Albert Botran (Molins de Rei, 1984) torna a la primera línia política. Si més no, durant la campanya de les eleccions espanyoles del 10 de novembre, en què la CUP es presenta per primera vegada a la seva història. Ex-diputat del Parlament de Catalunya durant els mesos més calents del 2017, Botran serà el número dos de Mireia Vehí i provarà de posar un peu al congrés espanyol si els resultats li ho permeten. Parlem amb ell abans que comenci el ritme frenètic de la campanya. Ens parla de la necessitat que l’independentisme aporti una veu més rupturista, que no sigui ‘ostatge del PSOE’ i confia que la capacitat de mobilització pugui tornar a desbordar l’estat espanyol. —Què ha estat fent Albert Botran d’ençà que va deixar el parlament l’octubre del 2017? —Doncs, en l’àmbit laboral he estat a l’atur. Aquest temps m’ha servit fonamentalment per a dedicar més hores al meu fill, més hores a la història, que és la meva passió, i he començat una tesi doctoral sobre en Josep Termes. També he pogut dedicar força hores a la meva feina dins el secretariat nacional. Després d’haver plegat com a diputat, alguns vam pensar que el nostre compromís podia continuar, perquè el moment polític ho requeria, i alguns dels ex-diputats ens vam presentar al secretariat. —Teníeu ganes de tornar a la primera línia política? —És força contradictori, perquè és una situació que et deixa molt exposat, de molta responsabilitat i personalment és complicada. A vegades preferiria passar més desapercebut i poder-me dedicar al meu fill, a escriure sobre la història o militar en un espai que no exposi tant. Però si t’ofereixen aquesta responsabilitat, entomar-la és coherent amb el compromís que tens. Si creuen que ho puc fer bé, doncs la demanda me la prenc seriosament. Però també diré que estic força nerviós per tot allò que pot venir. —Després de la sentència, eleccions o front unitari? —Després de la sentència mobilització intensa. M’alegra veure que el canal de Telegram voreja les 100.000 persones i és una mena de mobilització que ens convé per interrompre la normalitat. Vàrem proposar al parlament un acord gran de país per a exercir l’autodeterminació, l’amnistia i avançar en drets socials. Veiem que l’independentisme hauria d’estar molt més atent a les reivindicacions socials, perquè no hi haurà manera de tenir majories més àmplies, que ha de ser una preocupació per a tothom, si no les atenem: defensa del sector públic, una fiscalitat més justa on pagui més qui més té… Tot això ha de formar part de la nova proposta perquè l’independentisme torni a la càrrega. —Com a ciutadà, historiador i polític, com veieu els dies que vénen? —Molt esperançat que serveixin per a revifar les energies de les opcions rupturistes i independentistes. És a dir, la repressió era pensada per desmobilitzar, espantar i tancar una etapa, però si tenim una resposta sota el lema ‘ho tornarem a fer’, sota les formes de la desobediència no violenta, l’ocupació de l’espai públic i la vaga, haurem aconseguit que aquesta repressió no tingui l’efecte que cercaven. Sí que hi ha una petita preocupació. —Quina? —Que el conjunt de formacions polítiques no fa seus els últims set presos independentistes, els consideren uns presos de segona i que no convé reivindicar-los públicament. Ens sembla un error molt gros. Perquè precisament una de les funcions és dividir, no tan sols espantar. —Feu referència a les declaracions com les de Laura Borràs o Gabriel Rufián. —Principalment, sí. I són a temps d’esmenar-les. Nosaltres volem fer valer públicament que tornarem a ser acusats de violents i segurament hi haurà gent que serà detinguda. Només faltaria que ara gent que surt a defensar els nostres presos polítics no siguin considerats també represaliats polítics. —Al text aprovat al consell polític feu una crida a concórrer a les eleccions amb ‘organitzacions a l’esquerra de Podem’, en referència a partits com ara Sortu, Anova, Esquerra Castellana. Hi ha hagut contacte? —Molt pocs, perquè el temps per a presentar-nos ha estat molt ajustat. Però aquestes setmanes potser podem fer públic algun suport i alguna col·laboració. —Amb Bildu, que es presenta amb ERC, heu mirat de fer-hi aliança? —Amb Bildu, hi tenim relació estable. Hi hem mantingut contacte, però no amb l’objectiu d’assolir coalició, perquè la CUP ha decidit fa molt poc de presentar-se. Això no es preveia fa temps, quan ens vàrem reunir amb Bildu per intercanviar visions del moment polític. És evident que ells tenen una proposta que inclou aquesta aliança amb ERC. A mi no em sembla que sigui encertada, però vaja, depèn dels seus ritmes i prioritats. —I Som Alternativa no podia entrar en aquesta fórmula de fer aliances amb formacions d’esquerra? —Sí. De fet, és un actor polític amb el qual tenim moltes coincidències. I tant. Però segurament no va ser gaire beneficiós el fet que tota la comunicació es fes mitjançant les xarxes socials i assenyalant la decisió de la CUP com a equivocada, segons si es feia l’aliança o no. Jo crec que si vols que una cosa surti bé, la fas amb una mica més de cura. —Que el Front Republicà es presentés a les últimes eleccions va crear tensions internes a la CUP. Com ho heu gestionat? —Crec que s’ha gestionat amb força intel·ligència. Allò podia haver acabat amb una escissió, però les dues bandes hi van posar seny perquè fos una divergència durant un temps. Evidentment hi era, però no es volia que acabés en un trencament entre Poble Lliure i la CUP. I després Poble Lliure va posar totes les cartes sobre la taula i va dir que preferia que la CUP presentés una llista. En el moment que la CUP va prendre aquesta decisió, no tenia sentit repetir un Front Republicà. —Havia sonat molt el nom de Mireia Boya, però al final no ha entrat a la llista. —Hauria estat un actiu, naturalment, i crec que ella es continua sentint vinculada a la CUP. Si no és a la llista és perquè va decidir de no ser-hi. Jo crec que hi hauria pogut ser, sí. —De fora, fa la impressió que hi ha una lluita constant entre Poble Lliure i Endavant i que la CUP ha de fer equilibris per no caure sempre que s’acosta una decisió important. És així? —Bé, és una organització plural que té aquests dos referents interns com a principals, tot i que hi ha més sensibilitats. S’ha de treballar molt perquè l’organització sigui cohesionada, tingui una línia coherent i, fins i tot, creixi. És el preu que pagues per a tenir aquesta classe d’organització. En un partit més vertical, les coses funcionen d’una manera diferent. Si ets a la direcció, bé, i si no, malament. Aquí no, esmerces més temps en processos interns perquè totes les sensibilitats puguin expressar-se, puguin sentir-se còmodes dins la CUP. És més complex, però no volem perdre riquesa. —La falta de diners a la formació i l’augment de les quotes, ha pesat en la decisió final de presentar-se? —No. Pensant en termes econòmics, la decisió conservadora era la de no invertir en una campanya electoral en què pots perdre diners. Ningú no t’assegura que tindràs representació en el moment que prens aquesta decisió. Després sí que han començat a aparèixer sondatges que ens fan entrar al congrés, però en el moment que prens aquesta decisió és més un risc econòmic que no pas una font d’ingressos. De fet, el pressupost de campanya és molt humil. Ni tan sols podrem arribar a totes les cases. Tenim recursos limitats i farem una campanya de recaptació de fons. Concórrer a les eleccions és una despesa i va ser un dels elements contraris a l’hora de decidir què fer. —Dieu que aneu al congrés espanyol a causar inestabilitat i ingovernabilitat. Això com es podrà fer, en el cas que obtingueu dos diputats o tres o quatre? —Sabem que la nostra força és limitada, però que, en canvi, té una proposta política que podria tenir-ne molta, de força, si la comparteixen i la fan seva les forces sobiranistes o independentistes catalanes. És a dir, que l’estat espanyol no ens concedirà cap reconeixement de drets, sigui la república, sigui un referèndum o un pacte que superi l’estatut, com sembla que voldria Catalunya en Comú Podem. A cap d’aquests escenaris no s’hi arriba si no és amb una crisi d’estat. Les forces catalanes hem de contribuir a la crisi d’estat, una part de la qual és l’absència de pactes estables de govern. Tampoc sobrevalorem la qüestió de la governabilitat, perquè una crisi d’estat requereix més factors, però l’absència de pactes de govern, en aquest cas amb el PSOE, és un dels ingredients d’aquesta crisi necessària. —Expliqueu-me què vol dir sotmetre l’estat a una crisi. —El millor és remetre’ns a experiències conegudes i concretes. L’octubre del 2017, vam provocar una crisi a l’estat, però cal que sigui més intensa. Ells ens van poder reprimir, utilitzant la seva força per sufocar aquella revolta. Hem de pensar vies perquè aquesta revolta sigui molt més difícil de sufocar. Una que hi contribueix és la ingovernabilitat, però no és l’única, perquè l’estat pot funcionar sense govern. De fet, ens enfrontem a un aparell de l’estat sense govern, de moment. Per tant, hem de pensar en altres eines que causin aquesta crisi. I, per descomptat, la mobilització n’és una. I no només les manifestacions, sinó tot allò que es preveu de cara a la sentència. És una mena de mobilització que posa en crisi l’estat. Ho saben i per això han enviat els efectius de policia extres. Vagues, desobediència i boicot són necessaris perquè tot això funcioni. I l’altre ingredient que creiem que contribuiria a aquesta crisi d’estat és que se li obrin més focus de crisi dins l’estat. Em refereixo a altres pobles de l’estat espanyol o moviments socials i populars. Tot apunta que hi haurà una crisi econòmica d’ací a poc temps, per tant, això portarà protestes en defensa dels drets socials perquè, probablement, la solució del PSOE serà la de totes les socialdemocràcies: retallar. —Parleu d’ERC i JxCat perquè comparteixin aquesta voluntat de sotmetre l’estat espanyol en una crisi, però segons que hem vist en aquesta darrera legislatura, la cosa no aniria en aquesta línia. Per tant, no sembla que us comprin aquesta estratègia. —I precisament per això la veu de la CUP és molt necessària en aquesta campanya i dins el congrés. Crec que és un dels elements que ha fet que dins la militància es canviï d’opinió respecte de l’abril, quan vam decidir de no presentar-nos. És a dir, hem vist com d’equivocada era la línia dels portaveus independentistes i sobiranistes a Madrid, que pràcticament oferien el pacte al PSOE sense res a canvi. Hem vist que és un independentisme i un sobiranisme ostatge del PSOE. Com que hi hauria una alternativa pitjor, sempre hem de donar suport al PSOE, diuen. Doncs això ens sembla un error. El PSOE també forma part de l’estat, és una de les expressions de l’estat i no cedirà en cap terreny, si és que no es troba en una situació de crisi. —Si us posen en la dicotomia que el vot de la CUP és necessari per a evitar un tripartit ultra, argument utilitzat per Rufián, què fareu? —És una aritmètica impossible perquè si les dretes sumen, faran un pacte, independentment del que faci la resta. Si no sumen, qui té la iniciativa per a cercar aliances és el PSOE. I nosaltres no li donarem suport. Si de cas, provocaríem una repetició d’eleccions, que no ens semblaria un mal escenari. Nosaltres volem fer valdre els nostres principis. —Quan parleu d’un independentisme ostatge del PSOE, us referiu a ERC i JxCat a parts iguals? —Pràcticament, sí. Sí que hi ha matisos en la manera com s’expressen públicament. Rufián ha estat molt explícit en el lliurament cap al PSOE, tan explícit que crec que ni la militància d’ERC mateixa comparteix algunes de les expressions que ha fet servir. JxCat no ho fa tan explícit, però al final és el PDECat qui porta el timó d’aquesta formació i ja vam veure que van preferir lliurar la Diputació de Barcelona al PSC. I això no s’entén que formi part d’una estratègia independentista. —Un dels documents que havia de votar el consell polític parlava de presentar-vos a les eleccions, però fent la mínima activitat parlamentària. Serà així? —Cal concretar de quina manera no participaríem en la normalitat. Ara, no participar en la normalitat ja és una decisió. Però creiem que les lleis que puguin sorgir de les majories que doni el congrés no seran prou avançades perquè mereixin la nostra implicació. Si hi ha cap disjuntiva en què es tracta de derogar, per exemple, la reforma laboral –cosa en la qual no confio perquè el PSOE quan ho ha pogut fer, no ho ha volgut fer–, naturalment que hi aniríem. Però no confiem que s’arribi a situacions com aquestes. Pensem que tots els avenços de l’àmbit social, ecològic, feminista o antiracista seran fruit d’una ruptura amb l’estat i d’una república catalana. Per això posem la república catalana com a prioritària i entenem que la nostra estratègia depèn d’aconseguir aquesta ruptura. —Llavors, només participaríeu en els plens en què el vostre vot fos decisiu, i en la resta no? Un diputat de la CUP seria present en el dia a dia del congrés? —Hi aniria quan creguéssim que és més útil de ser-hi que no pas de ser a una altra banda. Per exemple, els diputats de la CUP fent de suport en determinades mobilitzacions en uns altres punts de l’estat poden ser més útils per teixir aliances amb els altres moviments, que no pas escalfant la cadira al congrés. —És a dir, ho anireu valorant sobre la marxa? —Sí. —Ara mateix, dret d’autodeterminació, amnistia i desobediència civil són els punts que us uneixen amb ERC i JxCat? —Sí, però a la pràctica veiem que l’expressió d’aquests partits al congrés espanyol ha estat contradictòria en aquests objectius. Nosaltres és clar que defensem l’amnistia, però no pensem en una amnistia que es pugui pactar amb el PSOE. La nostra amnistia equival a la ruptura, és a dir, que reconeix que tot allò que s’ha fet no és constitutiu de delicte i, per tant, es pot tornar a fer. —I l’autodeterminació? —Compartim l’objectiu amb ERC i JxCat i la compartiríem fins i tot, crec, amb Catalunya en Comú, però no creiem que la idea d’arribar-hi sigui pactant amb el PSOE, sinó precisament, posant-li problemes. —Cercareu cap coordinació amb ERC i JxCat, o voleu ser més un vers lliure? —Penso que tenim una proposta molt clara i si les altres formacions la comparteixen podrà haver-hi camí compartit. Però una cosa que no farem és submergir-nos en una dinàmica de pactes amb el PSOE. Precisament ens presentem contra això. L’únic front compartit que ens interessa és un front de ruptura per a no pactar amb cap govern espanyol que no reconegui l’autodeterminació i l’amnistia. —Quan toqui fer la ronda de consultes amb el rei, hi anireu? —No ho sé, però si més no volem expressar-li la falta de legitimitat en relació amb el poble català. Dubto molt que ens vulgui rebre. Ja va fer la descortesia de no rebre la presidenta Carme Forcadell. —És a dir, la ‘via Borràs’, no la descarteu. —No ho sé. Si de cas, no seria una visita complaent amb l’hereu dels Borbons i principal cara pública de la repressió sobre la nostra societat. —Com va quedar la polèmica interna per la participació de Mireia Vehí, ara cap de llista, en un míting del PSC? —Quan la van convidar a participar en aquell acte, ella va demanar si podia fer-ho, i la CUP li va dir que sí, perquè la Mireia volia estar amb la seva mare. Després alguns ens ho han retret, com si això volgués dir donar suport al PSC. Jo crec que era un acte a títol personal i ella ho va expressar així. —Oriol Junqueras va ser el director de la vostra tesina. Quina relació hi manteniu? —És una relació personal bona perquè, evidentment, ens coneixem de fa temps i hem fet força coses plegats. Políticament, no sempre estem d’acord. L’Oriol, com a polític, és força enigmàtic i costa de saber ben bé què pensa. A la presó l’hem visitat un parell de vegades i hem pogut evidenciar les nostres diferències. Però per sobre de tot hi ha una enorme solidaritat amb els nostres presos. Vàrem fer el referèndum i és inadmissible que hagin de ser a la presó per haver complert el seu compromís. Ara, això no impedeix que les seves opcions polítiques siguin discutibles, com ho són les nostres. L’independentisme ha de debatre molt. Segurament la nostra versió dels fets de l’octubre i les nostres propostes serien millorables, però també ho són les dels dos partits majoritaris, que es troben en una confusió política molt gran.

Summary: Albert Botran: ‘Aquesta revolta ha de ser molt més difícil de sufocar’


L’eurodiputat sortint Ramon Tremosa ha compartit a Twitter un vídeo on es pot veure la manifestació independentista davant del Parlament Europeu a Estrasburg des de l’ascensor de la façana principal. Davant l’imponent edifici ja hi ha milers de manifestants que es mobilitzen en defensa dels drets polítics dels eurodiputats catalans que van ser escollits a les urnes. La concentració catalana, vista des de l’ascensor de la façana principal del @Europarl_CAT pic.twitter.com/Jrakw2Ki8Q — Ramon Tremosa 🎗🌹 (@ramontremosa) July 2, 2019  Milers de catalans es concentren a la rodalia del Parlament Europeu a Estrasburg VÍDEO | Eurodiputats irrompen a Tajani exigint la presència de Puigdemont, Comín i Junqueras

Summary: Així es veu la manifestació des de dins del Parlament Europeu


Us oferim la tercera part del tast que Josep Roca, sommelier i copropietari del Celler de can Roca, va oferir el passat Fòrum Gastronòmic de Girona, que va titular ‘Vins i incendis. Policultiu. Vins de foc i de gel’. Poder llegir també el primer lliurament, Josep Roca, cap a una consciència ecològica des del món del vi (I) i Josep Roca: canvi climàtic, incendis, vins de foc (II). Josep Roca: La biodiversitat és un element important. A Alella, l’enòleg Josep Maria Pujol-Busquets la practica al Celler de les Aus. Ell és un personatge avançat a la seva època, un personatge que ha desaprès, un científic-enòleg que va començar revolucionant una idea d’estil de vins blancs, que va aportar informació important a la relació ciència i vi, i que avui aposta per la biodiversitat. Una persona brillant que, ajudat per la seva filla Mireia, ha impulsat el Celler de les Aus, dins de la finca d’Alta Alella. AA Bruant 2014 Celler de les Aus D’un celler que mira al mar neix aquest cava de pansa blanca, en un terreny de sauló, fet de raïm que creix entre 150 i 300 metres per sobre del nivell del mar, amb uns divuit mesos de criança, totalment sec, escumós natural sense sulfurós afegit. Bruant respon al nom d’un ocell que forma part dels ocells que viuen i passen per la microfauna de la Vallcirera. El celler és fet a partir de contenidors reciclats del port de Barcelona i acull la gamma de vins naturals. En Josep Maria Pujol-Busquets creu en la biodiversitat de la vinya, entesa com el conjunt d’animals, plantes i microorganismes que hi viuen. Parla de mantenir l’ecologia, de mantenir una idea d’equilibri. Ha fet una bassa perquè els ocells s’hi parin a hidratar-se, sap que són els grans depredadors dels insectes que fan mal a la vinya, i que els ocells s’encarreguen de mantenir aquest equilibri. La gamma de vins del Celler de les Aus té noms d’ocells: bruant, merla, tallarol, puput, ocells que conviuen en el seu ecosistema carregat de felicitat alada. Celler de les Aus, el celler de vins naturals d’Alta Alella. Sobre l’ètica del paisatge (és important per a mi pensar el paisatge des d’una visió ètica), trobem el geògraf Joan Nogué, que parla dels valors del paisatge, que són perfectament objectivables. Elements intangibles però importants i transcendents, que ens fan reflexionar. I això ens porta a la idea del policultiu. Hem viscut una època excessivament materialista i avui ens toca acostar-nos a un món postmaterialista. Ja no podem estar d’una manera individual en el món sinó que hem de fer èmfasi en el fet relacional. Hem de treballar per un efecte en la coevolució. També la idea de canviar l’adaptació per l’autonomia o l’autorealització. Canviar la idea de competitivitat per la de cooperació. De simbiosi, simbiogènesi. Del desig d’error al fluir. De processos mecànics a propòsits. I de la supervivència a la idea de l’apetència. Elements que veig i que visc, amb elaboradors que admiro com Ricardo Pérez Palacios, Titín, que és el més antroposòfic del nostre món. Hem conegut molta gent del món del vi a tot arreu, però ningú amb una concepció antroposòfica com la d’ell. El tenim a prop, potser a l’ombra del gurú brillant, encantador, que és Álvaro Palacios. Però en Ricardo, Titín, té una granja-escola en el poble on viu del Bierzo, té també la capacitat de fer pedagogia, fa classe de formatges, de pa, de vins, fa vi pels seus veïns, aposta pel policultiu. En el Bierzo encara existeix el policultiu. Com també al Priorat: com el practica Joan Asens, plantant vinya i plantant oliveres i ametllers, per mantenir aquesta diversitat en el cultiu. També existeix el policultiu al celler Mas Molla de Calonge. D’aquest celler tastarem el proper vi. L’Ajuntament de Calonge va encarregar a Vicenç Asensio un documental sobre la vinya i el vi que es fa en aquesta població. Un mar de vinyes mostra les dues realitats de la vida al món i que es troben de costat: el vi que fa la família Molla, vi de pagès que elabora de la mateixa manera des del segle XVI, i que ho fa des del policultiu, perquè entre vinyes hi trobem arbres fruiters que donen prunes, préssecs, albercocs, olives… I a tocar trobem un altre celler, de monocultiu, Clos d’Agon. Aquí hi ha la realitat de dos mons que no se saben excloents, que se saben còmplices. Una bóta del celler Mas Molla a Calonge. Bóta La polsosa 2009 Mas Molla Monastrell Em comentava Montse Molla que segurament una raó que pot explicar la desaparició del policultiu al costat de la vinya té a veure amb els preus i la mecanització. Per a la família Molla, el seu és un projecte de vida, artesanal, del qual en viuen les tres filles i els pares ja grans i que representen la cinquena generació, que des del segle XVI treballa de la mateixa manera. El que teniu a la copa és un vi de monastrell. És un vi de pagès, que val 2,25€. Un vi que ens dóna una lliçó de qualitat. És una de les trenta ampolles que quedaven d’aquesta bóta. Mas Molla és un celler que ens mostra una manera de fer vi antiga, d’una saviesa ancestral, d’una gestió lògica de la diversitat, continuïtat amb les tradicions, i exemple de futur. Un vi de monastrell de coster. En cada bóta la família Molla anota el nom i els litres de vi de les persones que n’han comprat. Al celler Mas Molla no venen tot el vi de cop, sinó que volen que la gent vagi a buscar-lo cada setmana, perquè no hi afageixen sulfurós. I quan portes l’ampolla te la reciclen i et tornen els 20 cèntims. És una lliçó de reciclatge. I no donen capses, te les has de portar. Vins encesos L’agost del 2003 hi va haver una onada de calor brutal que va matar molta gent. A Suïssa van morir mil persones; 13.000 a França, 900 al Regne Unit; 8.000 a l’estat espanyol. I volia que tastéssiu el vi més calent possible de la zona més al nord possible. Georg Breuer 2003 Berg Schlossberg Trockenbeerenauslese Riesling És un vi de Rheingau. Una de les seves grans joies. D’aquest vi no se’n van fer més de dos-cents litres. És un Trockenbeerenauslese, que vol dir un vi fet de botritis, al màxim nivell, on el raïm s’ha collit gra a gra. Durant la verema poden passar set vegades per un mateix raïm i quedar-se cada vegada amb la darrera seqüència del raïm sobremadurat. I d’això fer-ne un elixir. És un vi que ho té tot: una densitat aclaparadora; lentitud en el pas de boca; un fre on hi ha una acidesa que destil·la brillantor. Hi trobem tota la família dels cítrics: fermentats, cuits, en compota, assecats… Però també hi trobem les notes carnoses de fruita blanca deshidratada: l’orellana, el préssec sec. La contundència de les melmelades, però amb la brillantor de l’acidesa. Aquest albercoc que té espurnes al final. Una potència descomunal en un pas lent, que no vol acabar-se, on s’esdevé una tempesta en boca. No són onades que van i venen, són onades que es queden. Això és un riesling nascut en terra de pissarra, orientat al sud i sud-oest, en un lloc privilegiat, a la muntanya Berg Schlossberg. Aquest vi encara el va fer el meu admirat Bernhard Breuer, que es moriria l’any següent. Hi ha pocs vins que puguin explicar tantes coses en lentitud. L’essència d’un trockenbeerenauslese té a veure amb poc grau alcohòlic, l’acidesa que va sobre els 12 gr/l. en tartàric, una sequedat tàctil de final de boca imperiosa, i aquesta lentitud, sempre amable, que conté un efecte de brillantor. Hi ha un efecte de baixos grassos, untuosos, rotunds, ressonàncies de temps, d’un vi immortal. És un vi que jugarà als límits i que accedirà a mostrar la calor. Vi de gel Aquest Georg Breuer 2003 és un dels vins més cars del món, juntament amb el que ara arriba, el darrer, un riesling A. Christmann 2009, també un vi de dificultats extremes, que vol jugar amb la idea del canvi climàtic. És l’acostament a la idea del vi de gel, els «icewine», vins que gairebé ja no existeixen, que ja no es poden fer. Vins que no tenim d’una manera constant cada any. L’any 2008 hi va haver gelades que van portar a zones de la Xina fins a -43°. Van fer desplaçar a més de 100.000 persones a causa del fred i més de 5000 van patir congelació. Una situació sorprenent. I la plantejo des de la idea de límit també, com a vi de gel, plantejant els límits de la gelor. A. Christmann 2009 Königsbacher Idig És un vi important. És un «icewine» estrany. Per fer un «icewine» s’ha de collir el raïm a partir de -7°. El vi de raïm gelat és un duel entre la vida i la mort, un duel entre el que representa la mortalitat i la immortalitat i de com la natura t’ensenya i et dóna lliçons constantment, però també de l’astúcia d’algú que ha parit un vi així, d’un raïm gelat. I així com el raïm cremat es va convertir en vi, també el raïm gelat s’ha convertit en vi. És un fet màgic, especial. Perquè no n’hi ha prou en que la temperatura arribi a uns graus determinats. La saviesa antiga dels sòls i dels microclimes que hi ha a Alemanya no existeix en cap altre lloc del món. És un vi únic, d’una zona que fa «icewine» de la part més calenta d’Alemanya. És un terreny calcari, que dóna estabilitat. I la gràcia dels grans elaboradors d’«icewine» és que, molt de temps abans de collir el raïm, ja s’han cuidat de tenir-lo ben sa, sense botritis, esperant el moment mineral gelat. I això justifica també la diferència de preu entre un «icewine» i un altre. L’artesania precisa d’una selecció anterior per esperar que la gelada arribi, si arriba. I en aquest vi, a diferència de l’anterior, on hi ha una obsessió per la botritis (la botritis fa un efecte que iguala els vins. És una idea a reflexionar: podríem tastar vins de diferents llocs d’Europa amb botritis i, si no contenen un element excepcional, ens costaria distingir varietat i territori), el raïm és extremadament sa i net de botritis. I ens trobem amb un elixir: acidesa, placidesa, el vi cau en boca d’una manera delicada. Sensualitat, un tacte amable, harmonia, sensació de «crescendo» i contundència que ens parla dels ecos. Un vi que recula: nascut d’un raïm gelat, que sap que ha arribat gairebé a la mort, i que en el celler la pressió que se li fa al raïm permet que abandoni la part d’aigua gelada, per quedar-se amb l’elixir d’àcids i sucres, un resum sintètic que és pura poesia, en tant que és essència i és veritat. I que és la gestió d’un temps, d’un temps portat al límit, d’un temps regalat, d’un viatge a la immortalitat. Un vi que envellirà igual o molt més que nosaltres. Hi ha vins que traspassen els límits generacionals. Ho és aquest, un vi de plaer, que també simbolitza el diàleg fascinant en el qual l’home aporta l’astúcia, la intenció, una idea d’acostament a la veneració i sintetitza la idea de respecte. Respecte a la natura, el que tots ens mereixem, per a poder conviure i per a les generacions futures. Des del vi també podem crear consciència, respecte, fascinació i encantament per la naturalesa, que no és nostra, que nosaltres en som només una petita part. Moltes gràcies.

Summary: Josep Roca: biodiversitat, policultiu i vins de gel (i III)


MADRID, 22 (EUROPA PRESS) El responsable de l’Oficina de Coordinació d’Assumptes Humanitaris (OCHA) de les Nacions Unides, Stephen O’Brien, ha expressat aquest dijous la seva preocupació davant dels esdeveniments que estan tenint lloc a l’est de la ciutat siriana d’Alep, entre els quals hi ha el tall d’una de les carreteres més importants, que podria deixar fins a 300.000 persones atrapades. En un comunicat, O’Brien s’ha referit al tancament d’aquesta ruta, última existent per accedir a l’àrea. El passat 7 de juliol, les forces lleials al règim sirià han aconseguit bloquejar l’única carretera que connecta amb la part d’Alep que està controlada pels rebels, gràcies a una sèrie d’avenços que han estat respostos amb contundència per part de l’oposició. El cap de l’OCHA ha especificat que entre 200.000 i 300.000 persones podrien quedar atrapades i que els treballadors humanitaris no han pogut arribar a la zona des de l’esclat dels enfrontaments. Alhora ha condemnat la mort de civils, entre els quals hi ha menors d’edat, a causa dels ‘centenars de morters, míssils i projectils llançats tant a l’est com l’oest d’Alep les últimes setmanes’. Si bé l’organització encara té subministraments per cobrir les necessitats humanitàries de la zona, O’Brien ha advertit que el queviures podrien acabar-se a mitjans del mes d’agost. ‘La prioritat és restablir l’accés a l’est d’Alep per poder distribuir assistència vital com aliments, productes mèdics i combustible, a més d’assegurar la continuïtat de serveis bàsics’, ha assegurat O’Brien. Aquest mateix dijous l’ONU ha instat a les parts bel·ligerants de Síria a aplicar treves locals de 48 hores per permetre que l’ajuda humanitària arribi a l’est d’Alep i a altres zones assetjades on podria haver civils en risc de morir d’inanició.

Summary: L’ONU estima que fins a 300.000 persones podrien quedar atrapades a Alep


Gennaro Ferraiuolo (@GennaroF74) és professor de dret constitucional a la Universitat Federico II de Nàpols i d’ençà del 2012 ha dedicat bona part de la recerca al procés polític català. Ja al 2016, al llibre El encaje constitucional del derecho a decidir (Catarata), conjuntament amb el professor gallec Jorge Cagiao (entrevista recent a VilaWeb), defensava que el dret de decidir tenia cabuda a la constitució espanyola. Però d’aleshores ençà han passat moltes coses, algunes d’inesperades. Va ser a Barcelona fa poques setmanes per a presentar una nova publicació, aquesta en italià, La nazione catalana (Editoriale Scientifica), juntament també amb Cagiao i amb el professor de la Universitat de Venècia Patrizio Rigobon. D’una òptica acadèmica i purament tècnica, argüeix que la repressió judicial contra els presos polítics és un exemple de mala aplicació del dret, una aplicació que atempta contra els principis del mateix estat de dret. I de fet, explica, l’estat espanyol n’és perfectament conscient i és per això s’esforça perquè aquest debat, el debat jurídic, no arribi a Europa. En aquesta conversa telefònica parla de lleis, de constitucions, de les opcions de Puigdemont, Comín i Junqueras d’asseure’s al Parlament Europeu i de la manera com la imatge d’Espanya, d’una banda, i la de l’independentisme català, d’una altra, comencen a canviar a Europa i a Itàlia en particular. —El títol del vostre capítol al llibre és una pregunta: ‘No fer res és democràtic?’ —És una pregunta retòrica. I la resposta és: quan no s’encara una qüestió política amb instruments polítics, no podem dir que sigui una manera de fer que respongui a una idea avançada de democràcia. És a dir, en termes democràtics cal posar en comunicació les preguntes que vénen del cos social, que en el cas català és també un cos nacional, amb els estaments institucionals. De fet, si mirem els últims vint anys, l’estat espanyol no s’ha preocupat mai de donar cap resposta política a tot allò que passava a Catalunya. És a dir, políticament, no ha fet res. I això no respon a una manera de fer correcta en termes de democràcia. —Al llibre feu una contraposició ben exhaustiva del cas català, en termes jurídics, amb el cas del Quebec… —Sí, tot plegat té a veure amb la concepció de l’estat de dret. Si comparem la posició de la Cort Suprema del Canadà amb la mirada estreta del Tribunal Constitucional espanyol, les diferències són, si més no, sorprenents. La cosa més interessant és que la cort canadenca s’adona que opera en una realitat plurinacional. I per això, d’entrada, el referèndum del Quebec no és demonitzat en absolut, com sí que ha passat a l’estat espanyol. Per al jutge canadenc, el referèndum no és considerat un instrument que negui la democràcia, encara que de fet no sigui previst dins la constitució del Canadà. El jutge reconeix el Quebec com a realitat demogràfica i social que té les característiques d’un subjecte nacional i, per tant, accepta que hi pugui haver una majoria que opini diferent de la majoria del Canadà sencer i que totes dues opinions siguin igual de vàlides. A més, distingeix el pla de la adherence to the law (compliment de la llei) de la legitimacy (legitimitat). És a dir, afirma que un sistema polític no es pot fundar únicament i exclusivament sobre el respecte formal de la llei, sinó que també ha de respondre a les demandes del cos social. Aquest darrer punt també es dóna de manera clara en el cas escocès, tot i que les vivències són diferents. —Com és el cas escocès? —És diferent perquè aquí el més interessant no són les intervencions de la jurisprudència sinó el procés de negociació entre dos governs, l’escocès i el britànic. Però també en aquest cas, tots dos governs reconeixen que hi ha dos plans: el pla de la legal authority (autoritat legal) i el de la moral authority (autoritat moral). I quan s’adonen que aquests dos plans es desincronitzen, negocien i actuen. A més, quan deixen de ser dos plans alineats és la legal authority la que ha d’alinear-se amb la moral authority i no a l’inrevés. I aleshores el Regne Unit accepta de modificar una sèrie de disposicions normatives per a consentir un referèndum que no era possible sense haver fets aquests canvis. Per tant, aquí també s’entén la idea d’un dret que no és tan sols un límit per a les demandes del cos social, sinó que ha de ser un instrument per a atendre aquestes demandes quan adquireixen una certa consistència. —Les lleis són fetes pels parlaments i els parlaments són elegits pel poble perquè, en teoria, faci lleis que responguin a les seves demandes… Entesos; però veient com van aquí les coses, no sembla pas que aquest sistema hagi funcionat, ans al contrari… —Bé, aquí cal fer un pas enrere, que crec que és el nucli de la qüestió catalana. L’estat espanyol diu que els catalans no són un subjecte nacional. I no es mou d’aquí. Per l’estat espanyol els catalans són tan sols un tros del poble espanyol, que és subjecte nacional únic. Si parteixes d’aquesta premissa, els catalans seran sempre aquell trosset de l’Espanya sencera que no tindrà mai la força numèrica suficient per a fer valdre la seva voluntat, senzillament perquè és una fracció relativament petita d’un poble que és considerat unitat. La Cort Suprema del Canadà supera aquest esquema quan considera el Quebec subjecte nacional i polític –un subjecte que fins i tot sobre un tema com la secessió pot expressar una voluntat diferent de la voluntat del Canadà sencer– i considera que aquesta voluntat quebequesa, des d’una perspectiva democràtica, ha de ser presa en consideració. Però si tu no admets això, si no admets que Catalunya és un subjecte nacional –i Espanya no ho admet–, els catalans, en termes del dret d’autodeterminació, seran sempre una minoria de ciutadans espanyols que es mouen fora de la legalitat. Això que ha passat -i que encara passa- és que no s’accepta Catalunya com a subjecte nacional. Admetre això no vol pas dir en cap cas ser, automàticament, independentista. Senzillament vol dir adquirir un instrument per veure el conflicte nacional i solucionar-lo en termes acceptables des de un punt de vista democràtic, concebent el dret com una eina que no tal sols posa barreres a les demandes populars sinó que també pot facilitar respostes polítiques a aquestes demandes. De fet, i en la mesura en que es demostrés factible a la pràctica, jo defenso una fórmula que potser l’independentisme no acaba de veure amb bon ulls, per una qüestió comprensible de cansament i de vaguetat, però que crec que és bàsica per sortir de l’atzucac: cal entendre i acceptar Espanya com una nació de nacions. Aquest és el primer pas per entendre Catalunya com un subjecte nacional, tal com va fer la Cort Suprema del Canadà amb Quebec, i, de retruc, explorar solucions polítiques al conflicte. —Això ja ho volia dir l’estatut del 2006 i no va pas funcionar… —El problema d’Espanya és precisament aquest, que es mira al mirall i no vol admetre que és una nació de nacions. Mentre no admeti això, els conflictes polítics com aquest no tindran cap solució política. Però admetre això no ha de ser tan difícil. És una idea que per exemple es pot trobar en algunes pàgines de Solé Tura, un constitucionalista que no era precisament independentista. O en algunes intervencions de Francisco Rubio Llorente, constitucionalista espanyol mort fa pocs anys. El títol que hem triat per al llibre, publicat en italià, La nazione catalana, pot semblar una provocació per a un italià qualsevol, que d’una altra banda ha crescut vinculat a la idea d’estat mononacional. Si aquest italià veu el llibre a qualsevol llibreria o biblioteca i l’obre pot pensar que proposem quelcom trencador. En canvi, ningú no hauria de fer escarafalls perquè estat i nació no són sinònims i es pot ser nació sense ser estat. Tornant a la pregunta, el problema és que l’estat espanyol no accepta que és un estat plurinacional. I de retruc aquest caràcter plurinacional no és reflectit ni estructurat en les estructures jurídiques i institucionals. Hi ha una asincronia entre els sistemes jurídic i institucional i la realitat social, que en canvi hauria de ser la base sobre la qual aquest sistema s’ordenés. Sí, l’estatut del 2006 ja tendia a establir aquesta idea, però l’estat es tanca en si mateix i no s’accepta tal com és. I no fa res. En el fons és una mena d’esquizofrènia. —De fet, ara ja no és immobilista, ara ja és repressiu… —Sí, de l’immobilisme s’ha passat a la repressió. Jo sempre dic que l’estratègia espanyola en la qüestió catalana ha tingut dues fases: la primera és la fase de la inèrcia, amb el Tribunal Constitucional com a escut; i la segona és la fase autoritària, perquè ja no es fa sevir la jurisdicció constitucional sinó la jurisdicció penal. La resposta, ara, és penal. I és una resposta, en nom de l’estat de dret, però que en realitat el nega, perquè en nega alguns dels pilars. Un d’aquests pilars és el principi d’estreta legalitat penal: els delictes han de ser descrits de manera molt detallada perquè cal que un fet concret, per què sigui punible, encaixi exactament amb aquella descripció. I veiem que, en canvi, es fa exactament la cosa contrària. Allò que s’intenta és forçar com sigui la manera com el codi penal espanyol ha tipificat el delicte de rebel·lió. Aquest delicte parla d’un alçament violent. Aquest presumpte alçament violent s’ha de correspondre als fets concrets de manera precisa. I si allò que fas són giragonses per a encabir allò que va passar dins un suposat alçament violent, en realitat vas en contra del principi d’estreta legalitat en matèria penal. —Per tant, allò que fa l’estat espanyol és, en nom de l’estat de dret, anar en contra del mateix estat de dret? —Exactament. Un altre exemple: Fernando Savater, en una entrevista al diari Il Corriere della sera, diu que els independentistes han de ser conduïts a la presó i humiliats, i que aquesta humiliació ha de tenir una funció pedagògica. Aquesta posició reflecteix una concepció del dret penal que és contrària a l’estat de dret i al dret penal democràtic. Luigi Ferrajoli, un dels filòsofs més importants en aquest àmbit –i que altrament no té pas paraules gens tendres vers el moviment independentista català– deixa molt clar als seus escrits que aquesta idea del judici o de la condemna exemplar és aliena al dret penal democràtic. En síntesi, podem dir que el fet de no voler encarar el conflicte al pla polític posa l’estat espanyol en una situació en la qual ha de forçar alguns dels principis inherents a la democràcia. I jo estic convençut que Espanya s’arrisca a sortir-ne malparada. No solament en surten malparats els catalans, els presos polítics i els exiliats, sinó també la credibilitat d’Espanya. Tot això no serà indolor per a l’estat espanyol i tindrà un cost, per molt que s’esforcin a negar-ho. —De moment no sembla pas que Europa es bellugui gaire… —Jo, de fet, sóc més aviat pessimista respecte de la resposta d’Europa atenent la gravetat dels fets, però és important de no confondre les posicions que institucionalment pugui prendre Europa amb les que es puguin desenvolupar en l’opinió pública. Jo crec que ja n’hi ha hagut mostres i que n’hi haurà més. Penseu en el document de senadors francesos, en el manifest que hem fet a Itàlia recollint firmes, sobretot de l’esquerra, en la resolució del consell regional del Piemont i en moltes manifestacions d’eurodiputats, polítics europeus, etc. Jo crec que tot plegat crearà de mica en mica un estat d’opinió diferent del que potser es percep ara. D’una altra banda, quan vaig ser a Barcelona fa unes quantes setmanes per a presentar el llibre em pensava que em trobaria una situació de certa apatia i en canvi em vaig trobar en un context efervescent, amb debats interessants sobre el camí a seguir i noves estratègies. El Primer d’Octubre, el judici, els exiliats… Tot això no s’oblida i, per tant, per molt que s’hi esforci l’estat espanyol, la qüestió catalana no desapareixerà d’Europa, i en tenim per anys. A banda, si comptem l’independentisme d’un punt de vista de vots absoluts i no en tant per cent, d’ençà del 2012, que és quan vaig començar a interessar-m’hi, no ha parat de créixer. —I quina creieu que ha de ser l’estratègia de l’independentisme d’ara endavant? —L’única via possible que veig clara és, d’entrada, mantenir la constància i la paciència, provant d’ampliar el consens i esperant que hi hagi un context favorable. Tot canvia molt de pressa i s’ha demostrat que, de coses imprevistes, en poden passar, i moltes. No veig cap més camí per a l’independentisme que no sigui el de persistir i, de mica en mica, esperar esdeveniments, perquè n’hi haurà. —Penseu que veurem els eurodiputats que són a l’exili o a la presó asseguts a l’hemicicle del Parlament Europeu? —Són casos diferents. Em puc equivocar, però paradoxalment veig un camí potser més fàcil per a Junqueras que no pas per a Pugidemont i Comín. Junqueras té un precedent: li van permetre de recollir l’acta de diputat al congrés i, per tant, ara haurien de fer el mateix amb el Parlament Europeu. Si no li ho permeten serà justament perquè no volen arriscar-se a passar la pilota al Parlament Europeu i que al Parlament Europeu hi hagi una resposta que dificulti la posició d’Espanya. El cas de Puigdemont és més complex perquè s’ha forçat que hagi d’anar a Madrid a recollir l’acta. I si hi va molt probablement serà arrestat perquè consideraran que encara no té immunitat. Però atenció, perquè també és cert que a la llei espanyola que regula aquesta qüestió hi ha una escletxa interessant que pot jugar en favor de Puigdemont. La llei orgànica 5/1985 (article 108.8) diu: ‘per a adquirir la plena condició del seu càrrec els candidats electes han de jurar o prometre la constitució’. I aquí la paraula clau és ‘plena’. Segons aquesta fórmula, abans de jurar o prometre la constitució ja tenen el càrrec, en una certa condició, encara que no sigui plena. Aleshores la pregunta és: en aquesta no plenitud hi entra la immunitat? De fet, la immunitat hauria de servir precisament perquè el polític electe no fos perseguit per les seves idees polítiques. D’una altra banda, aquesta immunitat, també és cert que podria ser suspesa tot seguit, però ho hauria de fer el Parlament Europeu. Però en el fons aquí hi ha un altre element que denota una certa por i Espanya sap el perill que corre. —Quin perill? —Aquí no es tracta de si Puigdemont o Comín assumeixen el càrrec. Allò que Espanya vol impedir, sobretot, és que se’n parli. Vol impedir-ne el debat. Si Puigdemont i Comín fossin realment criminals, el Parlament Europeu podria suspendre’ls la immunitat i fora problemes. Però Espanya probablement sap que, si s’obre un debat sobre aquest afer, emergiran llacunes i responsabilitats que vol evitar de tractar, com n’han emergit cada vegada que s’ha confrontat la jurisdicció espanyola amb les dels altres estats europeus en el cas dels exiliats. Tant és així que els mateixos jutges de l’estat espanyol han retirat l’euroordre d’arrest. Em sembla evident que la manera com Espanya actua en la qüestió dels exiliats demostra el temor que té de confrontar-se en un debat democràtic amb més estaments. És a dir, si estàs convençut que tens raó, de què tens por? Si tens bons arguments, per què et fa por el debat? Fins i tot podria ser una oportunitat per a demostrar als ulls de tota Europa quanta raó té. Per tant, el comportament d’Espanya denota por i inseguretat. En el fons sap que la seva manera de fer no és exemplar i que no és lliure de responsabilitats, d’un de vista democràtic i de respecte dels principis de l’estat de dret. —Pot semblar una pregunta ingènua, però val la pena de fer-la a un italià: Si realment Espanya és conscient de tot això, per què creieu que actua així? —Jo diria que és una herència d’una concepció autoritària de l’estat. Penso que quan l’estat espanyol topa amb determinats problemes encara emergeixen fantasmes del passat i una manera de fer autoritària. Són símptomes que indiquen que hi ha coses no resoltes. La Transició és un procés polític que porta l’estat espanyol a la democràcia i que per tant té molts mèrits, però en canvi és un moment en què Espanya no fa comptes amb el passat. I a la llarga això emergeix i determina això que veiem avui. Per exemple, el judici d’aquests dies és, per mi, en conjunt, surrealista, però allò que és més inconcebible de tot és que entre els encausats, amb peticions de penes altíssimes, hi hagi els presidents d’associacions; és a dir, persones que no han tingut cap càrrec polític. És tècnicament absurd. Tampoc no s’entén que els altres encausats siguin acusats de rebel·lió o de sedició, però potser sí que podríem arribar a discutir –i segurament ells ja hi comptaven– si van incórrer en alguna forma de desobediència per causa de la seva acció política. Ara, en el cas de Jordi Cuixart i Jordi Sánchez, la situació és senzillament increïble i inconcebible. I demostra de manera clara allò que comentàvem abans sobre la manera d’entendre l’estat de dret. —L’ONU també ho diu, que són empresonats injustament… —Sí, exacte, però la part que per mi és més interessant no és què en pugui dir l’ONU, sinó la reacció de l’estat espanyol, en aquest cas i en molts més. M’ha passat fins i tot a mi, personalment. És a dir, cada vegada que hi ha alguna presa de posició per part d’intel·lectuals, experts o polítics que posa en dubte l’actuació de l’estat, la reacció és la de dir, a qui ho digui, sigui qui sigui, que no coneix els fets. A cada anàlisi que posi en dubte la seva actuació, l’estat respon dient que és fruit de la ignorància de la no coneixença. I en canvi, ho puc assegurar, resulta que passa just a l’inrevés: com més coneixement es té dels fets, més es condemna la manera de fer de l’estat espanyol. Qui de fora estant ha pogut conèixer una mica millor què ha passat, qui ho ha estudiat i n’ha pogut ampliar el coneixement, si més no resta sorprès d’alguns excessos de l’estat espanyol. De fet, les posicions totalment absolutòries vers l’estat espanyol són les derivades del desconeixement o d’un coneixement limitat i filtrat. Això passa molt a Itàlia. —Per exemple, a què us referiu? —A Itàlia molt sovint es publiquen entrevistes sobre aquest tema als mateixos intel·lectuals, amb una visió molt concreta dels fets. Aquesta és la visió que reben la majoria dels italians, que, per tant, sol ser condicionada per una mirada molt precisa de la qüestió. Quan, en canvi, n’hi ha que entren en contacte amb què passa a Catalunya de manera més directa, no és que esdevinguin independentistes de cop i volta, però s’adonen que el conflicte és molt més complex que no com els l’han explicat els grans mitjans italians i de seguida tenen elements nous que esdevenen imprescindibles i necessaris per a entendre la situació i formar-se’n una opinió més elaborada. A mi, més d’una vegada, fins i tot parlant acadèmicament amb dades precises i d’un punt de vista tècnic, m’han arribat a dir que era víctima de la propaganda dels catalans. No, perdoneu, jo n’he llegit, ho he estudiat i ho he analitzat. I pot ser que la meva anàlisi no sigui compartida o fins i tot que no sigui correcta, i de fet és bo que hi hagi visions diverses i que puguem debatre-les, però en cap cas no és fruit del desconeixement. —Com analitzeu els resultats de les eleccions recents en clau catalana? —Crec que a les eleccions europees els independentistes han assolit els objectius que s’havien proposat. Fins i tot Clara Ponsatí serà eurodiputada quan culmini el Brexit. En canvi, els resultats a Barcelona tenen diverses lectures. Si Colau acaba pactant amb els socialistes i amb Ciutadans, l’independentisme perdrà l’oportunitat de fer front comú amb els comuns, cosa que podria haver servit per a fer emergir punts de contacte entre ambdós blocs. De fet, jo crec que dins els comuns hi ha energies que l’independentisme hauria d’aprofitar i que a fora ajudarien a entendre millor el conflicte. Ara, a llarg termini, el pacte amb socialistes i amb Ciutadans pot ser un suïcidi polític per a Colau i pot acabar essent quelcom que a la llarga acabarà afavorint l’independentisme. Em refereixo que amb aquest pacte Colau renuncia en certa manera a la càrrega de renovació i de trencament, també del règim del 78, que ella volia representar. I això passa factura. —Per acabar: tot això que hem comentat en aquesta conversa, s’entén, a Itàlia? —Bé… diguem que segurament s’entén més que no pas fa tres anys. Però, certament, encara s’entén poc. El problema és que, de fet, a Itàlia hi ha moltes coses que no s’entenen… A les últimes eleccions europees la Lliga de Salvini ha obtingut el 34% dels vots, un 17% ha estat per al Moviment Cinc Estrelles, un 9% per al partit de Berlusconi i un 6% per a Fratelli d’Italia. És a dir, el vot de dretes s’enfila fins al 66%. I un 40% és un vot a una dreta extrema, amb forts trets xenòfobs, masclistes i populistes. Costa d’entendre, oi? Doncs amb aquest panorama, entendre Catalunya, com us podeu imaginar, no és pas fàcil. Amb tot, si bé la meva experiència personal sobre la comprensió del cas català a Itàlia ha estat sovint frustrant, sí que ha anat canviant. El manifest que vam promoure i que ja hem esmentat n’és una prova. L’han signat personatges de pes com el batlle de Nàpols, l’ex-batlle de Venècia Cacciari, les eurodiputades Barbara Spinelli i Eleonora Forenza, l’escriptora sarda Michela Murgia, exponents del Partit Radical com Matteo Angioli i del Partit Democràtic com Roberto Rampi, l’ex-senador i ex-sots-secretari d’Afers Estrangers del govern Prodi, Gianni Vernetti, etc. Crec, com comentàvem, que a poc a poc, la gent, a Europa en general, comença a entendre què passa a Catalunya. I amb el temps ho entendrà cada vegada més i millor. I precisament això és el que vol evitar Espanya.

Summary: Ferraiuolo: ‘El comportament d’Espanya denota por i inseguretat’


Neu a Rebalsadors. a Serra La neu ha arribat a la Serra Calderona, al nord de la ciutat de València, acostant-se així a la capital. La nit es preveu molt freda i les fortes precipitacions de pluja que estan caient es podrien convertir en neu. Precisament a la Calderona hi ha un problema important de subministrament elèctric. Algunes poblacions tenen talls de llum importants però preocupa especialment la situació a l’Hospital situat a l’entrada de la serra, que ha estat moltes hores sense llum. Camions atrapats al viaducte de Bunyol Una altra situació complicada és la que està passant al viaducte de Bunyol on hi ha dotzenes de cotxes i camions atrapats que no poden avançar en cap direcció. Entre els vehicles atrapats hi ha el de la corresponsal de TV3 a València, Empar Marco, que està informant des del seu compte de twitter. Diverses unitats de socors s’han dirigit a la zona per rescatar la gent que s’ha quedat atrapada i intentar resoldre el caos de circulació que s’hi ha organitzat. L’onada de fred s’estén també cap a les comarques del nord del País Valencià i s’ha decretat l’alerta roja. Les zones de risc extrem són Requena-Utiel, Serrans, Vall de Confrents i Racó, a la zona central. La diputació de Castelló ha informat que ja ha començat a nevar a Els Ports i que s’han mobilitzat setze maquines llevaneu per facilitar les comunicacions a l’interior de la província. A més, recomanen no agafar el cotxe, no pràcticar esports extrems i vigilar amb les estufes i brasers. Caos a les carreteres aquest matí L’agència ACN informa que la intensa nevada i el gel han obligat a tallar 53 quilòmetres de l’autovia A7, entre els quilometres 429 i 482, en sentit Alcoi (l’Alcoià), així com la CV81 entre els quilòmetres 35 i 22. Tots els accessos per carretera a Alcoi han estat tallats així com el tren que uneix Xàtiva i Alcoi, han informat fonts municipals. Hores d’ara es treballa per restablir la normalitat en els accessos a la ciutat. A municipis propers com Albaida i Ontinyent (Vall d’Albaida), entre altres, s’ha fet imprescindible al llarg d’aquest matí l’ús de cadenes a l’interior de la ciutat. Bocairent també ha quedat incomunicada. A més, hi ha restriccions per als vehicles pesants a la CV800, CV81 a Ontinyent (Vall d’Albaida), CV70 a Alcoi, CV770 a la Vila Joiosa (Marina Baixa), CV 795 a Banyeres de Mariola i CV801-802 a Ibi (l’Alcoià), ha informat la Direcció General de Trànsit. L’activitat escolar ha estat suspesa en una seixantena de municipis. Segons que ha informat la conselleria valenciana d’Educació, un 62.000 alumnes no han pogut assistir a les classes en aquestes poblacions. Els Bombers del consorci de València han hagut de rescatar quatre persones que circulaven per la CV entre Ontinyent i Bocairent, segons que han informat fonts dels bombers. La Generalitat Valenciana ha establert la situació d’emergència 1 a la xarxa viària de les comarques de l’Alcoià i el Comtat, i situació zero a la Vall d’Albaida, La Marina i l’Alt Vinalopó. L’Autoritat portuària de València ha decretat el tancament de l’activitat als ports de València, Sagunt i Gandia. El Centre de Coordinació d’Emergències de la Generalitat Valenciana ha decretat preemergència nivell vermell a l’interior de la demarcació de València i a l’interior i litoral nord de la d’Alacant per nevades. L’interior de Castelló i València i el litoral sud d’Alacant es troben en alerta taronja. La cota de neu se situa entre els 300 i 400 metres i augmentarà al llarg del dia fins els 600-800, segons les previsions de l’Agència Estatal de Meteorologia. Nevada persistent La ciutat d’Alcoi continua incomunicada per carretera. La tempesta de neu ha començat a descarregar sobre el municipi cap a les sis del matí i a partir de les nou ha agafat força. Alguns veïns que han agafat els cotxes per anar a treballar han quedat atrapats. Les màquines llevaneu treballen per a netejar les vies d’accés a la ciutat. Altres poblacions on neva amb força són Villena i Petrer. L’augment de cabal el Vinalopó manté en alerta l’ajuntament d’Elx. A Bocairent ha començat a nevar a primera hora del matí i continua fent-ho amb més o menys intensitat. Això provoca molts problemes de mobilitat als vianants perquè en alguns puns de la població el gruix de neu acumulada comença a ser important com ho demostra aquesta fotografia de Paco Francés. La presència de la neu en alguns carrers costeruts permet captar imatges com les d’aquest vídeo d’un esquiador a Banyeres de Mariola. Agres El Centre d’Emergències ha decretat situació d’emergència 1 per dificultats en la xarxa viària les comarques de l’Alcoià i el Comptat. I situació d’emergènzia 0 les comarques de la Vall d’Albaida, la Marina i l’Alt Vinalopó. Actualització de les alertes decretades pel Centre de Coordinació d’Emergències. El CCE decreta Preemergencia nivel rojo interior de #Valencia e interior y litoral norte #Alicante. Nivel naranja en el resto de la CV. pic.twitter.com/31rpehOeLS — GVA 112CV (@GVA112) January 19, 2017 Una altra conseqüència de la nevada és la suspensió dels judicis previstos per avui als jutjats d’Ibi i a Alcoi. El mal estat de les carreteres impedeix l’arribada de les parts. Així nevava a Ibi a primera hora del matí. Vídeo de Pedro Gómez (@pedro92gomez): A mesura que passen les hores, augmenten els problemes per circular per les carreteres de la Vall d’Albaida, l’Alcoià, el Comtat, les Marines o la Costera. En aquest enllaç hi ha la llista actualitzada de l’estat en què es troben. La neu provoca molts problemes a les carreteres. Estan tallades l’A7, km 429-482 i la CV-81, km 35-22. Amb restricció per a vehicles pesants:: CV-800, CV-81 Ontinyent, CV-70 Alcoi, CV-770 La Vila Joiosa, CV-795 Banyeres de Mariola, CV-801-802 Ibi. A Ontinyent, els bombers han hagut de rescatar quatre persones que havien quedat atrapades dins un vehicle en la CV-81. Albaida i Ontinyent són dues de les poblacions més afectades per la nevada. Fins i tot en alguns casos es necessiten cadenes per a circular-hi. ACTUALITZACIÓ de l'estat de les carreteres i de la situació en general a les 9:48. #albaida #onadadefred #neu pic.twitter.com/tHrAOYOXDp — Ajuntament d'Albaida (@AjAlbaida) January 19, 2017 La neu continua fent acte de presència al País València a primeres hores d’aquest dijous, les comarques més afectades són la de la Vall d’Albaida, el Comtat i l’Alcoià. A primera hora ha caigut aiguaneu que més tard s’ha convertit en neu. A Bocairent, Ontinyent i Albaida s’han suspès les classes. Hi ha carreteres impracticables i altres prresenten restriccions. Alcoy en estos momentos cubierto por un manto de nieve. #Alcoy @tiempobrasero @avametpred @ElTiempo_tve @informativost5 @AEMET_CValencia pic.twitter.com/FBGxMz33jB — Pedro (@pedro92gomez) 19 de gener de 2017 Estan tallades l’A7, km 429-482 i la CV-81, km 35-22. Amb restricció per a vehicles pesants:: CV-800, CV-81 Ontinyent, CV-70 Alcoi, CV-770 La Vila Joiosa, CV-795 Banyeres de Mariola, CV-801-802 Ibi. La previsió manté que a llarg del dia d’avui la cota de neu oscile entre els 300 i els 500 metres en el litoral de les comarques del sud de València i nord d’Alacant. En alguns casos, el gruix de neu pot arribar als 25 centímetres. L’agència de meteorologia ha actualitzat els avisos: 19/01 06:33 #AEMET actualiza #avisos en C. Valenciana. Activos hoy. Nivel máx rojo +info https://t.co/8qVmJoUFoM pic.twitter.com/zFiIJRq67B — AEMET_C. Valenciana (@AEMET_CValencia) January 19, 2017 Des de la pàgina ‘Ontimet’ es pot seguir la nevada en directe: S'intensifica la nevada a Ontinyent i baixa la temperatura fins els 0,4ºC. EN DIRECTE CÀMERA WEB. https://t.co/qHmPPazjdI — Ontimet (@ontimet) January 19, 2017

Summary: La neu s’acosta a la ciutat de València


Pedro Sánchez podria ser president d’Espanya des de fa mesos. Va guanyar les eleccions del 28 de maig sense majoria absoluta, però podia pactar amb Podem i, amb el suport parlamentari del PNB i ERC, configurar un govern d’esquerres que abordés la reforma territorial de l’estat i obrís un diàleg amb el govern de Catalunya per a pactar una sortida al conflicte. Res més lluny de les seves intencions. La mateixa nit electoral, els militants socialistes eufòrics concentrats davant la seu de Ferraz cridaven ‘amb Rivera no!’, però ell tenia una altra idea al cap: el pacte amb Ciutadans per a fer un govern de centre nacionalista espanyol. Una idea avalada pels poders fàctics de l’estat, que demanaven un govern d’ordre per a salvar la unitat d’Espanya. El cap del PSOE va acceptar el joc que li marcava l’Íbex 35 i va buscar el suport de Ciutadans, un partit creat per dividir Catalunya pels mateixos poders fàctics que havia de ser la crossa del PSOE o del PP a Madrid. Però un Albert Rivera embriagat pels resultats va creure que, en lloc de crossa del PSOE, podia esdevenir el dirigent de la dreta espanyola, rellevant el PP en aquesta funció. Un error letal. La fotografia de la plaça Colón de Madrid amb les tres dretes no era per a convertir-lo en cabdill de la dreta espanyola, sinó per a rearmar un PP ferit pels escàndols de corrupció. La bandera espanyola serveix per a tapar la corrupció dels partits estatals. També del PSOE. Aquesta setmana, la justícia espanyola ha decidit d’ajornar la sentència del cas dels ERE, en què hi ha implicats dos ex-presidents socialistes de la Junta d’Andalusia, Manuel Chaves i José Antonio Griñán, fins passades les eleccions per no perjudicar les expectatives de Sánchez. El dirigent socialista va fer veure durant mesos que negociava amb Podem un govern d’esquerres, però no feia sinó anar dinamitant-lo cada setmana, fins al punt d’humiliar la formació de Pablo Iglesias. Podem volia un govern de coalició, però el PSOE s’hi negava. Primer, l’excusa era que Iglesias no podia ser al consell de ministres. El dirigent de Podem va fer un pas enrere i va posar en evidència Sánchez. Després, l’excusa va ser que no podia governar amb un partit que defensava el referèndum, i Podem va renunciar al referèndum. Finalment, el PSOE va posar damunt la taula l’excusa de debò: no podia fer un govern amb qui podria criticar la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els dirigents independentistes que havia de sortir a la tardor. L’estat per damunt de la democràcia. Aquest va ser el fil que va fer servir Sánchez per a enterrar un govern d’esquerres. Tampoc no va aconseguir de doblegar Ciutadans, perquè Albert Rivera es va negar a pactar. Va ser l’inici del seu final. Formalment, Ciutadans és un partit liberal, però a la pràctica té moltes similituds amb l’extrema dreta, més que el PP, que és un partit molt conservador però sistèmic. Sánchez es va quedar sol, però és un home que no té por dels reptes difícils. Al seu dia, va fer un torcebraç amb la direcció del PSOE i el grup Prisa per no doblegar-se al PP. És un home dur, amb somriure de dentífric, però li agrada jugar fort, al tot o res. Aquesta vegada, ha decidit de jugar a la ruleta russa. Les enquestes favorables de l’estiu han anat canviant de color amb la tardor, i els escons han començat a caure com les fulles dels arbres. Encara no s’ha fet fosc del tot i el PSOE continua encapçalant els pronòstics demoscòpics, però amb el PP trepitjant-li els talons. A les portes de la campanya, la incertesa sobre quin serà el partit més votat el 10 de novembre, o amb més escons, és molt gran. La campanya ultranacionalista que ha fet el PSOE, l’ha deixat sense socis a Catalunya, però tampoc no els cerca. El PSOE cerca els escons de Ciutadans, en caiguda lliure a tot l’estat. Per aconseguir-los, ha fet, probablement, la campanya més agressiva contra l’independentisme que ha fet mai, avalant la repressió, negant qualsevol sortida dialogada i, fins i tot, introduint la censura a internet, en un acte que l’acosta a la dictadura xinesa. La raó d’estat per damunt la democràcia. És l’axioma amb què funciona la política espanyola de fa anys i el PSOE l’executa a la perfecció. Fins i tot, si cal renunciar als seus principis, com el del federalisme, ho fa, però el torna a recuperar perquè el PSC el necessita per poder fer veure a Catalunya que té una alternativa al jacobinisme de Ferraz. La campanya electoral d’una setmana difícilment variarà els pronòstics demoscòpics. Diumenge que ve, ningú no tindrà majoria absoluta per a governar Espanya, però la tendència que s’ha anat imposant aquests darrers mesos és un gran pacte d’estat entre el PP i el PSOE, que doni estabilitat i permeti de fer govern. No necessàriament ha de tenir forma de coalició. El procés català serà l’excusa per a justificar una involució democràtica que afectarà Catalunya, però la retallada de drets i llibertats serà a tot l’estat espanyol. La sentència del Suprem espanyol condemnava independentistes, però retallava drets de tots els ciutadans de l’estat. És una dinàmica que no té aturador, perquè en això hi ha consens tant al PP com al PSOE. Només falta que Vox faci un bon resultat per acabar de donar l’empenta definitiva. Catalunya ha estat l’ase dels cops on els partits espanyols han abocat totes les seves impotències.

Summary: Sánchez juga a la ruleta russa


‘Volem posar Alcoi en el mapa del modernisme del país’ explica Lorena Zamorano, regidora de Patrimonio i Turisme. Al tombant del segle XX, la vila va ser un dels focus principals d’industrialització del país i, com a fruit de l’enriquiment de les classes benestants, entre 1906 i 1910 el poble es va omplir d’edificis modernistes. N’hi ha de tota mena, però sobretot predominen cases de la burgesia, edificis d’habitatges, cotxeres, clubs privats, fàbriques i mausoleus. Per això el municipi ja fa uns quants anys que forma part de la Ruta Europea del Modernisme i aquesta setmana farà un pas més en la difusió d’aquest patrimoni: s’inaugura la Fira Modernista. El certamen durarà una setmana i arrencarà dilluns amb rutes guiades, jornades de portes obertes, exposicions, tallers i conferències. I en arribar el cap de setmana, a la plaça de la Glorieta s’hi farà la fira pròpiament dita, que permetrà de viatjar fins a començament del segle XX amb tot de recreacions històriques: balls i jocs de l’època, un casament i, fins i tot, una manifestació sufragista. ‘Per nosaltres és tan important la part festiva com donar un context històric adequat, i per això la programació combina aquestes dues parts: recreacions històriques i tallers, debats i conferències’, explica Zamorano. També diu que per idear la fira modernista d’Alcoi s’han inspirat en el model de les que es fan al Principat, sobretot en la de Terrassa. ‘Alcoi i Terrassa són dues ciutats que arran de la industrialització van viure un creixement paral·lel i per això sempre han mantingut molts vincles. Si Terrassa és la Manchester catalana, Alcoi és la del País Valencià’, explica. ‘Per mitjà del modernisme es pot explicar el procés d’industrialització d’Alcoi’, diu. Però, a més, el modernisme alcoià té un seguit de particularitats: es va desenvolupar relativament tard, entre 1906 i 1910, i principalment va sortir de la ment de dos arquitectes locals, Timoteo Briet i Vicent Pascual. El primer seguia un estil proper al secessionisme vienès i el segon, que es va formar a Barcelona, s’aproximava al modernisme català i a l’art noveau. A més, Pascual va estar molt implicat en el desenvolupament de la vila en aquella època: va ser arquitecte municipal i batlle. Per tots aquests motius, la fira d’enguany està dedicada a la seva figura. El patrimoni d’Alcoi més enllà dels Moros i Cristians ‘Tothom coneix Alcoi per les festes de Moros i Cristians, però hi ha moltes més coses: estem enmig de dos parcs naturals i tenim tot aquest patrimoni modernista per descobrir’, explica la regidora de cultura. Per això, l’ajuntament fa un doble esforç per a impulsar el llegat modernista de la vila i, alhora, desestacionalitzar el turisme.

Summary: Alcoi, la Manchester valenciana


Viena Edicions publica La mona de l’assassí, una novel·la de viatges i aventures sobre l’amistat entre un mariner i una mona. Es tracta d’una novel·la de l’escriptor i il·lustrador suec Jakob Wegelius, que ha traduït Elena Martí directament del suec. Adreçada sobretot a un públic juvenil és, de fet, literatura per a lectors de totes les edats. L’obra conté dibuixos del mateix autor, que són una delícia. Llegiu-ne un fragment. L’editora de Viena Isabel Monsó ens parla de l’obra i de com encaixa en el catàleg: ‘Fins ara, a la col·lecció El jardí secret de Viena havíem publicat únicament traduccions de clàssics infantils i juvenils, novel·les especialment adreçades a un públic jove (encara que ens consta que som molts els adults que ens ho passem molt bé llegint-les), que s’havien escrit i publicat fa quaranta, cinquanta o fins i tot cent anys, però que no s’havien editat mai en català. És el cas d’Un ós anomenat Paddington o de La teranyina de la Carlota, per posar dos exemples prou coneguts. Però quan vam descobrir La mona de l’assassí, de l’escriptor i dibuixant suec Jakob Wegelius, publicada al seu país el 2014, vam decidir que havíem de fer una excepció i incloure’l a la col·lecció. És una història d’aventures, molt bona i molt ben escrita, la protagonista i narradorade la qual és una mona que ha de demostrar que el seu amic és innocent d’un crim del qual ha estat acusat injustament. La mona, com veureu a la novel·la, no parla, però sí que sap escriure (i molt bé!) i té moltes més habilitats (per exemple, és una gran jugadora d’escacs i una mecànica excel·lent) que l’ajudaran a arribar fins on sigui per demostrar la innocència del seu amic. La història comença a Lisboa, al barri de l’Alfama, a ritme de fado, passa per tot el Mediterrani i arriba fins a l’Índia, on la Sally Jones, que és com es diu la mona, trobarà respostes. El relat té tots els ingredients de les grans històries d’aventures de Jules Verne: viatges, traïcions, amistats insospitades, intriga, exotisme i, per sobre de tot, una missió que la Sally Jones ha de complir com sigui: demostrar la innocència del seu amic. Per una altra banda, la novel·la va acompanyada d’unes magnífiques il·lustracions a una tinta del mateix autor, Jakob Wegelius, que ja havia publicat anteriorment un còmic amb aquests mateixos personatges, La llegenda de la Sally Jones (que no s’ha publicat encara en català). Que La mona de l’assassí hagi obtingut premis tan prestigiosos en literatura infantil i juvenil com ara el Premi August 2014, el Premi del Consell Nòrdic 2015 i, recentment, el Deutsche Jugendliteraturpreis 2017, confirma que aquest és un llibre que ha captivat molts lectors i que la Sally Jones té, a hores d’ara, seguidors arreu del món. I estem convençuts que a casa nostra passarà exactament això mateix. A tots els qui l’hem llegit fins ara, en la traducció del suec d’Elena Martí, la Sally Jones ens ha robat el cor.’

Summary: Avançament editorial: ‘La mona de l’assassí’ de Jakob Wegelius


Una vintena d’individus van irrompre ahir a la tarda, encaputxats, vestits de negre i amb botes militars a la platja de Canet de Mar (Maresme) per retirar les creus grogues que havia col·locat el CDR d’aquest municipi en homenatge als presos polítics i als exiliats. S’hi podien llegir paraules com ara ‘Drets Humans’, ‘llibertat’, ‘república’ o ‘respecte’. Els assaltants eren un grup d’ultres, pràcticament tots identificats ja, que havien perpetrat més incidents a la comarca, però que ahir van anar un pas més enllà i agrediren la gent que mirava d’aturar-los. Hi va haver cinc ferits. La major part dels mitjans espanyols ha presentat avui els fets com si es tractés d’una ‘topada’, un ‘enfrontament’, ‘tensió’, entre independentistes i no independentistes a causa de les creus grogues. Així, per exemple, ho explicaven al canal 24 Horas de TVE. ‘Són enfrontaments que es produeixen entre persones que han col·locat les creus grogues com a símbol de suport als presos preventius i persones que prenen el sol i que no volen que les platges siguin plenes de creus grogues.’ En les imatges es veuen uns individus de negre i uns altres amb estelades que sembla que topen entre ells. Un dels testimonis dels fets és el fill de l’home de vuitanta-dos anys que fou agredit al coll amb una creu. En Joan té 82 anys. Avui, ha estat agredit per un grup de 20 feixistes a Canet de Mar. Han estat identificats i, sorpresa, la majoria són militants de @CiutadansCs. Alguna cosa a dir, @InesArrimadas? pic.twitter.com/6bzPQSlput — Clara 🎗 (@littlenayade) May 21, 2018 Condemno enèrgicament la violència viscuda, aquesta tarda, a Canet de Mar contra activistes que reclamaven la llibertat dels presos polítics. Tot el meu suport als ferits. Estic a la disposició de l’alcaldessa @BlancaArbell pic.twitter.com/5TvYQreedz — Montse Candini🎗 (@montsecandini) May 21, 2018 El seu fill explica a VilaWeb que ahir al matí un grup de tres o quatre persones va anar a la platja per mirar de retirar les creus. Però els qui eren allà en aquell moment els van cridar l’atenció i van acabar anant-se’n. ‘Després, a dos quarts de quatre de la tarda, va venir un grup d’una quinzena de persones, vestides de negre i amb passamuntanyes. Un altre grup que els acompanyava, de cinc o sis persones vestides amb estelades, va romandre al passeig, esperant. Una vegada el grup més nombrós va haver retirat les creus, els que anaven amb les estelades van entrar a la platja i van fer veure que s’esbatussaven amb els vestits de negre.’ I avisa que en aquest grup hi ha alguns individus que ja han comès més incidents. ‘Un és un porter de discoteca que anava vestit de paramilitar. I un altre anava vestit amb l’estelada’, afegeix. ‘Els qui van causar incidents van ser ells. Nosaltres no vam atacar-los. El meu pare i una dona van intentar retenir les creus i impedir que se n’enduguessin. Fou aleshores que un home que duia sis o set creus que acabava de treure, en va agafar una i va clavar un cop al coll al meu pare.’

Summary: Els ultres de Canet es van vestir amb estelades per simular un enfrontament, segons un testimoni


El maig del 2000 l’Institut Clay de Matemàtiques va escollir una llista de set problemes i els va batejar com «els problemes del mil·lenni». Trobar la solució a aquests problemes és un dels objectius del món de les matemàtiques actualment i, a més, té un al·licient afegit: un premi d’un milió de dòlars. El número de primavera de la revista Mètode, Els problemes del mil·lenni, ens endinsa en alguns d’aquests reptes i ens anima a conèixer la resta. L’encarregat de coordinar aquest monogràfic és Sergio Segura de León, llicenciat i doctor en Matemàtiques per la Universitat de València. El número reuneix les signatures de Pilar Bayer, Xavier Mora, Vicente Muñoz i María Teresa Lozano. A més, trobem una entrevista a Louis Nirenberg, professor de matemàtiques de la Universitat de Nova York i premi Abel 2015. Tot això acompanyat de les fotografies d’Ana Yturralde, la responsable de reflectir el repte al qual s’enfronten els matemàtics davant enigmes encara per resoldre. Del laboratori als tribunals El número 93 de Mètode inclou també una entrevista a Maria Blasco, directora del Centre Nacional d’Investigacions Oncològiques, i una conversa amb Jean Bricmont i Richard Dawkins. També s’hi troba l’article «Del laboratori als tribunals», on Cristina Junyent vincula la biologia molecular amb la genètica forense. A més, Jordi Miralda fa una revisió crítica sobre l’obra lul·liana, i viatgem amb Enric Marco, Julián Blanco i José Luis Gasent a l’infern del sol. La revista recull també un article de Guillermo Mateu, Lucas Monzani i Roger Muñoz sobre el paper del cervell en les decisions financeres, i una tribuna de Rafael Crespo, vicerector d’Estudis de Postgrau de la Universitat de València i llicenciat i doctor en Matemàtiques per la mateixa institució, que ens recorda la idoneïtat d’aquest número tot coincidint amb el cinquanta aniversari de la creació dels estudis de matemàtiques a València. Què és Mètode?

Summary: Un número dedicat als problemes del mil·lenni


Les negociacions per la investidura de Pedro Sánchez arriben als moments de més intensitat i els partits comencen a posar en pràctica sengles tàctiques per afavorir els seus interessos. Ahir al matí el dirigent d’Unides Podem, Pablo Iglesias, feia pressió sobre ERC i demanava una investidura abans de Nadal: ‘Després crearia inquietud i malestar’, deia. A la tarda el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, completava la tenalla demanant ajuda al PP. Això el dia abans que ERC i el PSOE facin la segona reunió al congrés espanyol. ERC manté el no a Sánchez després de la primera reunió amb el PSOE Parlant de la negociació amb ERC, Sánchez va fer una amenaça subtil: va dir que el desblocatge de la situació ‘depèn de totes les forces polítiques’ i va allargar la mà directament al PP: ‘Ningú no demana a cap partit que renunciï a ser alternativa’, va dir Sánchez, que no està disposat a fer unes terceres eleccions ERC de bon matí havia marcat la seva posició, i hi va respondre d’Iglesias, que va voler pressionar marcant el termini per a arribar a un acord per Nadal. ‘A nosaltres el temps no ens preocupa, ens interessen els continguts i per això negociarem amb fermesa, amb voluntat d’entendre’ns, perquè hi hagi una mesa de negociació política entre dos governs on es puguin fer totes les propostes, i que tingui garanties i calendari’, va dir Aragonès. Les tres línies vermelles que allunyen ERC i el PSOE abans de la reunió sobre la investidura de Sánchez El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, es va pronunciar en la mateixa línia, sense descartar cap opció: ‘Necessitem crear un bon instrument’, va dir. I afegí: ‘Un bon acord és incompatible amb la pressa. Per la pressa no ens podem avançar a coses que després pagaríem.’ JxCat i PSOE es reuniran avui per primera vegada després de les eleccions espanyoles del 10 de novembre per parlar de la investidura, segons que van confirmar fonts de JxCat la setmana passada. Serà a les quatre de la tarda al congrés espanyol. Per part de JxCat hi haurà Laura Borràs i Míriam Nogueras i l’equip negociador del PSOE serà encapçalat per Adriana Lastra.

Summary: PSOE i Unides Podem collen ERC abans de la segona reunió


El documentari de Netflix sobre el procés independentista a Catalunya porta el títol de ‘Dos Cataluñas’ i s’estrenarà la tardor vinent a tot el món en aquesta plataforma de vídeos, amb un públic potencial de més de cent milions d’espectadors. Avui, al Docs Barcelona, se n’ha pogut veure un tast, els primers vint-i-cinc minuts, una arrencada trepidant amb imatges impactants de la brutalitat policíaca contra els votants de l’1-O, de les mentides del ministre Dastis a la BBC provant de fer veure que tot allò evident –els cops de porra, les puntades de peu, les empentes, les pilotes de goma de la policia espanyola– no era veritat. Amb imatges de les manifestacions multitudinàries de l’últim Onze de Setembre; amb entrevistes als protagonistes de l’última campanya electoral, la del 21-D; acompanyades de desenes de testimonis i de l’anàlisi d’una vuitantena d’intel·lectuals, juristes, politòlegs, periodistes, polítics… La projecció de les primeres imatges del film s’ha fet a l’auditori del CCCB, on han estat presents també un dels directors del film, Álvaro Longoria, i el productor Rafael Portela. Tots dos han respost durant una bona estona les preguntes i les curiositats del públic. Es confessaven emocionats pel fet de projectar per primera vegada algunes de les imatges del documentari, i pel fet de fer-ho a Barcelona, a Catalunya, on són conscients de l’impacte que causen. Per què aquest títol, ‘Dos Cataluñas’? La resposta no ha quedat del tot clara, i s’han referit a la dificultat que havien tingut per a reflectir en dues paraules el sentit del documentari. Ara, segons que ha explicat Longoria, el visionament del film permetrà de desmuntar el titular mateix, perquè, tot i que ‘la política tendeix a compartimentar totes les opinions que hi ha a Catalunya en dos blocs, la realitat no és aquesta, i així s’explica’. El codirector de ‘Dos Cataluñas’, Álvaro Longoria, al CCCB. Fotografia: ACN. Per als assistents a la projecció d’avui, era inevitable escrutar cadascuna de les imatges d’aquests primers vint-i-cinc minuts per veure com explicava els fets, a quines veus donava més pes, si afavoria més l’independentisme o l’unionisme. Hi ha veus de tota mena, tant d’unionistes com d’independentistes. En el documentari n’hi haurà més de vuitanta; avui n’hem vistes una desena, com les de Carles Puigdemont, Inés Arrimadas, Elsa Artadi, Andrea Levy, Xavier Domènech, Ada Colau, Miquel Iceta, Raül Romeva, David Fernàndez, l’ex-cap de gabinet de Mariano Rajoy Jorge Moragas; el director de VilaWeb, Vicent Partal; el corresponsal de The New York Times a l’estat espanyol Raphael Minder, els periodistes John Carlin, Antoni Bassas, Iñaki Gabilondo, Xavier Vidal Folch i José Antonio Zarzalejos i el politòleg Pablo Simón. Però els autors defugen que hagin volgut cercar un equilibri ni anar amb el cronòmetre a la mà calculant el temps que parlen els qui defensen una posició i els qui en defensen una altra. Expliquen que han mirat d’aprofundir en els fets i d’explicar-los tan bé com han pogut. Per això reconeixen que han hagut de fer un esforç per deixar de banda les seves opinions i els seus apriorismes sobre la qüestió i fer totes les entrevistes i encarar el rodatge amb una mentalitat oberta i disposats a escoltar. ‘Havíem de deixar les opinions aparcades, que no ens condicionessin, escoltar, obrir la ment, que tothom parlés. I segur que la nostra opinió, al final del procés, deu haver canviat’, explicava Longoria. Una de les escenes que més recorda el director és de Carles Puigdemont. Són amb ell a Brussel·les, enregistrant-lo per al documentari, i es prepara per entrar en directe en una connexió amb un míting multitudinari. ‘Es tanca en una habitació molt petita, fa el seu discurs davant la pantalla, acaba, i torna a la seva realitat, al seu aïllament. Veiem què passa allà, i alhora tenim un equip al lloc on es fa el míting, i contrastem una realitat i l’altra. Va ser molt impactant.’ Com comença el film? L’arrencada del film és trepidant. Comença amb imatges de la manifestació de l’Onze de Setembre de l’any passat, amb la gentada cantant ‘Els segadors’. Són imatges enregistrades per usuaris de xarxes socials, com ara els primers segons d’aquest vídeo: Passa de seguida a un tens debat parlamentari entre Carles Puigdemont i Inés Arrimadas, a l’aprovació de la llei del referèndum i, tot seguit, a un recull d’imatges impactants de la violència policíaca de l’1-O. N’hi ha de diversos llocs, però es concentren en la brutalitat contra la gent aplegada al col·legi Verd de Girona, amb vídeos recollits, novament, pels testimonis dels fets. Com ara aquest: Tot seguit, les imatges de Dastis provant de fer creure a la BBC que aquella violència va ser mentida mentre a la pantalla se’n projectaven imatges… Després, la proclamació de la independència al parlament i la convocatòria de les eleccions del 21 de desembre per part de Rajoy fent ús del 155. I és aquí on l’equip de rodatge s’introdueix de ple en la dinàmica de la campanya, acompanyant els candidats de les diverses formacions, entrevistant-los, i combinant les entrevistes amb la visió més analítica dels diversos experts consultats. Per començar, fan un breu retrat de Puigdemont mitjançant declaracions seves i les d’altres polítics i analistes; i tot seguit, fan igual amb Arrimadas, proposant un joc d’oposicions: els uns i els altres, Puigdemont i Arrimadas, blanc i negre… Les ‘Dos Cataluñas’. El començament és molt dual, de molta oposició, tot i que els autors diuen que el documentari tindrà molts matisos i prismes. Aquesta part inicial projectada al Docs Barcelona acabava amb unes reflexions sobre l’origen de la catalanofòbia a Espanya, sobre l’animadversió d’una gran part dels espanyols a tot allò català. La continuació es podrà veure a partir de la tardor. El relat dels fets acabarà amb la investidura de Quim Torra. La data exacta de l’estrena depèn de Netflix, que ha estat supervisant en tot moment el projecte. El productor Rafael Portela agraïa la llibertat creativa amb què han pogut treballar. ‘És meravellós tenir un canal que et vagi donant la seva opinió i dient què vol el seu espectador’, ha afegit. A qui pot fer mal? Tenir la marca de Netflix els ha obert moltíssimes portes i els ha donat facilitat a l’hora d’accedir a la gran majoria dels protagonistes. Tots? No. Van voler entrevistar Mariano Rajoy i Soraya Sáenz de Santamaría, però les seves peticions ni tan sols van tenir resposta. El documentari sembla que no pren partit per cap posició, que mira de fer parlar tothom. No hi ha cap veu en off. Però pot ser que molesti més a l’unionisme, perquè justament es fa una exposició dels fets, amb un esforç de fidelitat a la realitat i amb una projecció mundial. Un dels assistents els ha etzibat aquesta pregunta: ‘Sou conscients del gran favor que feu a l’independentisme difonent-lo a un públic de cent milions d’espectadors?’ I ells han respost: ‘Els fets que es van esdevenir ja van arribar a tot el món, on hi ha un interès per saber què ha passat. No és cap favor a l’independentisme, sinó que la realitat és així.’

Summary: El documentari de Netflix sobre el procés: un començament d’impacte per a un públic d’abast mundial


El govern espanyol ha retirat el recurs contenciós administratiu que s’havia interposat contra el decret aprovat pel govern de les Illes Balears que regulava la capacitació lingüística del personal del Servei de Salut, segons que informa en un comunicat la delegació del govern espanyol a les Illes. Aquesta retirada, diu el comunicat, es fa ‘a partir de la voluntat política expressada pel nou govern d’Espanya i de les converses amb el govern de les Illes Balears’. El decret estableix que tots els professionals es puguin presentar a les oposicions sense l’obligació d’acreditar el coneixement del català, però que, una vegada hagin guanyat la plaça, tenen un termini de dos anys per a obtenir el certificat si volen optar a la carrera professional i els processos de mobilitat. El nivell exigit pels metges i infermers és el B1, mentre que el dels auxiliars i zeladors és l’A2. Algunes entitats nacionalistes, encapçalades per Obra Cultural Balear, han criticat el decret, que consideren insuficient.

Summary: El govern espanyol retira el recurs contra el català a la sanitat pública de les Illes


El president de Foment del Treball, Joaquim Gay de Montellà, proposarà a la junta de la patronal, que es farà avui a la tarda, la suspensió temporal d’un any de drets i obligacions de la patronal Cecot. Montellà fa aquesta proposta en comptes de l’expulsió, que també és una opció damunt la taula. ‘Per a mi no és positiu, perquè com a president vull sumar, però no es pot castigar el model, l’esperit i la marca de Foment del Treball’, ha dit Gay de Montellà, que ha afegit que potser el comitè no accepti aquesta mesura i aprovi directament l’expulsió de Cecot. En el cas que s’aprovi aquesta suspensió, ha recordat que Cecot farà eleccions el 2017 i que en aquest any tornarà a tractar amb el nou president de la patronal terrassenca el camí que vol seguir. ‘Però si no compleix i no vol complir, se l’ha de donar de baixa’, ha afegit. El president de Cecot, Antoni Abad, va anunciar dimecres que presentaria la seva candidatura per a presidir Foment del Treball a les eleccions previstes el 2018, per ‘obrir més l’entitat i donar espai a la participació de tots aquells que vulguin aportar idees i projectes que siguin beneficiosos per a les empreses i el conjunt de la societat’. Abad vol deixar enrere les estructures verticals ‘ineficients’ perquè Foment del Treball sigui ‘la casa de tots’. Conflicte L’octubre de l’any passat, el comitè executiu de Foment del Treball va acordar d’encarregar a la Comissió de Règim Intern de la patronal un informe sobre si la configuració i les actuacions de Cecot entraven en conflicte amb els estatuts de la patronal. Mig any després, la junta directiva de Foment va aprovar unes normes de funcionament que obliguen les organitzacions territorials a consultar qualsevol actuació que pretenguin fer fora de la seva àrea d’influència.

Summary: Gay de Montellà proposa l’expulsió temporal de Cecot de Foment del Treball


L’eurodiputat d’ERC-NECat-SI Ernest Maragall ha demanat a Artur Mas ‘que no sigui obstacle’ i que romangui ‘dotze o divuit mesos’ a l’espera. En un parell de piulets a Twitter, Maragall, impulsor de Moviment d’Esquerres (que forma part de Junts pel Sí), ha dit de la CUP que és ‘una esquerra necessària que no cedeix fàcilment’. Maragall ha dit: ‘Tenim una esquerra necessària i que no cedeix fàcilment (CUP). Ara toca a Mas de mostrar que no és un obstacle i que sap jugar a present i a futur. Si la CUP accepta el programa bàsic de Junts pel Sí, com sembla, no ha de ser impossible d’acordar govern de país, amb Mas a l’espera per dotze o divuit mesos’. Tenim una esquerra necessària i que no cedeix fàcilment (CUP). Ara toca a Mas mostrar que no és obstacle i que sap jugar a present i a futur — Ernest Maragall (@ernestmaragall) November 30, 2015 Si CUP accepta programa bàsic Junts pel Sí, com sembla, no ha de ser impossible acordar govern de país, amb Mas a l'espera per 12 o 18 mesos — Ernest Maragall (@ernestmaragall) November 30, 2015

Summary: Ernest Maragall demana a Mas ‘que no sigui un obstacle’


Fa temps que els videojocs són un dels regals estrella el dia de Reis, especialment entre la mainada i el jovent. No obstat això, no tenen gaire bona fama. Són moltes les veus que n’alerten dels perills i de les conseqüències de fer-ne un mal ús: hàbits sedentaris, addicció, aïllament, integració de valors violents i sexistes, etc. Què cal tenir en compte, doncs, a l’hora de regalar un videojoc aquestes festes? Segons el pedagog Jordi Puig, cal parar atenció al valor que hi ha darrere de cada videojoc: ‘No tots són masclistes o violents, i si el nostre fill en vol un que ho sigui, hem de mantenir-nos ferms i saber dir que no.’ Més enllà de l’entreteniment ‘És important que els videojocs, a més d’entreteniment, ofereixin aprenentatge’, explica Puig. ‘Són especialment positius aquells que permeten emprar el pensament matemàtic o obliguen a traçar estratègies.’ Seria el cas de títols com Age of Empires, considerat un dels millors jocs en aquesta categoria. A més, els videojocs tenen altres avantatges que poden ser útils per al futur: exerciten l’habilitat visuoespacial –de moviment en un espai abstracte–, necessària, per exemple, per als arquitectes. Així doncs, poden esdevenir una meravellosa eina per a combinar diversió, exercici cognitiu i fins i tot exercici físic. Malgrat que sovint es pensa que sedentarisme i videojocs van de la mà, títols tan populars com Wii Sports, Wii Fit, Move Fitness, Just Dance o Dance Central també fomenten l’exercici físic, sigui amb la gimnàstica o la dansa. Els clàssics, una opció segura No cal fer una cerca gaire exhaustiva per a comprar videojocs ‘blancs’ o educatius, perquè els clàssics sempre funcionen. Jocs com Zelda, Super Mario Bross, Minecraft, Simcity o Puyo Puyo Tetris ajuden a desenvolupar les capacitats estratègiques dels joves. ‘Tot allò que estigui relacionat amb construir, siguin empreses, imperis o models de ciutat, és positiu’, opina Puig. En els dos primers casos, les aventures del protagonista obliguen, moltes vegades, a utilitzar l’enginy; a Simcity, el jugador ha de construir ciutats; i a Minecraft, col·locar blocs. L’últim joc és una nova versió –més complexa– del mític joc dels vuitanta. Els videojocs moderns també poden tenir aquests valors. És el cas dels populars Sims, que ofereixen la possibilitat de dissenyar, construir i mantenir una casa, o de Cities: Skylines, que també permet construir ciutats. Més jocs que poden ser interessants en aquest sentit són els de futbol, com FIFA o Pro Evolution Soccer, ja que permeten fitxar jugadors i gestionar l’economia del club com ho faria el mateix president, cosa que també es pot considerar estratègia. I com saber si un videojoc té valors positius? Tant els fòrums com les pàgines especialitzades i els canals de YouTube contenen molta informació sobre cada joc que surt al mercat. A les botigues físiques, a més, és fàcil comprovar a la caràtula si el videojoc conté sexe o violència i a partir de quina edat és adequat. La norma de la mitja hora Encara que els joves passin l’estona amb videojocs educatius, cal regular-ne l’ús perquè també dediquin temps a altres activitats, com la lectura o l’esport. ‘Si juguen mitja hora, convé que dediquin uns altres trenta minuts a llegir un llibre’, aconsella Puig. ‘És la pedagogia de l’equilibri.’ Un altre hàbit saludable pel que fa al consum de tecnologia és el de fer-la servir en públic i no reclòs a l’habitació, per tal que els pares puguin supervisar a què juga i com. Si, a banda dels videojocs, encara hi ha dubtes de què regalar als fills, Puig assenyala els jocs de taula com una molt bona opció que mai no passa de moda: ‘L’equilibri ideal seria regalar un videojoc, un joc de taula i una pilota.’

Summary: Videojocs: una eina educativa més?


El govern ha aprovat de nou l’obertura de les delegacions a l’Argentina, Mèxic i Tunísia que el TSJC va suspendre cautelarment arran d’un recurs del ministeri d’Ministeri d’Afers Estrangers espanyol. El consell executiu ha tirat endavant tres nous decrets perquè les oficines puguin tornar a entrar en funcionament, i ha actualitzat les seves funcions, substituint així el decret inicial de creació de les oficines, que és el que està suspès cautelarment. El mes de setembre el govern ja va fer un procés similar per blindar les delegacions del Regne Unit i Irlanda, Alemanya, els Estats Units, Itàlia, Suïssa i l’estat francès, també denunciades pel ministeri, aprovant la seva reobertura post-155 en sis decrets separats i no en un de sol, com inicialment. Consolidació de l’acció exterior El govern pretén amb l’aprovació dels nous decrets ‘consolidar la xarxa de representació a l’exterior i la presència de Catalunya a l’Amèrica Llatina i al Magrib’. La Delegació a l’Argentina facilitarà la representació institucional tant al país com a l’Uruguai, així com al conjunt del con sud, per facilitar ‘la prospecció al Paraguai i Xile’. A l’Argentina, la Generalitat ja hi va tenir delegació entre el 2009 i el 2011. La Delegació de Mèxic representarà Catalunya als Estats Units Mexicans i també assumirà el mandat de prospecció als països de l’Amèrica Central. Finalment, la Delegació a Tunísia tindrà la seu a la capital, Tunis, i potenciarà la presència institucional del govern al nord de l’Àfrica, amb l’objectiu també de facilitar les relacions amb països com Algèria o el Marroc.

Summary: El govern aprova l’obertura de les delegacions a l’Argentina, Mèxic i Tunísia suspeses pel TSJC


Escolteu què diu l’editora Laura Huerga, coautora del llibre Tu, calla! Sobre el dret a la llibertat d’expressió i manifestació: ‘Explicar els nostres drets, els drets que tenim com a ciutadans, sembla una cosa òbvia, però no ho és i és fonamental fer-ho. Perquè sovint donem per fetes coses que no ho són. Un fet bàsic és que els ciutadans han de tenir llibertat d’expressió per diferir de l’estat i les seves accions. Perquè si l’estat tria reprimir les opinions que no coincideixen amb les seves, aleshores, passem de tenir un estat democràtic a un estat autoritari.’ Valtònyc, Altsasu, els presos polítics i exiliats catalans, Pablo Hasél i molts altres que no han estat tan visibles són casos que mostren com, des del 2015, l’aprovació de la llei mordassa i l’enduriment del codi penal han fet créixer de manera exponencial els casos de censura i repressió dels drets fonamentals a l’estat espanyol. Aquest és el marc d’anàlisi triat per Laura Huerga i la traductora Blanca Busquets a Tu, calla!, un llibre que té per objectiu derogar la llei mordassa, no pas reformar-la com es proposa ara. El llibre no recull solament el gran ventall de casos que tenen en comú la retallada de drets fonamentals, sinó que també explica la manera com la societat civil (associacions i col·lectius) ha fet front i treballa per revertir aquesta situació i recuperar democràcia i drets fonamentals. Per això, en la presentació del llibre a la premsa, a Laura Huerga i Blanca Busquets les van acompanyar representants del PEN català i també d’Amnistia Internacional, que ha donat suport en la documentació del llibre, part de la qual ha estat responsable Busquets. Amnistia Internacional treballa sobretot per la llibertat expressió, la llibertat de manifestació pacífica i la llibertat de reunió. Segons que va explicar un dels seus portaveus, Dani Vilaró, hi ha hagut una clara regressió pel que fa a aquests drets fonamentals: ‘La publicació d’aquest llibre és una bona notícia perquè documenta una situació que les entitats que treballem qüestions de llibertat d’expressió, drets humans i drets fonamentals vèiem amb molta preocupació des de feia molts anys.’ Vilaró considera que aquest volum arriba en un bon moment, perquè coincideix amb el debat que tot just ara comença al congrés espanyol per a retirar tot allò que es va articular a partir del 2015. ‘Les conseqüències d’aquests tres anys han estat devastadores, hi ha hagut un impacte i una regressió clars en aquests drets fonamentals a l’estat espanyol’, va dir Vilaró. I va alertar de l’arbitrarietat policial. Amnistia Internacional ja té comptabilitzades més de 34.000 multes per situacions vinculades a la llibertat de reunió, manifestació i expressió. I en aquest apartat hi ha un nombre significatiu de multes a periodistes exercint la seva feina. També s’han denunciat més casos d’enaltiment del terrorisme aquests darrers anys que abans de la desaparició d’ETA. La conseqüència d’això és l’autocensura (per exemple, de rapers i artistes, que no volen que els acusin de terrorisme) i la desmobilització ciutadana. A Catalunya, la mobilització contra els presos polítics i exiliats no defalleix i la situació de repressió d’estat contra l’independentisme ha creat una sensibilització social creixent envers repressions i discriminacions de tota mena. Però també es constata que la repressió d’estat ha desmobilitzat una part de la societat, sovint la més desafavorida i de grups minoritaris en la lluita de drets socials, com l’habitatge digne i contra l’especulació i els desallotjaments. Perquè la repressió criminalitza la protesta i també criminalitza la pobresa. Segons Vilaró, entre el 2014 i el 2016 es van convocar 10.000 manifestacions menys. La repressió d’estat és, doncs, una eina de desmobilització ciutadana. Per contra, i això també ho recull el llibre Tu, calla!, contra la repressió i la censura d’estat, han nascut noves associacions i plataformes ciutadanes que hi planten cara, com No Callarem i d’altres de més recorregut com Novact (Institut Internacional per a l’Acció Noviolenta), que treballen per la recuperació d’aquests drets. Ambdues organitzacions van ser presents en la presentació del llibre i el van celebrar.

Summary: Quan es perden drets fonamentals cada dia que passa