen posar el focus d’atenció de cara als lectors, davant un autor que encara és poc conegut per a un públic ampli. Raül Garrigasaït (Solsona, 1979) ha recordat que la novel·la tracta de la mirada perplexa d’un estranger que té unes idees preconcebudes del lloc on arriba i que s’adona que res no és com li semblava, perquè no entén res. El relat segueix aquesta mirada perplexa durant un any, i narra l’enfonsament progressiu dels esquemes que han articulat la vida i els valors d’aquest estranger fins aleshores. I tal com va explicar en una conversa també reveladora amb l’escriptora i periodista Anna Ballbona, publicada a VilaWeb: ‘Aquesta és una història ambientada al segle XIX sobre un prussià que travessa el Pirineu per venir a lluitar a favor dels carlins. A favor de l’ordre i la tradició. A aquest senyor prussià li passa que ve amb un esquema mental molt clar, de bons i dolents, de tradició i revolució, i davant la mena de gent que es troba aquí se li ensorren els esquemes.’ Garrigasait també ha explicat que la novel·la és plena de veus orals, que provenen de les que, des de petit, ha sentit a Solsona i a la serra de Port del Comte. ‘Són veus que lliguen amb els carlins, perquè perceben que la modernitat ve de fora. Marcello Fois també ho fa en la novel·la anterior, Memòria del buit, publicada a Periscopi, això d’acostar-se a aquest tipus de món. Avui té mala premsa, però davant les veus que abanderen la modernitat victoriosa i triomfant, aquest altre punt de vista ens ajuda a veure individus que es caragolen de vergonya i de dolor quan arriba la modernitat.’ Raül Garrigasait és editor de la col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins i traductor. Es va donar a conèixer amb un assaig també singular, El gos cosmopolita (A Contravent). De la novel·la Els estranys, el jurat n’ha destacat: ‘Partint d’un fet històric concret, ubicat en un lloc geogràfic concret, construeix una història que els transcendeix. Els estranys és un retaule de situacions, personatges i gèneres literaris que barreja ficció i realitat. Una obra original en tants aspectes que els llibreters podrem recomanar a molts tipus de lectors.’ Històries minúscules d’una família de la Sardenya més humil En la categoria d’altres literatures, que premia llibres no publicats en català, el premi llibreter d’enguany ha destacat el primer lliurament d’una trilogia dedicada a la història d’una família sarda, els Chironi. La novel·la, Estirpe, obra de Marcello Fois, de moment només és editada en espanyol. L’autor té publicada en català, com ja hem dit, la novel·la Memòria del buit (Periscopi, 2015) i també, de fa més anys, Sempre caro (La Campana, 2001). En principi, l’editor de Periscopi, Aniol Rafel, no descarta de publicar altres títols de Fois, però no en traduirà aquesta trilogia. Marcello Fois no ha pogut viatjar a Barcelona per recollir el premi, perquè dirigeix un festival literari que coincideix amb aquestes dates. Però ha enviat un vídeo ple d’agraïments on explica: ’Sóc sard i la meva terra i Catalunya es miren des del mar. Compartim moltes expressions comunes, el meu cognom mateix és d’origen català. Estirpe és el primer volum d’una trilogia centrada en la història d’una família de Nuoro, dels fets grans i petits que marquen els destins dels éssers humans. La família Chironi estima, pateix, s’uneix i es disgrega com succeeix a totes les famílies d’aquesta terra. Però a diferència de la majoria de famílies, aquesta ha trobat un boig com jo que ha decidit explicar-la.’ Els altres dos volums es diuen En el temps del mig, que sortirà a l’octubre en espanyol i Llum perfecta que es publicarà també en espanyol el 2018. Fois ha recordat Manuel Vázquez Montabán, de qui fou amic. El jurat ha premiat aquesta obra ’per l’habilitat de l’autor en crear vides minúscules i convertir-les en llegenda; per la reivindicació d’una llengua arrelada a la tradició oral del Mediterrani i que avui també pot seduir generacions de joves allunyats d’aquella vivència; per la irrupció en aquesta tradició de la modernitat i la història general, i d’un temps i un espai que transformen i fan universal per als lectors aquesta estirp de Nuoro; per la paradoxa del seu títol i per la seva força narrativa capaços de transmetre amb un joc de silencis i paraules senzilles, les emocions més complexes, la brutalitat, la tendresa, el dolor, l’esperança i la por.’ Un blanc blau En la categoria d’àlbum il·lustrat s’ha destacat el llibre El banc blau, de l’il·lustrador Albert Asensio, publicat per Babulinka. És el primer llibre que l’il·lustrador també escriu. L’autor ha explicat que la vida és feta d’històries i que el llibre n’explica unes quantes que parlen sobre les relacions, sobre el pas del temps, les segones oportunitats, sobre la diversitat… Es dóna el fet que aquest àlbum il·lustrat forma part dels llibres seleccionats per l’Institut Ramon Llull per enviar a Grècia, als camps de refugiats. I amb aquest objectiu s’ha traduït a diferents llengües. Enguany, el premi llibreter també ha recordat un altre premi, que es va atorgar ahir, que és el VI Memorial Pere Rodeja, que recorda el llibreter de Girona, que es va morir el 2009. Enguany s’ha reconegut la feina de la llibretera Rosana Lluch de la llibreria Llorens Llibres de Vilanova i la Geltrú i el cap de premsa del Grup 62, Xavier Gafarot, per ‘la feina sovint amagada dels gabinets de premsa editorials, en un treball continu amb les llibreries i autors’.

Summary: El premi Llibreter confirma Raül Garrigasait com a autor revelació del 2017


Els treballadors de metro i autobús de Barcelona s’han declarat en vaga i s’enfronten a la direcció de l’empresa, Transports Metropolitans de Barcelona (TMB). Una de les queixes que formulen és la diferència salarial entre ells i la direcció. De moment, l’Ajuntament de Barcelona s’ha negat a fer públics els sous dels directius de l’empresa, tot i que és una empresa pública. Però un dels treballadors de l’empresa ha decidit de donar informació a la premsa. Parlem de Josep Garganté, ara regidor de la CUP, afiliat a COS. Gràcies al seu càrrec, és vocal del consell d’administració de TMB. Josep Garganté és conductor d’autobusos en actiu, tot i que a temps parcial. ‘Jo lliuro les dietes que em dóna l’empresa a la caixa de resistència que tenim els treballadors’, diu a VilaWeb. Fa tres dies, en una conferència de premsa improvisada, va aprofitar una compareixença de Colau per, immediatament després, agafar el micròfon. I davant tothom va començar a detallar sous i comportaments de la direcció de TMB. Després en va escriure aquest article: ‘TMB, entre el búnquer i la màfia‘. El vocal del consell d’administració de TMB Josep Garganté hi dibuixa una empresa que sembla un cementiri d’elefants per a ex-càrrecs, sobretot del PSC, i amb alguns sous elevadíssims. Ací en podeu veure el vídeo al canal de la CUP de Barcelona, que dura 17 minuts. VilaWeb també us l’ofereix, amb el so una mica millorat: I ací teniu les paraules de Josep Garganté transcrites, resumides, i ordenades: Sous dels directius de TMB «—Dídac Pestaña. Ex-batlle de Gavà pel PSC. Fou vice-president de TMB amb un sou de 161.000 euros l’any. Ara ja no és a l’empresa. —Antonio Poveda. Batlle de Sant Joan Despí pel PSC. Actual vice-president de TMB. —Enric Cañas i Alonso. Treballava per a ICV (Entesa) a l’Àrea Metropolitana de Barcelona. Ara és conseller delegat de TMB. Sou de 105.000 euros. Aquest sou es va votar al consell d’administració. Només el meu vot en contra. I aquest contracte no el va veure cap membre del consell d’administració. Van votar sense veure el contracte abans. —Pau Noy. Ex-conseller de TMB per Iniciativa per Catalunya. Ara és l’adjunt del conseller delegat. Sou de 60.000 euros amb els plusos i beneficis socials inclosos. —Joaquim Balsera. Ex-batlle del PSC a Gavà. Comencem a pensar que és tradició a TMB col·locar ex-batlles socialistes de Gavà. Balsera és director de màrqueting. Quan vam demanar quin procés s’havia fet servir per contractar-los, ens van respondre: ‘Doncs com s’elegeixen els directius.’ Això vol dir via digital. I no em refereixo al 2.0, sinó a la manera d’Aznar. A dit. —Miguel Ángel Martínez. Potser us sona. Socialista de la casa, càrrecs a l’Ajuntament de Barcelona i a l’Institut Metropolità del Taxi. Balsera va ser tan llest que fa anys va publicar al Facebook que Mònica Terribas era una ‘mal follada’ per una entrevista que va fer al president Montilla. Escàndol. El van fer dimitir de tot arreu. I aquest home on va acabar? A TMB. Hi fa de tècnic jurídic. Òbviament, fora de conveni. Aquesta és la direcció de TMB que demana responsabilitat als treballadors.» Altres «Però, per si no fos prou: els directius fora de conveni de TMB tenen una mútua de salut privada: DKV. I ara volien, amb diners públics, promocionar mútues de salut privades per als qui estem dins de conveni. Per sort, hem aconseguit de tirar-ho enrere. TMB s’ha gastat 900.000 euros en cent pàrquings privats. TMB treballa amb una empresa, Autocares Congosto, i es gasta 170.000 l’any per portar gent a les oficines. Una empresa de transport públic que contracta una empresa de transport privat? Penseu-hi, eh? Aquest és el búnquer de TMB i així es gasta els diners.» Autobusos i TMB «La inspecció de Treball ha multat TMB amb una multa de 600 euros per tres ‘endolls’ familiars de sindicalistes d’UGT i el SiT, que van posar els seus familiars a treballar al metro de Barcelona. En concret, dues dones i una germana. Fins i tot la UGT del metro va haver de denunciar la UGT de l’autobús a inspecció de Treball perquè havien col·locat familiars al metro! I TMB ha estat multada. I a pagar la multa amb diners públics. Dos dels que han col·locat els seus familiars, per cert, ara són a la mesa de negociació d’autobusos. Sentència contra TMB i UGT per hores sindicals il·legals. Durant anys TMB va donar hores per sobre dels convenis i estatuts a treballadors d’UGT. Això vol dir tenir treballadors que cobren cada dia i no van a treballar com a conductors o mecànics. Finalment el jutjat, després d’unes quantes denúncies, va fer que aquesta gent deixés les hores sindicals. Aquests són els sindicats que han arribat a un acord a autobusos.» Resum de vagues passades «Hem hagut de fer vagues per coses molt greus, com quan el president de l’empresa TMB es deia Xavier Casas i el batlle era Joan Clos. Vàrem fer vagues perquè aquesta empresa, TMB, havia acomiadat un treballador, que feia més de quinze anys que hi treballava, acusat d’haver robat un euro amb cinc cèntims, el preu d’un bitllet senzill. Després de quinze anys el van acomiadar. Aquest treballador, que era a la línia 9 i es deia Pablo Díez, va treballar fins a l’últim dia fins que li van donar la carta d’acomiadament. I amb la carta d’acomiadament se’n va anar a Montjuïc i es va penjar en un arbre. A TMB vàrem fer vagues –a UGT, no, com era d’esperar– i finalment l’empresa va admetre que l’havia acomiadat improcedentment. Això vol dir que l’havien acomiadat il·legalment i van haver d’indemnitzar la família, però el Pablo Díaz ja no és amb nosaltres. També vàrem haver de fer vagues quan la presidenta era Assumpta Escarp i Jordi Hereu, el batlle. Aquella vegada, per què fèiem vagues? Doncs per una cosa tan senzilla com era per poder descansar dos dies la setmana. Escoltant ara la batllessa, em recorda bastant Assumpta Escarp. Deien que havien fet tant com era possible, i que per qüestions pressupostàries no es podia fer res més. Vaja, que s’enfonsava l’empresa si els conductors i conductores teníem dos dies de descans setmanal. Després de 27 dies de vaga i un any i mig de conflicte, vàrem aconseguir els calendaris amb dos dies de descans per setmana. No ens van regalar mai res; no ens han regalat mai res. I finalment la vaga amb Joaquim Forn de president i Xavier Trias de batlle. Vàrem fer vaga per dues coses. Una, perquè ens van robar la paga extra de Nadal el 2012 i vàrem fer vaga pel company Andreu de Cabo, company que va denunciar un cap de telecomunicacions per haver ficat la mà a la caixa i també va denunciar un treballador que havia fet assetjament sexual a una treballadora d’una empresa externalitzada. Com va acabar la pel·lícula? Que després de 25 dies de vaga ens van haver de retornar la paga extra de Nadal i un jutjat va declarar que Andreu de Cabo havia estat acomiadat de manera il·legal, com a repressió sindical, per la qual cosa l’empresa tenia l’obligació de readmetre’l. I així va ser.» Apujades de sou «Una última dada. TMB són dues empreses, el bus i el metro, i correspon a l’AMB. Doncs avui hem sabut que el tresorer, el secretari, l’interventor, el coordinador general d’infrastructures i el coordinador d’oficina tècnica de gerència de l’AMB, dels nivells A130, el màxim de l’escala funcionarial, aquest any s’apujaran el sou de 7.846,62 euros. Quin és el seu sou anual? 75.941, 48 euros. I, a banda, la pujada anual que acabo de dir. Com a CUP hem preguntat sobre això a l’AMB, i Antonio Balmón ha dit que era un compromís personal seu. Com es pot veure, per als funcionaris d’alt nivell sí que hi ha pujades salarials.»

Summary: ‘Aquest és el búnquer de TMB i així es gasta els diners’


Poc després d’haver-se fet públic l’enfonsament del PSOE a Andalusia i l’entrada de Vox al parlament andalús, amb 12 escons, Ciutadans s’ha manifestat disposat a pactar amb el partit d’extrema dreta i amb el PP per a governar a la Junta d’Andalusia. El candidat de Ciutadans, acompanyat d’Inés Arrimadas i d’Albert Rivera, ha comparegut eufòric per a dir: ‘És un dia històric a Andalusia que ens permet d’abandonar 40 anys de govern socialista. Hi ha prou diputats que sumen per al canvi. El canvi ha arribat a Andalusia.’ Rivera ho ha reblat dient que faran fora el PSOE després de quaranta anys. Els resultats han estat: PSOE, 33; PP, 26; Ciutadans, 21; Endavant Andalusia, 17; Vox, 12. #EnDirecto Sigue la valoración de la noche electoral en Andalucía https://t.co/HOkEwdV37Z — Cs Andalucía (@Cs_Andalucia) December 2, 2018 Pràcticament al mateix temps, el candidat del PP, Juan Manuel Moreno, ha confirmat també la disposició a pactar amb Vox i Ciutadans: ‘Nosaltres proposàvem un canvi, avui Andalusia ha demostrat que vol un canvi i hi haurà un canvi.’ Tant el PP com Ciutadans van dir durant la campanya electoral que estarien disposats a pactar amb Vox. Albert Rivera fins i tot es va negar a dir que Vox fos un partit d’extrema dreta. El primer punt del programa electoral de Vox és la supressió de l’autonomia catalana i la il·legalització dels partits independentistes. Vox entra amb 12 escons al parlament andalús i la dreta podrà governar

Summary: Ciutadans i PP anuncien que pactaran amb l’extrema dreta de Vox a Andalusia


L’Assemblea Nacional Catalana, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència i l’Associació Catalana de Municipis, han emès un comunicat de protesta per la queixa del TSJC arran de les concentracions que les entitats van organitzar en suport a Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega. Les quatre entitats consideren inacceptable el que va dir el tribunal, ho consideren un intent de coaccionar el lliure dret a manifestació de la ciutadania i l’acusa de fer afirmacions inexactes sobre els objectius i els convocants de les concentracions. Així, diuen que en cap cas, tal com s’afirma al comunicat del TSJC, les concentracions han estat instigades o liderades pel govern. A més d’assumir l’autoria i tutela de les convocatòries, les quatre associacions asseguren que l’objectiu de les protestes és el de fer-se coresponsables de la celebració de la consulta del 9-N i mostrar el suport a les persones encausades per haver complert amb el mandat democràtic sorgit de les urnes. És per això que denuncien també la judicialització a la qual s’ha vist sotmès el procés polític que es viu a Catalunya des del primer moment. A més, el comunicat de les associacions llença una acusació contra el tribunal i li atribueix una intencionalitat en emetre la queixa per les concentracions. ‘Pretén desviar l’atenció sobre l’arrel del problema: la manca de qualitat democràtica de l’estat espanyol i el fet que tres representants polítics estiguin imputats per dur a terme una consulta democràtica’, asseguren. Les entitats conclouen refermant que el dret a manifestació és irrenunciable i imprescindible per al bon funcionament de qualsevol societat democràtica i que valoren molt positivament la gran resposta a les mobilitzacions celebrades ahir, tot fent una crida a omplir de nou els carrers amb la concentració de dijous davant del TSJC.

Summary: Òmnium, ANC, AMI i ACM acusen el TSJC de ‘coaccionar el dret a manifestació’


Núria Cadenes ha guanyat el VII premi Crims de Tinta amb ‘Tota la veritat’, que publica RBA dins el segell la Magrana. S’atorga aquest vespre a la seu del grup editorial. Segons que explica la guanyadora, tot va començar quan Anna Maria Villalonga va convidar-la a escriure un relat de gènere negre per al volum ‘Elles també maten’ (Llibres del Delicte, 2013): ‘Vaig entrar en aquest món dels “negrots”, que diu l’Anna Maria, i em va inocular el verí al cos.’ I continua: ‘Però el gust pel gènere negre no em ve d’ara. Sóc una lectora voraç de novel·la negra i hi ha novel·les que m’han marcat i ara m’han influït a l’hora d’escriure “Tota la veritat”, com les de Jim Thompson, un dels grans del gènere negre americà, i especialment les “1280 ànimes”; aquest és el títol que m’hauria agradat de posar a la meva novel·la. A casa, remenant la biblioteca, n’he trobat dos exemplars. Però també la novel·la de Pedrolo ‘Conjectures de Daniel Bastida’. De fet, me les he llegides totes, les de Pedrolo.’ El jurat, constituït pel llibreter Paco Camarasa, el periodista Toni Iturbe, la comissària dels mossos d’esquadra Cristina Manresa, l’editor d’RBA Jordi Rourera i l’escriptor Carlos Zanón, ha atorgat el premi per majoria . En destaca ‘l’originalitat formal de la novel·la, amb una poderosa polifonia de més de quinze veus narradores que plasmen, fragmentadament i amb vocació de trencaclosques, les diverses trames que s’entrecreuen al voltant d’un assassinat en un poble petit de l’interior. També posa en relleu la marcada personalitat i la força verbal del text i, especialment, l’èxit en la creació del clima de violència que impregna la vida al poble: una violència soterrada o patent, quotidiana, sempre efectiva, que esdevé una presència constant i indefugible.’ Sobre aquesta valoració, Cadenes diu: ‘Sí, m’agrada això que diu el jurat, perquè precisament aquesta violència soterrada, que es diposita en coses que semblen normals fins que t’adones que no ho són, és el que em va seduir i vaig voler escriure. He intentat fer un retrat d’una part de la nostra societat, condensat en una comunitat petita. Agafant l’excusa d’una mort, la de Robert Mascaró, un “grimpador” bufat, he volgut parlar d’aquesta violència que ens envolta. Són secrets de poble, històries amb cadàvers també. Algunes històries es basen en fets reals, tot i que actualitzades, perquè puguin ser creïbles, ja que, com es diu sempre, la realitat supera la ficció.’ La història s’esdevé a Dolmeriu, un poble inventat, de l’interior, amb conreu de vinya i olivera. ‘A la casa de vacances, ha mort Robert Mascaró: un arribista d’èxit que utilitza imatge i relacions per guanyar-se el favor de polítics, obtenir prebendes i fer diners. Al poble hi acudeix la policia, la premsa, un advocat, polítics i, entre tots, un periodista que havia estat amic de joventut i sap que pot arribar on no arribin els altres. Què ha passat? Hi ha moltes veus que donen respostes, però potser no es fan les preguntes adequades. La polifonia d’una quinzena de veus narradores i l’ús de fragments breus submergeix el lector en la violència –o les violències– soterrades del poble, que no sempre són les que interessen la premsa. I això també és una denúncia.’ Núria Cadenes (Barcelona, 1970) és ex-periodista i avui porta la llibreria 3i4 a València. En el vessant d’escriptora, la darrera cosa que en sabíem era la publicació de la seva primera novel·la, ‘El banquer’ (Edicions de 1984), una obra basada en la biografia del magnat mallorquí Joan March. Era l’any 2013, el mateix any que va publicar el relat a ‘Elles també maten’. Però, què ha passat durant aquests dos anys? Com es va decidir a escriure una novel·la negra i presentar-la al premi Crims de Tinta? Ella ho explica així: ‘La història em sortia negra, no sabia fer-la d’una altra manera. I quan la vaig tenir enllestida vaig tenir la possibilitat de presentar-me al premi. I per què no? El desig era fort i en un atac de bogeria vaig presentar la novel·la. I ara estic impressionada, flotant en un univers de negre i blau. I com m’hi vaig posar? Home, “Tota la veritat” té molt a veure amb “El banquer”, en l’estil. És una evolució en aquest sentit. En la forma també avança a base d’escenes. I en cada escena s’hi van sumant les intervencions dels personatges del poble. El fil conductor és el mort, però el poble fa la seva i té els seus propis morts a l’armari. I el periodista, que es pensa que en sap més que els altres, només s’ho pensa, però ja veurem si se’n surt.’

Summary: Núria Cadenes guanya el VII premi Crims de Tinta


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha decidit posar-se al davant de la negociació de l’ajuntament amb els treballadors del metro per la convocatòria de vaga entre el 22 de febrer i el 24, coincidint amb el Mobile World Congress. Colau ha reconegut que no era habitual que un batlle assumís directament la negociació del conflicte i ha volgut posar en valor les propostes que ja ha fet el consistori per a solucionar els problemes del sector i les condicions laborals dels treballadors. Colau ha convocat els representants dels sindicats a una reunió aquest migdia a l’Ajuntament per a desencallar les converses i negociacions. També ha convocat una reunió amb els representants del comitè d’empresa del metro aquesta tarda. Els treballadors del metro van refusar ahir la proposta que havia presentar la direcció de l’empresa en l’última reunió amb el comitè per negociar un nou conveni col·lectiu. Així doncs, la plantilla va optar per mantenir la vaga convocada per al 22 i 24 de febrer, en plena celebració del Mobile World Congress. La votació va ser unànime a favor del no a la proposta de la direcció. Concretament hi va haver 1.125 vots a favor, una abstenció i cap vot en contra en les dues assemblees d’ahir. L’empresa proposava apujar el sou un 1% i fer contractes de jornada completa a 250 de les 600 persones que en tenen de jornada parcial.

Summary: Aposta personal de Colau per evitar la vaga del metro durant el Mobile World Congress


Més per Mallorca, Més per Menorca i una candidatura de l’esquerra sobiranista eivissenca, que prové de Guanyem Eivissa, concorreran en coalició a les eleccions al congrés espanyol. Hi ha en joc vuit diputats que corresponen a la circumscripció de les Illes Balears i l’objectiu és aconseguir una veu pròpia a Madrid per a defensar els acords que hi ha al parlament i que després no es tradueixen al congrés espanyol. La connectivitat, el finançament i el règim especial són algunes de les reivindicacions de la coalició. Els partits sobiranistes negocien també per a presentar una candidatura unitària al senat espanyol en un ventall encara més ample. A Menorca hi ha ara mateix sobre la taula una proposta per aplegar PSIB-PSOE, Més per Menorca, Podem i Esquerra Unida. Aquesta setmana es decidirà si aquesta opció va endavant. L’objectiu de la candidatura és guanyar l’únic senador que s’elegeix a Menorca i contribuir que aquesta cambra no tingui majoria de la dreta espanyola. Els socis de Més per Mallorca han proposat una fórmula similar per al senat espanyol. Al maig arribaran les eleccions al Parlament de les Illes Balears, als consells insulars i als ajuntaments, a més de les europees. L’objectiu dels partits sobiranistes és obtenir els vots necessaris per a repetir els governs de progrés d’aquesta darrera legislatura. Més per Menorca aspira a tornar a tenir els tres consellers al Consell Insular de Menorca i superar en vots el PSOE. Al parlament l’aspiració dels sobiranistes menorquins és consolidar el grup propi que van aconseguir la legislatura passada amb tres diputats. Més per Mallorca, amb gairebé 60.000 vots i 6 diputats el 2015, vol superar Podem i mirar encara de més a prop el partit de la presidenta Francina Armengol. És l’objectiu compartit de les forces del nacionalisme a les Illes: esdevenir la primera força d’esquerres en els territoris respectius.

Summary: El sobiranisme de les Illes es presentarà en coalició a les eleccions al congrés espanyol


Un cop més, les imatges de grans multituds congregades per expressar el seu amor a la monarquia tailandesa han arribat a les nostres pantalles. La setmana passada, es va culminar la coronació del nou rei Vajiralongkorn, ja conegut com a Rama X. Milers de persones vestides de groc, el color de la monarquia, van sortir al carrer per assistir a les diverses cerimònies, que es van allargar tres dies. Des del punt de vista català, on el rei espanyol i la institució que representa cada dia tenen menys popularitat, es fa difícil d’entendre aquestes demostracions de devoció cap a un monarca. Com és possible que els tailandesos s’estimin tant el seu sobirà? Fins a quin punt hi tenen a veure la propaganda i la censura? El rei Vajiralongkorn i la reina Suthida surten al balcó després de la coronació. Un rei dedicat al poble El gran culpable d’aquest afecte és el difunt rei Bhumibol Adulyadej, o Rama IX. Ell era el monarca viu amb més temps acumulat al tron de tot el món. Quan es va morir, el 13 d’octubre de 2016, aquest honor va passar a la reina Elisabet II del Regne Unit. Rama IX va ser un monarca molt dedicat al poble que ràpidament es va guanyar l’amor dels ciutadans pel seu carisma i humilitat. Durant els 72 anys que va ser cap d’estat de Tailàndia, Bhumibol va impulsar moltes mesures per a ajudar els més pobres del país. Entre les més destacades, hi ha un projecte creat el 1955 per a fer ploure en moments de sequera, una iniciativa que li va valer el reconeixement de l’organització Eureka per ser un invent beneficiós per la humanitat. També va promoure noves tècniques agrícoles, va encapçalar expedicions mèdiques en zones rurals i va construir ponts i preses pel territori. Bhumibol ajuda a sembrar un camp. Arxius Nacionals de Tailàndia. ‘Les seves mesures han estat molt més efectives que qualsevol impulsada pels polítics’, explica un emprenedor tailandès de 38 anys. ‘Amb el govern no se sap mai, perquè contínuament hi ha cops d’estat i molta corrupció, però el rei sempre hi ha estat per ajudar el poble.’ ‘Ens els estimem molt’, confessa un professor de 40 anys que ha viscut gairebé tota la vida a Bangkok. ‘Quan l’anterior rei es va morir, el país va estar un any sencer de dol. Hi havia gent plorant desconsoladament pel carrer, era molt trist.’ Tot i ser el personatge més important de la història moderna del país, no és l’únic sobirà que va saber enamorar el seu poble. Els reis Rama I i Rama V també havien estat molt populars entre els ciutadans per les seves iniciatives. Alguns tailandesos esperen al palau reial hores abans que aparegui el nou rei. Però independentment de les accions i personalitats de cada monarca, la figura del rei sola invoca onades de respecte dins la cultura tailandesa. Segons la tradició que acompanya la dinastia Chikri, qui ocupa el tron és una encarnació del déu Vixnu, un exemple de la influència bramanista i hinduista en el folklore tailandès. També es considera que és una persona que es guia pels principis morals del budisme, la religió oficial del país, ja que teòricament es convertirà en Buda en un futur. És a dir, aconseguirà la il·luminació en una de les seves vides següents. Per aquest motiu, històricament, els tailandesos han tractat els reis com una mena de divinitat. Un rei impopular Tot i això, l’arribada de Vajiralongkorn al poder no ha estat plàcida. Les seves actuacions com a príncep van fer dubtar si podria complir les expectatives del poble sobre com ha de ser qui ocupi el tron. Rama X saluda milers de seguidors a Bangkok. Fa uns anys, es van filtrar unes fotografies on se’l veia vestit amb un top molt curt passejant-se per Alemanya. Al seu país d’origen, no va semblar un comportament adequat per a un príncep perquè consideraven que s’havia vestit com una dona. El 2007, després d’un dels molts cops d’estat que hi ha hagut al país aquest últim segle, es va fer viral un vídeo insòlit filtrat per contraris a la corona en què el príncep apareixia al costat d’una piscina acompanyat de la seva dona d’aleshores. La princesa Srirasmi anava mig despullada i feia talls d’un pastís d’aniversari per al seu gos en una festa privada d’allò més estrambòtica. Per cert, que Vajiralongkorn va atorgar el rang de mariscal en cap de l’aire de la Reial Força Aèria Tailandesa a Fufu, la mascota protagonista del famós vídeo. Fins i tot la seva mare, la reina Sirikit, va reconèixer el 1981 que l’hereu al tron era ‘una mica Don Joan’, i que havia de canviar el comportament si volia rebre el suport de la gent i convertir-se en un bon monarca. Imatge de la cerimònia de coronació del rei Rama X. Tot i els dubtes inicials, que fins i tot van fer que alguns historiadors es demanessin si això no comportaria la fi de la monarquia a Tailàndia, el nou rei Rama X ha estat coronat sense problemes a Bangkok. Ho ha fet exactament 69 anys després de la coronació del seu pare i envoltat de l’incondicional suport dels tailandesos, que durant aquests dies han inundat Bangkok amb una onada de color groc en honor al nou sobirà. A Tailàndia, cada dia es vincula a un color diferent. El dilluns és el dia que va néixer Vajiralongkorn, igual que el seu pare, o sigui que el groc continuarà essent el color de la monarquia sota el regnat de Rama X. Per això, el primer dia de la setmana molts es vesteixen d’aquest color, per mostrar el suport a la monarquia. Algunes botigues pràcticament només venen samarretes de color groc. A més a més, gairebé tots els edificis tenen retrats del nou rei. Alguns, fins i tot, ocupen tota una façana. De la mateixa manera, en determinades hores del dia sona per megafonia i a les cadenes de ràdio i televisió l’himne de Tailàndia, i tothom s’atura i es queda dret en senyal de respecte i submissió a la monarquia. Això es repeteix també a les sales de cinema abans de cada projecció. Els espectadors es posen dempeus mentre sona la melodia i es projecten imatges del rei. Tot plegat fa pensar que la popularitat de Vajiralongkorn gaudeix de bona salut, però és molt complicat de saber fins a quin punt és cert, això, atès que molt pocs s’atreveixen a mostrar-se obertament en contra del sobirà. Una imatge de Vajiralongkorn de jove que llueix a la façana d’un edifici a Bangkok. Una censura sense miraments ‘Té més de cent amants, no és la mena de persona que volem que ens lideri’, diu un comercial de 52 anys. Ho fa després d’haver dubtat molta estona si parlava del nou rei o no, i això que es troba en la intimitat del seu cotxe i, teòricament, només l’escolta un estranger. De fet, aquesta precaució no és fruit de cap paranoia. A Tailàndia impera, des del 1908, una llei de lesa majestat que és considerada àmpliament la més dura del món. Qualsevol persona que insulti, difami o faci mofa de la monarquia pot rebre una sentència que va dels tres anys de presó als quinze. Com si fos una caça de bruixes, només cal que una persona presenti una denúncia contra algú per forçar la policia a obrir una investigació. La guàrdia reial durant la celebració de la coronació del rei Rama X. Tot i tenir més de cent anys, la regulació ‘només’ acumulava cinc o sis casos l’any. Això va canviar dràsticament després del cop d’estat del 2006, quan es van disparar les crítiques al rei i a la institució. D’aleshores ençà, la xifra d’investigats no ha fet sinó anar creixent. Segons un informe de l‘Alt Comissionat de l‘ONU pels Drets Humans, entre el 2011 i el 2013 es van obrir 119 casos. La xifra va escalar fins als 285 entre el 2014 i el 2016. La gran majoria van acabar amb sentència. Segons dades del 2016, només un 4% dels casos de crim de lesa majestat es van arxivar. És habitual trobar-se imatges de la família reial a gairebé tots els edificis de Tailàndia. Entre les històries d’acusacions més mediàtiques hi ha un ancià que va enviar a un conegut quatre missatges de text amb continguts ofensius cap a la corona. Va ser sentenciat a vint anys de presó, on va morir a 61 anys per un càncer. També hi ha altres casos, com el d’un australià que va ser sentenciat a tres anys de presó per haver escrit un llibre sobre la monarquia que només va vendre set còpies (finalment va rebre el perdó reial) o el d’un youtuber que va catalogar de ‘lleig’ un vestit dissenyat per la princesa Sirivannavari Nariratana. Un altre usuari de les xarxes socials, Jatupat Boonpattararaksa, va ser sentenciat el 2017 a dos anys i mig de presó per haver compartit a Facebook un article de la BBC que explicava qui era el nou rei. El jove, de 26 anys, va ser el primer condemnat pel crim de lesa majestat durant el regnat de Vajiralongkorn. No obstant això, divendres passat, Boonpattaraksa va sortir en llibertat abans que no era previst. Passarà igual amb uns 30.000 o 50.000 presos més, segons el departament penitenciari de Tailàndia, arran del perdó reial que els ha concedit el nou rei Rama X amb motiu de la seva coronació. Un futur monàrquic La popularitat de la monarquia a Tailàndia sembla incontestable. Les mostres d’amor i respecte són per tot arreu, i tothom qui parla del rei ho fa amb paraules dolces. Sembla clar que la tradició i la cultura tenen un paper important, però en altres països això no ha impedit la desvinculació entre sobirà i poble. La monarquia a Tailàndia desperta passions. La comunicació també hi ha tingut un paper important. Els mitjans contínuament han explicat i ensenyat les bondats dels reis que han passat pel palau reial. Fins i tot, ells mateixos han estat autors d’algunes de les obres artístiques més importants del folklore tailandès: pràcticament tots han destacat per les seves habilitats creatives, cosa que els ha permès d’arribar als plebeus d’una manera més propera. O, si més no, sempre s’ha dit que eren els monarques els qui escrivien poemes i obres de teatre i pintaven quadres. De tota manera, és innegable que no hi ha espai per a l’oposició. La llei juga al costat de la monarquia, i la duresa és la seva principal arma. Ara per ara fins i tot el govern actual, format per l’elit militar que es va alçar en un cop d’estat l’any 2016, dóna suport incondicional al rei. Sigui com sigui, la majoria dels tailandesos semblen encantats, de portes enfora, amb aquest sistema que manté la dinastia Chikri al poder. El dilluns, Tailàndia es continua tenyint de groc, i ningú no es queda mai assegut quan al cinema sona l’himne del país. Res no indica, de moment, que això hagi de canviar en un futur pròxim. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu

Summary: Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia?


L’escriptor Xuan Bello, el més destacat de les lletres asturianes contemporànies, té bons amics i bons lectors a Catalunya. Acaba de publicar amb l’editorial Rata el seu últim llibre de proses, Incerta història de la veritat, traduït per Jordi Llavina. És un llibre que es troba en la línia dels anteriors, del seu univers de Paniceiros, de les seves reflexions humanistes i literàries. L’escriptor ens fa mirar la vida des de la memòria, sí, però aquesta vegada des d’una exaltació del present. Amb ell parlem de vida i literatura i també de la relació entre Catalunya i Espanya. La seva és una veu reflexiva i madura, la d’un federalista asturià que ha anat entenent la realitat catalana i les seves reivindicacions legítimes. —Com s’ha cuinat aquest llibre? Són peces literàries publicades a la premsa, que després heu ordenat i enllaçat les unes amb les altres, perquè formin el corrent d’un riu? —A la premsa publico els meus esborranys literaris i després, quan ja tinc una sèrie de textos, quan hi ha alguna cosa en la consciència que em diu que ja s’albira un llibre, reviso els materials, en rebutjo uns, en reescric uns altres, alguns els deixo intactes… Component la raó de ser del llibre. En aquest cas, hi ha una continuïtat amb les obres anteriors, tot i que sempre hi ha una novetat, perquè la mirada és diferent a cada llibre. Avui jo sóc una persona diferent de qui era fa cinc anys. Diguem que parlo de les mateixes coses, que són les coses que m’inquieten, però des d’una perspectiva diferent. —Textos que heu escrit aquests darrers quatre anys. I heu ordenat el llibre en tres parts. —A Astúries tenim tres estacions: hivern, primavera i tardor. I és això, una raó cíclica del temps i el fet de compartimentar l’any per estacions: un hivern, una primavera llarga i una tardor també molt llarga. —La natura hi és omnipresent. La naturalesa i la natura del lloc. Llocs de moltes menes: llocs literaris, llocs físics reals, llocs ocupats en la memòria… —Visc enmig de la natura i sóc un escriptor realista, escric sobre allò que veig. Si visqués a Barcelona, segurament escriuria sobre les teulades que veuria des de la finestra. També és veritat que he triat el lloc on visc. Visc a Caces perquè m’agrada estar en contacte amb allò que viu amb mi. No sé si tindrà cap virtut sobre el que escric, però sí que és una cosa que necessito. —En el vostre entorn, on viviu, hi ha un element omnipresent, que són les pomeres, que fan unes pomes petites que cauen sobre un camp verdíssim. Curiosament, no apareixen als vostres textos. —Certament, les pomes són omnipresents en el meu paisatge. Hi són. Casa meva es troba enmig d’un camp de pomeres. Potser quan un escriu cerca més el detall, allò que no és majoritari sinó petit, arraconat en una cantonada. Però les pomeres hi són, en tot, en el meu respirar. —El pas del temps i la memòria marquen aquestes peces, com assenyala al pròleg el traductor, Jordi Llavina. —La memòria és un treball del temps. És amb el pas del temps que anem component tapissos de memòria, tapissos distints, component imatges del nostre passat que s’assemblen a allò que fou, però que segurament confeccionem amb fils de ficció. La nostra memòria no és un retrat fidel d’allò que va ser. A vegades l’embellim, unes altres l’amarguem. Però si aquest llibre convida a res, és a la conquesta del present. És un llibre on es reflexiona sobre la memòria, a vegades sobre el futur, però em vaig marcar com a objectiu convidar el lector que visqués el present. El carpe diem horacià: gaudeix ara que pots. —Aquest és el vostre moment vital, doncs. —És clar. Els moments vitals vénen quan vénen i tenen aquesta importància. No s’escriu un relat de la mateixa manera a quinze anys que a cinquanta-quatre, que són els que tinc jo ara. La complexitat moral actual és molt més gran, perquè el laberint del passat a vegades és tortuós i terrible. Hi ha coses que han succeït, que van succeir, sobre les quals jo encara no tinc cap explicació. I en aquesta incerta recerca de la veritat, a vegades cal aturar-se, comprovar: aquesta poma és una poma i té gust de poma. I la poesia és això: és l’epifania de saber-se en el present. La gran revelació és quan ens adonem que amb un vas de vi ens bevem la tardor de la collita. —Dieu: ‘Tenir memòria és dialogar amb qui va ser’. —Quan preguntem al nen que vam ser, a l’adolescent que vam ser, al jove que vam ser, no ens responen. Ja va bé que no ens responguin, perquè possiblement no hi estaríem d’acord. —Però que no responguin no vol dir que no hi siguin i que formin part del present, també. —Som una col·lecció de moltes identitats, no solament culturals, també d’allò que hem anat essent, que són molts. —Al llibre apareix molt la idea de silenci. I el vostre silenci costa d’entendre, perquè sempre ressona. —El silenci que parla, el silenci que et permet escoltar el batec del teu cor. —I sobre el silenci, heu deixat escrita la frase misteriosa: ‘El silenci: el meu cor era un palet de riu que, sense saber per què, feia un rabeig.’ —És un silenci poblat de paraules. Hi ha aquella pel·lícula francesa que es diu El silenci blanc. És aquell moment en què podem escoltar allò que és essencial, enfront del soroll del món que a vegades és excessiu. —Sense silenci és difícil la reflexió. —Sense atendre a les raons de l’altre és difícil la reflexió. Si no escolteu les raons de l’altre, no és possible raonar. Una manera de coneixement és la dialèctica, i és sempre una conversa. És la manera com un llibre sempre parla amb un altre llibre i un poema sempre parla amb un altre poema. —El vostre llibre en té molt, d’aquest diàleg… —El llibre té molt de reincidències i d’insistències. És un llibre que insisteix en allò que a mi em sembla important. I no vull que allò que és important sigui insondable, inassolible. Jo crec que el misteri de la vida és força fàcil. —Una festa d’aniversari d’una filla de nou anys, per exemple? —Això mateix. Nou anys és una edat simbòlica. És l’edat que té la nena que va escollir l’autor del poema de Mio Cid per dir al Campeador que el rei els havia prohibit d’acollir-lo. I per què? Perquè una persona a nou anys ja comença a tenir consciència. Per això, la primera comunió dels catòlics es fa a nou anys. El cervell ja es troba format, ja tens capacitat d’analitzar i de tenir memòria i de fer reflexions. Jo crec que d’alguna manera un escriptor manté durant tota la vida la percepció d’entrar en el coneixement. Això ho percebo amb la meva filla d’una manera molt intensa. —Amb això que dieu, em feu pensar amb els rostres de les nenes de Jaume Plensa, que per a ell representen la bellesa. —Crec que és el moment en què neix la consciència i la consciència conté molt de gaudi i molt de dolor alhora. I passem per decepcions, alts i baixos… Des d’allò que escric, jo convido al gaudi, encara que de vegades la situació no sigui de gaudi. És curiós, a mi la lectura m’aporta molt de consol. Llegir William Shakespeare, Josep Pla, Jordi Llavina m’aporta consol. Però el que escric no me n’aporta gens. —Què us aporta, doncs, escriure? —Suposo que coneixement i intensitat, però no consol. Tot i que les paraules sí que les escric buscant que el lector trobi consol. No pretenc crear desassossecs estèrils. Crear un caos és força fàcil. —Però, en canvi, sempre es parla que es crea des del conflicte i no pas des del confort. —Es crea des del conflicte, però aportes confort. Si no, quina gràcia tindria crear des del conflicte per aportar conflicte? I no parlo de fer una literatura complaent. Parlo de bastir ponts sobre l’abisme, no de negar l’existència de l’abisme. Bastir ponts sobre l’abisme, això ha de fer un escriptor. —És clar, l’abisme per l’abisme… A més, la vida sempre supera la ficció, diuen. —Sens dubte! —I ara que també parlàveu del diàleg entre les obres, el vostre és un diàleg constant amb altres obres de la literatura universal. —Jo he viscut moltes aventures llegint. D’una manera molt intensa. Recordo l’hivern de 1986, que vaig viure entre les pàgines d’A la recerca del temps perdut, de Marcel Proust. I us puc parlar de cada cantonada d’aquest llibre. Però de l’habitació on el vaig llegir, gairebé no en recordo res. I de la persona amb qui estava, a qui estimava molt, tampoc us en podria dir gaire cosa. —És una pàtria literària. —Les llibreries, les biblioteques són les ambaixades de la meva pàtria. Recordo una vegada que vaig fer una estada literària a l’illa de San Simón, a la Ria de Vigo. Una meravella. Allà, ens vam trobar un poeta turc, una poeta de Lituània, un poeta gallec, una poeta algerina, una poeta hongaresa i un poeta nord-americà. Érem a l’illa tancats, perquè en aquella illa no viu ningú. Cadascú parlava la seva llengua, la llengua vertebral era l’anglès. El meu anglès parlat era precari, però ens enteníem, perquè parlar de literatura era la llengua invisible que ens unia. —Durant una època de la vostra vida vau viatjar molt, amb aplecs literaris ben diversos i festivals. Encara us agrada viatjar, o això amb els anys també es transforma? —A mi ara la cosa que m’agrada més és estar-me a casa, al pati, amb els meus. Però al mateix temps, em trobo bé a Barcelona, ara que m’hi estic uns dies. I sé que quan torno a casa, arribo amb històries per a explicar. Tenir històries per a explicar és molt important. A Paniceiros, el meu poble, sempre reservàvem un lloc a aquell que arribava de fora i ens explicava com era Buenos Aires, com era Oviedo, que parlava d’una xurreria de Barcelona… —En aquest llibre no he trobat pomeres, però he trobat que apareix moltes vegades la paraula ‘ànima’. No és d’aquelles paraules amb les quals cal anar amb compte? La feu servir amb molta naturalitat, sense mesurar-la. I utilitzeu l’ànima de maneres diferents: hi ha una ànima col·lectiva i una més individual i íntima. —És que jo crec que les coses tenen ànima. Si jo tingués una religió, creuria en una ànima universal que resideix en totes les coses. I és un fet que no puc demostrar, però sento com a tal: l’ànima de les coses. No ho sé. És una paraula bonica. —Escriviu: ‘La pluja s’ha entranyat en la nostra ànima atlàntica, de manera que no és estrany que la duguem dins.’ —La reflexió em ve d’un ésser profundament mediterrani, de Josep Pla, que deia que els humans són éssers climatològicament dialèctics. A Astúries plou molt i hi ha poca llum, però, de sobte, hi ha un dia lluminós. I un dia lluminós a Astúries és un fet absolutament incomparable. No hi ha més llum al món que aquests dies. I un canvia. Veu la vida d’una manera diferent. Hi ha alguna cosa dins nostre que conspira amb els arbres, les herbes, amb l’entorn, de manera diferent. I de sobte, tot creix. En aquesta frase que acabeu de llegir, l’ànima de la pluja que és dins nostre és el fil que ho condueix tot. El pressento, no el puc demostrar. Tampoc el vull demostrar ni estic obligat a demostrar-lo. —Una altra frase: ‘Quan l’ànima s’havia desentès d’ella mateixa.’ —És molt important no tenir consciència d’un mateix. A vegades tenim la necessitat de no tenir consciència. Per això són tan importants els estupefaents. A la vida de les persones, des del Neolític, i en rituals com el del carnaval, que ens porta a ser uns altres només per un dia, l’ànima s’ha de desentendre d’ella mateixa. Deixar que el cos voli més enllà de l’ànima és molt important. Per al coneixement, per descansar de ser. —I una darrera: ‘El que intuïm de demà serà ahir sense remei. Per això quan l’atzar ens posa davant les ruïnes d’una cosa nostra, un estremiment ens recorre l’ànima com un avís de futur.’ És tan calidoscòpica, l’ànima, en el vostre món. —El subconscient funciona d’una manera molt hàbil. Hi ha alguna cosa dins nostre que sap més que nosaltres. Ho diu Carner en un vers del Nabí. Sabem més del que sabem i la part del subconscient ens avisa constantment. —Només des del fet poètic es deu poder expressar això que expliqueu… —La poesia és una tècnica força efectiva per a descobrir la veritat interior de les coses. La veritat profunda de les coses, que és molt simple. I l’omplim de complexitat. Però tornar a la simplicitat ajuda a conquerir el present i a viure amb intensitat allò que s’hagi d’afrontar. Que no sempre és bo, però tampoc sempre és dolent. —Us veig molt optimista. —Sóc molt optimista. Tinc l’obligació de ser optimista, perquè tinc una filla de dotze anys. És una obligació ètica. —Això ho heu après? —És una cosa que he après amb els anys. Si hi ha una cosa que odio, en mi, és la decepció. És el sentiment més amarg de tots. —Més que l’odi o la covardia? —L’odi és necessari. Una altra cosa és tenir un discurs que condueixi el nostre odi per camins civilitzats. Si odio el meu veí perquè té una berruga al nas, doncs hauré de ser prou educat per a empassar-me aquest odi, mirar endavant, i fer el possible perquè el meu veí sigui feliç. L’odi és en nosaltres, per això són tan importants els discursos culturals i per això són tan importants les humanitats. Quan trobes en aquesta Espanya que un grup de nois violen una noia en un portal i se’n senten orgullosos, fins al punt d’enregistrar-ho amb el mòbil… Això només té una solució cultural. Si haguessin llegit Federico García Lorca, us asseguro que això no hauria passat. Però si els mitjans de comunicació només es dediquen a enaltir imbècils… Si un senyor que toca la pilota repetidament cobra més diners que un cirurgià… Si de cop la gran institució de Catalunya és el Barça… —Sempre surt el futbol. —Tinc amics a qui agrada molt i molt el futbol i entenc que segurament existeix una poètica del futbol i que les societats s’han de reunir al voltant d’actes rituals comuns, que són útils. Ara, convertir això en la fi de totes les coses… Vivim en una societat que ha de revisar els seus valors morals i ètics, n’estic convençut. No pot ser que un gran cardiòleg de Vall d’Hebron que salva vides cobri menys que el Messi. No pot ser. És una aberració. —És la lògica d’un sistema capitalista dominat pels neocons. —És un món on els més llestos, no pas els més intel·ligents, manen. I dit això, a mi no m’agrada el futbol, però respecto aquells a qui els agrada. El futbol en si no té res de dolent. —Al vostre llibre, en algunes de les proses, hi ha un interès també per vincular-vos amb el moment polític. Per exemple, quan parleu de la postveritat. Aquí l’hem patida molt. Com també hem patit l’odi irracional de molta gent d’Espanya. —Quan ETA va decidir desarmar-se, deixar d’aportar morts a la discussió quotidiana, es va acabar el consens que hi havia sobre la unitat d’Espanya. Aleshores calia construir un relat nou, primer per al País Basc. Però si una cosa sabem els escriptors, és que un relat ajuda a la construcció d’una realitat, però no la substitueix. Els polítics són molt mals constructors de relats i envaeixen terrenys que corresponen als escriptors. I ho fan tan malament que ens porten cap a camins sense sortida. —Però hi ha relats d’aquesta mena que tenen acceptació. Com veieu la situació actual de l’estat espanyol?  —En aquest moment, la veig amb una certa esperança, perquè a Madrid hi ha un govern que defensa el diàleg i que, essent fidel a les condicions constitucionals que té, propiciarà una reforma de la constitució espanyola que en el futur solucionarà unes altres coses. Però això necessita el suport i la complicitat de tots. Necessita, d’alguna manera, que es parli d’una altra perspectiva que no sigui la nacionalista. Un nacionalista espanyol i un nacionalista català no s’entendran mai, perquè la base de la seva ideologia és no entendre’s. —Però amb els anys i amb tot el procés que hem viscut a Catalunya, enteneu que hi hagi un 50% del país que és independentista, que vol un país diferent, un país propi, que no és Espanya? I que això és legítim? —Ho entenc perfectament, com voleu que no ho entengui? És un fet. —Us ho pregunto com a federalista que sou. —La manera com ens organitzem administrativament pot ser molt important, però no és la cosa més important. —Quina és la cosa més important? —Segurament, la més important és tenir un discurs fèrtil sobre l’altre. Això és més important. Jo crec que els escriptors ens trobem en un altre espai. Parlàvem abans de la pàtria literària, doncs és aquesta pàtria la que hem de mantenir com sigui. —Creieu que perilla? —Bé, la pàtria literària perilla a tot el món, perquè anem perdent la guerra de les humanitats des de 1950. I quan perdem la guerra de les humanitats apareixen fenòmens antropològics com els de la manada, apareixen els polítics que tenim… —És clar que teniu raó quan parleu de la crisi de les humanitats, però ara deixeu-me ser optimista, a mi: l’editorial Adesiara, que coneixeu tan bé perquè formeu part del catàleg, acaba de publicar en un sol volum la Ilíada. 1.200 pàgines, una traducció impecable de Montserrat Ros, amb introduccions del catedràtic de clàssiques de la UB i el de la UAB. Un volum així fa que no puguem donar per perduda la guerra de les humanitats. —Adesiara és un exemple per al país i l’editor Jordi Raventós és, segurament, el gran editor de la Catalunya futura. D’això en sóc molt conscient. —Tornant al llibre, mostreu un vincle estret amb la literatura catalana. A les vostres proses hi apareixen Rodoreda, Espriu… —Des dels quinze anys que tinc un vincle amb la literatura catalana. Primer amb molt d’esforç i després amb naturalitat. —Però això és una raresa. —No ho és pas. Jo no em sento cap estranyot. Sóc un escriptor estrany que escriu en una llengua estranya, això sí que és veritat, però no sóc estrany, en aquest sentit, a Espanya. Ferrater és el poeta més citat per tots els poetes dels anys noranta. Sens dubte. —L’editorial Empúries acaba de treure un llibre que aplega les conferències que Gabriel Ferrater va fer a la Universitat de Barcelona sobre literatura catalana contemporània. —Caram, me l’hauré de comprar. —Per acabar, compartiu un desig amb els lectors de VilaWeb. —El meu desig és que trobem la millor fórmula perquè existeixi el diàleg. Això vol dir canviar de perspectiva, no solament aquí, sinó fonamentalment allà. El diàleg pot ser fèrtil i fecund. Igual com fèrtil i fecund ha estat durant segles en l’àmbit de la literatura. El Marquès de Santillana ja citava Jordi de Sant Jordi. Ara, com fer possible el diàleg? Tenim una classe política molt deficient, que parla molt malament i que viu massa pendent de la conjuntura. Jo lamento molt que hi hagi persones a la presó, en presó preventiva, no pertoca. I ens diuen que el BOE és més important que la poesia d’Ausiàs Marc i això és fals. És, novament, el futbolista enfront del cirurgià.

Summary: Xuan Bello: ‘Ens diuen que el BOE és més important que la poesia d’Ausiàs Marc, i això és fals’


El lloguer d’oficines ha pujat un 29% a Barcelona durant el primer semestre del 2017 respecte del mateix termini de l’any anterior. En concret, la contractació bruta d’oficines al mercat barceloní ha crescut fins als 207.653 metres quadrats. En comparació amb el semestre anterior, és a dir, el segon del 2016, l’augment ha estat del 22%. Són dades que s’extreuen de l’estudi Informe del Mercat d’Oficines de Barcelona/Madrid 1r Semestre 2017 que elabora la consultora immobiliària Aguirre Newman. Segons aquesta investigació, el comportament de la demanda a la capital catalana ha millorat a mesura que avançava el semestre, fins al punt que en la segona part s’han contractat 127.000 metres quadrats, un 59% més que en el primer trimestre. L’estudi d’Aguirre Newman assenyala també que durant el primer semestre del 2017 el volum d’inversió ha superat els 1.150 milions d’euros als dos mercats principals de l’Estat, és a dir, a Barcelona i a Madrid. Aquest volum s’ha repartit ‘pràcticament a parts iguals a les dues ciutats, una situació ‘inusual’ atès que habitualment el mercat barceloní representa el 30% del total. Així, l’activitat inversora al mercat de Barcelona ha assolit en el termini d’anàlisi el nivell ‘més alt dels últims deu anys’. Aguirre Newman apunta que ‘no sembla que les incerteses de caràcter polític hagin afectat el mercat’. En els primers sis mesos de l’any, segons l’informe, l’estoc d’oficines a Barcelona ha crescut mínimament, fins a assolir els 5.967.703 metres quadrats. Durant aquest termini s’ha incorporat només un projecte de 20.800 metres quadrats. La zona del 22@ és on, segons Aguirre Newman, es concentrarà l’activitat promotora els pròxims anys. Fins al 2018 no es preveu que hi hagi nous projectes, a excepció d’un de 2.750 metres quadrats que s’incorporarà al mercat als pròxims mesos. L’estudi subratlla que actualment hi ha 503.000 metres quadrats d’oficines disponibles a Barcelona, 62.000 menys que en el semestre anterior. Pel que fa a preus, han augmentat a totes les zones. Els més alts se situen al Centre del Districte de Negocis, amb fins a 23 euros per metre quadrat mensuals. Les rendes mitjanes s’aproximen als 18,5 euros per metre quadrat i mes. Finalment, també s’indica que la contractació bruta pot arribar als 390.000 metres quadrats per al total de l’any 2017.

Summary: El lloguer d’oficines ha pujat un 29% a Barcelona el primer semestre de l’any vist el mateix termini del 2016