La Fira Mediterrània és una oportunitat extraordinària per retrobar-nos amb les arrels, descobrir el potencial creatiu de la cultura popular i per adonar-nos-en que tradició és sinònim de modernitat, avantguarda, crítica i transgressió. Sota l’etiqueta ‘cultura popular i músiques del món’ la programació inclou disciplines com la música, la dansa, el teatre i el circ, entre d’altres. Hi actuen creadors consolidats i noves promeses i, el públic, pot assistir a espectacles de pagament i gratuïts que es fan a 18 espais de la ciutat. Durant quatre dies la ciutat es transforma en un aparador cultural que bull amb més de 300 activitats, 161 actuacions, d’escenari o de carrer, i un gran nombre d’estants promocionals. Aprofitar-ho al màxim pot convertir-se en una experiència trepidant i plena d’emocions. Fem una crònica dels primers esdeveniments i mostrem allò que no es veu de la Fira Mediterrània. Els primers espectacles El dijous 4 d’octubre no és el dia de més frenètic però és la jornada clau: Manresa comença a rebre visitants i professionals, les places tenen els escenaris muntants, les companyies preparen els atretzzos i es fan els primers espectacles. És fàcil vore mitjans de comunicació fent entrevistes a artistes en qualsevol racó, taxis que van amunt i avall, furgonetes que descarreguen estris estranys i persones amb walkitalki atrafegades pels carrers de la ciutat. A La Seu de Manresa un equip de persones prepara un immens tatami envoltat per grades, enmig de la nau. Proven focus de colors i l’equip de so. Al seu torn, els ballarins es familiaritzen amb el nou espai i els cantants proven l’acústica de l’edifici gòtic. Fan els últims preparatius d’Erritu, l’espectacle inaugural. Al mateix temps, centenars de xiquets omplin les dues sales del Teatre Kursaal i la sala Els Carlins: La companyia Samfaina de Colors fa una versió particular del compte de la caputxeta, La Negra presenta espectacle on les bambolles de sabó es converteixen en titelles i El Somni del Drac fan participar la canalla amb molta improvisació musical. I, mentre passa tot això, el Museu de la tècnica comença a omplir-se de gent. Acudeixen esglaonadament a la Llotja Professional, un espai on hi passen coses molt rellevants però on el públic no pot accedir-hi. Els secrets de l’espai dels professionals La Llotja professional és el punt de trobada d’artistes, periodistes, expositors i programadors culturals d’arreu. Enguany, la presideix el capgròs del conseller Lluís Puig, qui va ser director i impulsor de la Fira, ara fa 21 anys. En el marc de la inauguració, el director artístic David Ibáñez i autoritats com ara Maria Àngels Blasco han elogiat la tasca de Lluís Puig i han despertat llargs aplaudiments. Alhora han presentat la flaca que sonarà abans de cada espectacle on hi sona un flabiol i tamborí amb efectes electrònics i la seua veu convida a gaudir de l’actuació en diversos idiomes. Més de mil professionals L’organització és fonamental. Al mostrador no paren de rebre i acreditar artistes i programadors. Marta Estartús és la coordinadora d’acreditacions: ‘Avui inaugurem la Llotja i anem tots de bòlit, donem suport als professionals i a les activitats, procurem que es compleixin els horaris establerts, que tots els espais estiguin bé i siguin segurs. A més, jo sóc la que va apagant focs, si no hi ha internet em truquen a mi, si falten aigua em truquen a mi… és una mica que tot estiga en condicions perquè la Fira siga un èxit.’ Els periodistes s’acrediten a la sala de premsa. Sònia Parra és la responsable de comunicació: ‘A hores d’ara hi ha més de 100 periodistes acreditats i de ben segur que n’arriben més i els haurem de fer l’acreditació insitu. Hi ha poc moviment però molta feina, també fem notes de premsa, newsletters, programes, xarxes, continguts web, cartells, acompanyem televisions als espectacles… Hem d’anar trampejant.’ Des de la sala de premsa es veu tota la llotja, que inclou una terrassa per fer concerts, un bar, una sala de conferències i l’espai dels expositors. Hi ha més de 40 stands de grups de música, festivals, associacions, revistes i discogràfiques, entre d’altres. Fotografia: Fira Mediterrània / Anna BruguésFotografia: Fira Mediterrània / Anna BruguésFotografia: Fira Mediterrània / Anna Brugués Un d’ells és del Trovam Pro Weekend, la Fira Valenciana de la Música, que fa cinc anys que hi participen i formen part del nou circuit de fires mediterrànies on hi són el Mercat de Música Viva de Vic, La Fira B! de Balears i la mateixa Fira Mediterrània. Arman Llàcer és el gerent del Trovam: ‘Al País Valencià no existeix cap més iniciativa com la nostra, era una necessitat palmària. Assisteixen tots els programadors públics del circuit, els principals promotors musicals, sales de música i agents culturals. Estan passant coses, el sector s’està vertebrant, un dels objectius és ordenar i estructurar les iniciatives per a dinamitzar i, sobretot, per a donar-nos compte del gran patrimoni que suposa la música en directe i les grans capacitats que pot tenir alhora de moure tot un territori a nivell turístic, social, econòmic, cultural, etc.’ Compra-venda d’espectacles La llotja és un espai per comprar i vendre espectacles de tota mena. Una part de les programacions culturals de pobles i ciutats d’arreu de Catalunya, de l’estat espanyol i d’altres països es nodreixen d’espectacles que han passat per la Fira. Eudald González és el programador més veterà, fa 17 anys que va a la Fira com a tècnic de cultura de l’Ajuntament de Gandia: ‘Ací he vist grans espectacles. És una fira feta a la mesura de les necessitats dels programadors actuals i això és molt important, perquè una cosa és vindre com a espectador i l’altra vindre com a comprador. Nosaltres som un client assidu. Per exemple, si a Gandia fem 12 espectacles de teatre, quatre els hem comprat a Manresa. Ací s’avança molta feina perquè necessitem vore espectacles en directe. A més, el tracte entre programadors és molt interessant, podem intercanviar experiències i inquietuds, ens serveix com a teràpia, ens contem les penes, els pressupostos, etc.’ Els expositors i els artistes entren i ixen dels seus estands contínuament, atenen possibles clients, reparteixen fulls informatius o discos i, sovint, programen actuacions per donar-se a conèixer. Fins al moment, hi han actuat grups com l’explosiva cobla-fanfàrria catalana Biflats o els italians Alfabeto Runico, que amb dos contrabaixos, una viola i veu passen pel jazz, la música popular italiana, el reggae i el pop. Però una de les més cridaneres ha estat la del grup d’havaneres Les Anxovetes, que han interpretat El Canó de Palamós i dues cançons pròpies en acústic. Marta Pérez és membre del grup: ‘Aquest tipus d’actuacions ens agraden molt perquè té un format recollit i, fins i tot, més proper. Les coses petites tenen una màgia especial, ens hem sentit superbé, ha sigut molt bonic vore la gent asseguda al mig del passadís, a la moqueta, i nosaltres tres fent el que més ens agrada que és cantar. Esperem que vinguin a vore’ns al concert del dissabte i que ens donin a conèixer.’ Fotografia: Fira Mediterrània Una altra manera de generar contractes és participar de les reunions ràpides entre artistes i programadors. El graller Ivó Jordà hi presenta el projecte Eròtic Giust: ‘He fet reunions de 10 minuts amb tècnics de cultura dels ajuntaments de Berga, Mataró, Valls, Girona, Tona, Lleida i alguns més. Els he presentat el projecte i la maqueta. Crec que està bé perquè així ens donem a conèixer i ells veuen el panorama actual. Ara bé, supose que marxen saturats perquè en tres hores reben molts artistes i molta informació.’ Espectacle inaugural A les 9 del vespre una cua immensa d’espectadors accedia a La Col·legiata Basílica de Santa Maria per vore Erritu, del coreògraf israelià Sharon Fridman, de la prestigiosa companyia basca Kukai Dantza i de l’Orfeó Manresà, un viatge pels estats de la vida mitjançant els rituals de pas: el naixement, la soledat, l’amor i la mort. Fotografia: Fira Mediterrània / Anna BruguésFotografia: Fira Mediterrània / Anna BruguésFotografia: Fira Mediterrània / Anna BruguésFotografia: Fira Mediterrània / Anna Brugués Mentre la gent seia en grades o al terra, envoltant el tatami quadrat de l’escenari, la companyia començava l’espectacle amb uns passos de ball reiteratius a mode de ritual, feia la sensació de que repetien un mantra per parelles i de forma individual. Més endavant van començar a sonar melodies agudes i coordinades des de racons diferents de les grades, creant un efecte heterofònic encisador que es repetiria altres vegades de forma diferent. L’energia dels balladors augmentava o disminuïa d’acord amb els jocs harmònics de les veus. L’espectacle avançava i la connexió amb el públic era total, els efectes de llum potenciaven els clarobscurs que contrastaven amb les vitrines de La Seu, els de so ajudaven a crear una atmosfera que situaven l’espectador en un lloc sagrat i el vestuari estava fet de peces amb brillants i colors mates negre o blau, entre d’altres. Els ballarins feien una sèrie de moviments que, a mode de leitmotiv, recuperaven i recreaven, aportant coherència. Finalment, la companyia sencera i la coral es van unir en una rotllana central des d’on convidaven espectadors a unir-s’hi i seguir els passos lents del grup. Van despertar l’ovació del públic que, dempeus i amb cares emocionades, van fer llarguíssims aplaudiments d’agraïment. L’últim espectacle de la jornada L’envelat de la Taverna Cervesa Guineu ha acollit la final de l’onzena edició del Concurs Sons de la Mediterrània. Hi competien quatre projectes que anaven des de la gralla electrònica a cançons de nova creació que seguien patrons musicals tradicionals. Cada grup ha defensat el repertori durant 20 minuts i, en acabar, el jurat ha decidit atorgar el premi a Clàudia Cabero per la qualitat del seu cant i dels arranjaments amb què el seu trio basteix un repertori obert i arrelat alhora. Fotografia: Fira Mediterrània / Anna Brugués Aquest premi ha posat punt i final a una jornada clau per a programadors i artistes. Però l’oferta cultural continua a la ciutat fins el diumenge 7 d’octubre, data dinal d’aquesta cita imprescindible de cultura popular, la música i la dansa d’arrel.

Summary: Un dia a la Fira Mediterrània


Núria Parlon va arribar a la batllia de Santa Coloma de Gramenet molt jove, a trenta-quatre anys, i en un moment molt delicat, convuls, substituint Bartomeu Muñoz, detingut pel cas Pretòria. Set anys després, és una de les veus locals més potents del PSC, amb una majoria absoluta en una de les ciutats més importants de l’àrea metropolitana. I cada vegada té més presència mediàtica. Va adquirint un perfil propi dins el partit i pren posició com una possible candidata a dirigir el PSC al congrés de la tardor. Parla amb energia, traspua ambició. Recentment, ha parlat sobre el dret de decidir i ha admès que el PSC té un problema amb el PSOE en aquest terreny. Hi parlem a fons, per entendre quina és la seva proposta; s’explica amb uns termes diferents, repensant el concepte de sobirania, però finalment va a parar allà on és ara el PSC: abandona l’opció del referèndum que, si de cas, subordina a un acord polític previ a l’estat espanyol. —Quina posició teniu sobre el referèndum? —Amb això del referèndum es planteja una solució sense que hi hagi darrere cap mena d’acord. Fa massa temps que es juga amb les emocions de la ciutadania, que es fa una política amb posicions de màxims. Ara treuen el referèndum. Ja es va fer una consulta no acordada, i el resultat no era fiable. I després vam convertir les eleccions del 27-S en unes plebiscitàries. Per a captar un estat d’ànim, aquelles eleccions ens el van donar. —Un estat d’ànim sí, però una solució no? —És que el referèndum no és la solució. Perquè un referèndum pugui arribar a ser la solució vinculant ha de partir d’un acord previ. Perquè, si no, no hi ha política, hi ha instrumentalització de la política, a partir d’un instrument que és el referèndum. Les societats menys democràtiques són les que de vegades han fet més ús del referèndum. Fer el referèndum ara sense cap acord… —Però ja s’ha cercat amb insistència, aquest acord. —Per part de qui? —D’una majoria dels partits al parlament. —Quin és l’acord, marxar? —No, abans del 9-N una majoria dels partits al parlament va demanar al congrés que es pogués fer el referèndum. S’ha demanat moltes vegades i amb fórmules molt diverses. I van dir que no. —I es fan unes plebiscitàries. —Quan es veu que això no és possible. —Es fan unes plebiscitàries i es tornen a avançar unes eleccions. —Quan l’acord no és possible. —Hi insisteixo: es fan unes plebiscitàries, es transformen unes eleccions normals en unes plebiscitàries. I el resultat és que cal cercar acords i no ruptura. I hi ha recorregut per a fer aquests acords. Amb les majories vigents? No. Perquè no tot depèn del teu recorregut polític sinó del que la gent ha escollit, i el PP és la força majoritària encara al conjunt d’Espanya. I el PP actual no té cap voluntat de resoldre el conflicte de Catalunya i d’Espanya perquè li dóna rèdit electoral. —Mirant el resultat del 27-S també es pot dir que hi ha una part molt majoritària dels catalans que defensen el dret de decidir. —Utilitzem erròniament el terme referèndum. Sí, la majoria de la ciutadania pensa que s’ha d’arribar a alguna mena d’acord que es pugui votar. Però primer hem d’arribar a l’acord. Si no el tenim, tornarem a votar sobre un estat d’ànim. I què votarem? La separació? —Sí. La separació, sí o no. —Votem la separació sense acord previ quan tens més d’un cinquanta per cent de gent que ha votat que no és independentista? —Quin és el camí que proposeu? —Intentem fer una reforma de la constitució, que és un camí complicat i lent. —Complicat per les majories que es requereixen al congrés i al senat. —Sí, i per com es vota i com s’ha votat fins ara. Això serà difícil. Però encetem aquest camí, i obrim l’espai de la reflexió, de posar-nos d’acord. I després referendem aquest acord, si cal específicament a Catalunya o a una altra comunitat històrica que ho demani. Pels seus drets i la seva singularitat. Això és el que hem d’intentar si volem encarar un conflicte territorial focalitzat. Cerquem un pacte i votem en referèndum amb una pregunta específica per a Catalunya, diferenciada. Però fins que no arribem a un acord previ, fer un referèndum no ens porta enlloc. Perquè necessites un suport de la resta de grups a Espanya que no el donaran. Això cap estat no ho faria mai. Hem d’entendre que un estat no acceptarà mai de trencar una part de l’estat. —I per què el Regne Unit sí que ho accepta? —Al Regne Unit s’ha fet un referèndum d’acord amb la possibilitat d’arribar a un acord previ. Això ho tenien molt treballat. Però és que d’aquí a quatre anys tornaran a demanar un altre referèndum, i ens trobarem en la mateixa situació. —No és vàlid el model escocès? —Podria ser vàlid en el cas que arribem a una reforma constitucional, és a dir, a un acord que no pugui acontentar una part de Catalunya o d’un altre territori històric que reivindiqui la seva singularitat. —A veure si entenc el recorregut que proposeu… —Sí, primer una reforma. —Que requereix dos terços del congrés. —Per tant, hem de canviar les majories. —Pot passar molt temps, perquè el PP té encara una presència tan gran. —Intentem fer campanyes per canviar les majories a Espanya, no només per la qüestió territorial de Catalunya i Espanya, sinó per la qüestió social. I quan tinguem un govern amb una sensibilitat diferent, quan tinguem majories diferents, sensibles a consensuar un model constitucional diferent del que tenim, si això és possible, comencem aquest procés de reforma. I si aquest procés de reforma ens aporta un bon acord, probablement la gent votarà majoritàriament a favor. —I si a Catalunya la gent vota majoritàriament en contra? —I per què ha de votar-hi en contra? —Perquè hi ha una part de gent molt important a Catalunya que vol un estat independent. —Creus que és possible que en catorze mesos s’arribi a la independència? —No parlo d’això. —És que si ens situem en l’escenari de la confrontació no avançarem. En catorze mesos no serem independents i no tindrem avui una majoria suficient per a una reforma constitucional que agradi als catalans que volen marxar. Per tant, no avancem, i ens passarem un any, dos, tres, gesticulant, avançant eleccions una altra vegada a Catalunya, desgastant la ciutadania… I la gent continua tenint els mateixos problemes, a Catalunya, a Espanya i a Europa. —Què hauria de dir aquest acord perquè convencés la majoria de catalans? Que Catalunya és una nació? Recuperar allò que el TC va trinxar de l’estatut? —La reforma constitucional hauria d’incorporar un caràcter inclusiu de la sobirania de l’estat. Això vol dir un caràcter plurinacional. La sobirania, el segle XXI, en un món interdependent a escala mundial i a escala nacional ha de ser inclusiva. —Això què vol dir? —Això es tradueix a reconèixer la singularitat de Catalunya en clau cultural i lingüística. Fa molt temps que rebem agressions constants al model d’immersió, a la manera de pensar com ha de ser el model educatiu. I una millora del finançament. —El problema de fons de la sobirania és si Catalunya pot decidir per si sola què vol ser, o si ho ha de decidir tot l’estat espanyol. —Hem d’anar a l’escenari de trobar una decisió conjunta, que es basi en un acord que no ens porti a la separació. Per a mi la separació és una fallida. —Però això ho ha de poder decidir Catalunya per si sola? —Per mi la separació seria una fallida d’un estat inclusiu, que el necessitem més fort precisament per ser més forts en el conjunt d’Europa. A mi no m’agrada que em facin triar. Fotografia: Jordi Carreño. —Canviem de tema. No us veurem de ministra a Madrid? —Jo agraeixo molt a Pedro Sánchez que hagi pensat que una persona de meu perfil polític i social pugui forma part del seu equip d’assessorament. I ho faig en aquest sentit, en termes d’assessorament, de definició de model de polítiques social. En l’equip que ha fet Pedro Sánchez hi ha gent que pot ser ministre, si finalment es pot fer el govern del canvi. Però no serà el meu cas. —Ja fa un temps que teniu molta presència mediàtica. Això és perquè prepareu un salt polític, per a poder liderar el PSC per exemple? —Anirem a un congrés, a la tardor. I sincerament ara no tinc clar si em presentaré a ser la primera secretària. Però sí que tinc clar que el partit ha de fer canvis importants, de reconnexió amb determinats sectors de la ciutadania als quals avui, per diferents raons, no arribem. —Us ha guanyat terreny Podem, o En Comú Podem? —En Comú Podem no ens ha guanyat terreny quan a Catalunya som encara la segona força de l’àmbit municipal. Han guanyat l’alcaldia a Barcelona, i això és important i positiu. Però el PSC continua essent segona força a l’àmbit municipal. Allà on tenim un full de serveis la gent valora la nostra gestió del dia a dia. Ens passa que quan pugem el nivell dels debats nacionals tenim una posició complexa, que requereix un debat més pausat, som en una situació d’arbitratge. I l’àrbitre és el que cau pitjor en un partit de futbol. —Us veig més a prop d’Ada Colau o Xavier Domènech que no del PSC actual. —Podries situar-los a ells més a prop de la manera de fer d’un determinat PSC que fa molt temps que treballa en l’àmbit local. —No acabo de veure que aquest PSC sigui el que mana. —Perquè partim d’estereotips. Quins van ser els primers ajuntaments que van fer allò que deien els de la nova política ? Nosaltres ho fèiem, però no teníem tribuna mediàtica. —A vós i Jordi Ballart, batlle de Terrassa, us veig un PSC diferent. — En un futur hem d’aconseguir una cosa molt important, que és la manera de fer política des dels partits, tant la nova política com la vella. La política tradicional ha comès molts errors. Perquè governar és molt complicat. —Què en penseu, d’Ada Colau? —Ada Colau és una persona que estimo i respecto. I no ho dic per dir-ho. Es veu com gestiona una situació molt complicada avui amb el desallotjament del Banc Expropiat de Gràcia. Des de fora mai no et pots imaginar que complicat que és governar, perquè és la conciliació d’interessos molt contraposats. Si aconseguim que el món municipal actuï i marqui una agenda política en temes transcendentals per a la ciutadania, fent un sobreesforç de la nova política i la política tradicional que vol prendre el pols de la realitat, aquest espai que ha quedat com orfe, el PSC el pot recuperar. —Aquesta manera de fer no és la Pedro Sánchez quan diu que el PSC entra al govern de Barcelona per redreçar allò que ha fet Colau. —Sí, però recordem la portada d’El Periódico en què Ada Colau deia que calia votar Podem perquè si no no hi hauria govern de canvi. Home… —I això justifica les paraules de Pedro Sánchez? —No ho justifico. Però quan Pedro Sánchez diu una cosa fora de to, tothom s’exclama. —Déu n’hi do què va dir. —El que va dir Colau tampoc no tocava. Fotografia: Jordi Carreño. —Carles Puigdemont us va dir: ‘Et necessitem, batllessa.’ —Perquè en Carles Puigdemont és president però és batlle, i pensa en aquesta lògica de la fortalesa del món local. Ell pensava que necessitem batlles i batllesses a Catalunya que puguin liderar un canvi en les maneres de fer. Ell pensa molt. Una de les virtuts que té Carles Puigdemont és que viu la política nacional amb ulls de batlle. Aquesta visió de valorar la importància del que es consideren petites coses és fonamental per a fer una bona política de país. —Diumenge hi ha una manifestació convocada, molt rellevant per la unitat política excepcional contra les decisions del TC. —Sí, i també és important cercar les complicitats amb les altres comunitats autònomes que es troben en la mateixa situació. —Però la llei d’emergència social és catalana. —Sí, és catalana, i no només tenim aquesta d’impugnada. Ara, la part de pobresa energètica no ha estat impugnada a la llei, però tampoc no l’ha desplegada la Generalitat. L’Aliança contra la Pobresa Energètica fa mesos que va elaborar un document per a la Generalitat per poder arribar a acords amb les companyies subministradores de gas i electricitat perquè es comprometessin a no tallar el subministrament. Però això no passa: les companyies tallen la llum i el gas amb informes de serveis socials. Ens trobem en una situació en què els drets de ciutadania són fàcilment vulnerats per qüestions de judicialització de la política. I aquest és un dels aspectes que ens hem de replantejar, però no tant en una relació entre Catalunya i Espanya. —Però hi ha una pauta: allò que s’aprova a Catalunya és impugnat al TC, i es va minant l’autogovern. —Pot ser una interpretació, però crec que no és la més adequada, perquè casualment tot allò que s’impugna al TC té a veure sempre amb qüestions que entren en contradicció amb els interessos privats de les grans corporacions: la llei del fracking, l’impost pels pisos buits, la llei 24/2015… Sempre hi ha la mateixa constant. El govern d’Espanya actua contra legislacions de caràcter social, que són les impugnades. —Una cosa i l’altra van alhora: es mina l’autogovern i es perjudiquen drets socials. —Sí, és la manca de sensibilitat d’un govern que, a sobre, en el cas de Catalunya, actua estant en funcions. Amb un president que no ha volgut ni intentar formar un govern. —I a Catalunya tenim una memòria històrica recent amb el Tribunal Constitucional. —Sí, és cert. L’estatut d’autonomia aprovat i referendat a Catalunya, després de fer tot el recorregut, sempre hi ha algú que l’impugna. I tristament en alguns articles se surt amb la seva, que és el que va passar el 2010 amb l’estatut. —També hi havia un socialista impugnant, aleshores. —Sí, és possible que hi hagués un socialista impugnant perquè els socialistes no sempre estem d’acord en tot. Només faltaria. I cadascú veu les coses d’una manera o d’una altra. I aquí hi ha l’esforç de pedagogia interna que hem de fer: entendre l’estat d’una manera més plural. —I en aquesta tasca quin paper hi té Núria Parlon? —Jo sóc batllessa de Santa Coloma, i a la nostra ciutat intentem cercar espais de consens. Hem d’aprendre a fer política de partits d’una altra manera. La societat és plural i diversa, i els interessos són diferents, contraposats. I la política ha d’intentar fer feina a partir de la representació democràtica però també amb la democràcia participativa ha d’arribar a acords i consensos. I això requereix que tothom cedeixi una mica. I cal temps, sobretot en qüestions complicades com l’encaix territorial. Per mi, el principal error aquí és no explicar-nos prou bé, tant els qui defensem la posició federal com els qui defensen la posició independentista. —Heu d’explicar millor la posició federal? —Sí, l’hem d’explicar més bé al conjunt d’Espanya. I hem d’intentar arribar a acords. De quina manera som capaços de seure en una mateixa taula gent que té un concepte de la unitat d’Espanya ben diferent i contraposat per arribar a un acord que ens permeti de millorar. —Quina política diferent és la de Pedro Sánchez vetant en la negociació un partit com ERC? —És que ERC és un partit que vol marxar d’aquí a catorze mesos d’Espanya. —Però disposat a aparcar el full de ruta si es pacta un referèndum acordat amb Espanya sobre la independència. —Vol marxar! —Però representa una part important de l’electorat català. —Doncs llavors al Parlament de Catalunya has de fer coses diferents de les que fas. Has de dir que acceptes que, malgrat que el teu desig és que d’aquí a catorze mesos Catalunya pugui ser independent, no executes el full de ruta i entres en un marc de negociació amb un tercer. Però això no passa. Si ets una força independentista al congrés i al senat i dius a Catalunya que tens un full de ruta per anar a la independència en catorze mesos, ja no hi ha res a acordar. Has de modificar el full de ruta perquè l’altre pugui confiar en la teva voluntat de negociar.

Summary: Núria Parlon: ‘El referèndum no és la solució’


Per bé que aquests dies la premsa espanyola ja preveia la possibilitat que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) emetés una sentència favorable a la immunitat d’Oriol Junqueras, la confirmació i el detall de la sentència que s’ha sabut avui han caigut com una galleda d’aigua freda als mitjans de Madrid. Les principals capçaleres han informat amb titulars més aviat neutrals sobre la sentència i les possibles conseqüències, bo i destacant que no implica l’alliberament de Junqueras. I també han esmentat les conseqüències que pot tenir per als interessos de Carles Puigdemont i Toni Comín. Tanmateix, és als editorials d’urgència i a les anàlisis que acompanyen la majoria d’articles on els mitjans expressen l’estat d’ànim. No hi ha traça d’autocrítica per l’estratègia de judicialització seguida pels diversos governs espanyols en el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Al diari El País, l’anàlisi parla de ‘Sentència equilibrada i problemàtica’. El Mundo titula: ‘La sentència reforça Puigdemont i torpedina la via Iceta’, fent referència als efectes que pot tenir en les negociacions entre ERC i el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez. A més, acompanya la notícia i l’anàlisi amb un article d’opinió avisant que la decisió pot afavorir l’extrema dreta. L’ABC ja inclou a la notícia un paràgraf on apunta un possible error del Suprem per haver dictat sentència abans de saber el parer del TJUE. Tanmateix, en l’editorial, ‘Faules sobre la immunitat’, s’intenta de rebaixar qualsevol mena d’eufòria de l’independentisme i es matisa la transcendència de la decisió, bo i aprofitant-ho per criticar durament el PSOE. La Razón opta pel mateix format per a tractar la informació: una notícia amb preguntes i respostes sobre la sentència i un editorial: ‘La decisió de la justícia europea sobre Junqueras, una cessió de sobirania’. S’hi expressa la resignació per la sentència, ‘que sens dubte s’haurà d’acatar, per més que empari uns polítics que s’han sostret de l’acció de la justícia d’un país inequívocament democràtic com és Espanya’. I s’assenyala que ‘bona part’ de la societat espanyola no entén ni està d’acord amb la sentència. La responsabilitat, segons el rotatiu, la tenen ‘els actuals arquitectes de l’Europa Unida’. Finalment, El Confidencial és qui més s’esplaia a qüestionar els passos seguits per Marchena. Un dels articles d’opinió es titula ‘El ridícul Suprem’, on s’afirma que la sentència posa en evidencia el magistrat del Suprem, converteix Junqueras en ‘màrtir’ i proporciona a Puigdemont ‘un retorn messiànic’. S’hi especula amb l’ús polític que Puigdemont podria fer de la sentència i conclou que ‘és una victòria del sobiranisme, un fracàs suprem del Suprem i una oportunitat per al creixement de Vox’. L’acompanya un segon article d’opinió de José Antonio Zarzalejos titulat ‘Luxemburg, Estrasburg i el discurs ultra del “exit” espanyol’. Intenta fer pedagogia de les bondats de sotmetre part de la sobirania a les institucions europees, per bé que en aquesta ocasió la sentència hagi ‘minvat’ la sobirania espanyola. I també alerta de la temptació d’enfortir el discurs euroscèptic. Precisament, arran de la sentència, a les xarxes socials ha emergit un corrent dels sectors més ultres de l’espanyolisme: demana de manera irada la sortida d’Espanya de la Unió Europea, amb Vox al capdavant. L’etiqueta #Spexit, ha esdevingut tendència dominant a Twitter.

Summary: Desolació, eurofòbia i irritació a la premsa espanyola per la sentència del TJUE


El candidat socialista a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha trucat el líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias, per a traslladar-li que no està disposat a oferir les carteres de Treball, Hisenda, ni de Transició Ecològica i Igualtat. Segons Podem, són les àrees que havia demanat al llarg de la negociació de les últimes hores per donar suport a la seva investidura. A més, apunta l’entorn d’Iglesias, ha traslladat al líder de la formació morada que aquesta és ‘la seva última paraula’. La trucada entre tots dos s’ha produït en el marc de les comunicacions telefòniques que han mantingut al llarg de la tarda les dues formacions. Per la seva banda, el PSOE ha contraatacat donant a conèixer les exigències que Unides Podem ha posat sobre la taula. Segons el document, la formació liderada per Pablo Iglesias també havia demanat la cartera de Ciència. Concretament, la proposta d’Unides Podem passava per controlar una vice-presidència de Drets Socials i Mediambientals així com cinc ministeris: Drets Socials, Igualtat i Economia de les Cures; Treball, Seguretat Social i Lluita contra la precarietat; Transició Energètica, Medi Ambient i Drets dels Animals; Justícia Fiscal i Lluita contra el Frau, i Ciència, Innovació, Universitats i Economia Digital. Aquests ministeris, segons la petició d’Unides Podem, quedarien sota la coordinació de la vice-presidència de Drets Socials i Mediambientals i tindrien competència en matèries com polítiques d’ocupació, autònoms i pensions, energia, mobilitat, medi ambient, drets dels animals, tributs, inspecció fiscal, apostes, universitats, ciència, joventut, famílies, dependència, gent gran, discapacitats i pensions. La publicació d’aquest document arriba després que aquest mateix dimecres al migdia el PSOE aturés la negociació amb el grup lila en espera d’una resposta a la seva última proposta, que per ara no ha transcendit. Durant el matí, mentre es reunien la vicepresidenta del govern en funcions, Carmen Calvo, en representació dels socialistes, i el diputat al Congrés i dirigent de Podem Pablo Echenique, els d’Iglesias han considerat que l’oferta era insuficient. Ja a la tarda, Podem ha fet saber que el secretari general del PSOE i aspirant a president, Pedro Sánchez, ha trucat Iglesias per transmetre-li les seves línies vermelles. Ambdues formacions tenen fins demà dijous a la tarda per arribar a un acord, ja que a partir de les 13.30 hores es reprendrà el debat d’investidura al Congrés i se celebrarà la darrera de les votacions. Tot i que Sánchez en té prou amb majoria simple per resultar investit, necessita entre altres els vots d’Unides Podem per superar la negativa garantida del PP, Cs i Vox. Abans de la conversa entre els dos líders la vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, i el secretari d’Acció de Govern de Podem, Pablo Echenique, han reprès els contactes després de finalitzar sense acord la reunió presencial del matí.Les dues parts intenten acostar posicions sobre la composició de l’executiu a menys de 24 hores de la votació al Congrés dels Diputats on Pedro Sánchez necessita més vots a favor que en contra per a ser investit com a president del govern espanyol. La portaveu de Podem al congrés, Irene Montero, ha sol·licitat la votació telemàtica i emetrà el seu vot –tot i que no es donarà a conèixer el sentit- abans de les 13.25h de demà. El ple començarà cinc minuts després, a les 13.30h amb la intervenció de Sánchez, i la votació no tindrà lloc abans de les 14.30h. Segons les dues parts, el PSOE accepta una vice-presidència per a Irene Montero i cedir a la formació morada competències en àrees com Infància, Joventut i Turisme, entre altres. Una proposta que la formació de Pablo Iglesias considera insuficient adduint que les àrees ofertes estan buides de competències. Durant la negociació d’aquest dimecres, Podem ha advertit que no entrarà al govern de Pedro Sánchez ‘a qualsevol preu’. ‘Volem competències per desenvolupar polítiques socials en Igualtat, Treball, Hisenda i Transició Ecològica’, així com ‘augmentar el SMI, aprovar un impost a la banca, baixar la factura de la llum o estendre l’educació 0-3 i els permisos de paternitat i maternitat iguals i intransferibles’. Podem lamenta que malgrat haver cedit en el nomenament de Pablo Iglesias i haver renunciat a ministeris d’Estat com Defensa, Interior i Exteriors, ‘el PSOE no està disposat a compartir cap competència social’. Fonts socialistes han apuntat que durant la reunió el PSOE ha posat sobre la taula una proposta i que ara toca a Podem aclarir si l’accepta o no. “Hem avançat propostes i necessitem una resposta ràpida”, apunten. Votació no abans de les 14.25 h Sánchez s’enfronta a la segona votació 48 hores després del fracàs del primer intent –tal com estableixen la Constitució i el Reglament del Congrés- en una sessió que començarà a les 13.30h d’aquest dijous. A diferència de dimarts, on Sánchez necessitava la majoria absoluta de la cambra (176 vots) en aquesta ocasió només ha de rebre més vots a favor que en contra per a ser investit. El ple començarà amb un debat amb temps acotats. Sánchez només disposarà d’una intervenció inicial de 10 minuts i els portaveus de cada grup faran una rèplica de 5 minuts cadascú de major a menor –tret del PSOE, que parlarà l’últim- per fixar la seva posició. Un cop hagin parlat el president i tots els representants dels grups parlamentaris, i mai abans de les 14.25, la presidenta del Congrés cridarà a votació. Els diputats emetran el vot de forma pública i per crida del seu nom. Ho faran per ordre alfabètic a partir d’un cognom elegit a l’atzar, i en últim lloc votaran els membres del govern que són diputats i la Mesa del Congrés. Els passos de la creació del nou govern Si Sánchez aconsegueix la investidura s’activarà el mecanisme per a la creació del nou executiu. El primer pas serà la visita de la presidenta del Congrés, Meritxell Batet, a La Zarzuela per comunicar formalment al monarca el resultat de la votació. Amb el supòsit de la investidura, un cop superat aquest tràmit, el Rei emetrà un reial decret de nomenament del líder del PSOE com a president del govern espanyol i quan s’hagi publicat al Butlletí Oficial de l’Estat (BOE) se celebrarà la tradicional cerimònia de jura o promesa del càrrec a La Zarzuela al que assistiran, a més del Rei i la seva consort, la reina Letícia, la ministra de Justícia en funcions com a notari major del regne, Dolores Delgado, i el president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Carlos Lesmes. A l’anterior presa de possessió després de la moció de censura, el 2 de juny del 2018, Sánchez va prometre el càrrec a una taula sense bíblia ni crucifix i amb un únic exemplar de la Constitució. Seguidament, i sempre en la hipòtesi d’una investidura exitosa, Sánchez nomenarà els seus ministres, que un cop publicats els respectius reials decrets prendran possessió del càrrec com ell davant el Rei i rebran de mans dels seus predecessors –si n’hi ha- les respectives carteres en un acte protocol·lari. Si Sánchez no aconsegueix la investidura el Congrés dels Diputats té des de dimarts dos mesos per investir un president del govern espanyol abans que es dissolguin automàticament les cambres i es convoquin noves eleccions espanyoles. Començaria aleshores un compte enrere que culminaria el 23 de setembre, dia en què es convocaran uns comicis si abans no hi ha hagut una investidura reeixida. Es repetiria així el que va passar l’any 2016, quan després de la també investidura fallida de Sánchez del mes de març, es va tornar a convocar els ciutadans a les urnes per al mes de juliol.

Summary: Sánchez comunica a Iglesias que no cedirà cap ministeri rellevant a Podem


La Junta Electoral espanyola ha denegat la participació per videoconferència del líder d’ERC, Oriol Junqueras, al debat de caps de llista a les eleccions europees de TVE. L’àrbitre electoral ha argumentat, en una resolució de dimarts, que el debat és ‘incompatible’ amb el règim horari de la presó de Soto del Real i està ‘fora de l’horari previst per a la utilització de la sala de videoconferències’ del centre penitenciari. En una altra resolució, la JEC ha denegat per segona vegada que Junqueras pugui ser entrevistat divendres pel Matí de Catalunya Ràdio. Arran d’això, Carles Puigdemont ha anunciat que renuncia a l’entrevista que el mateix programa li havia de fer demà. Davant l'impediment perquè @junqueras pugui ser entrevistat a @CatalunyaRadio com a candidat a les europees, rebutjo participar a l'entrevista que tenia concertada demà en solidaritat amb ell i per contribuir a denunciar la repressió que continua alterant la campanya. #FreeTothom — Carles Puigdemont (@KRLS) May 22, 2019 La JEC recorda que els acords són ferms i només es pot recórrer davant del Suprem. Junqueras tampoc va poder participar al debat de les europees de TV3, ja que la JEC va rebutjar la seva participació pels mateixos motius.

Summary: La junta electoral denega entrevistes a Junqueras i Puigdemont s’hi solidaritza


Dinou municipis mallorquins i set valencians han suspès les classes a causa de la pluja intensa provocada pel fenomen de la gota freda. Si bé estava previst que aquest avui comencés el curs escolar a les Illes no serà possible a dinou localitats de la serra de Tramuntana, el nord i el nord-est de Mallorca per l’activació de l’alerta vermella ahir a la nit per part de l’Agència Estatal de Meteorologia (Aemet). Segons que va informar la Conselleria d’Educació de les Illes, s’han suspès les activitats lectives i extraescolars a tots els centres educatius d’Alaró, Estellencs, Puigpunyent, Esporles, Valldemossa, Deià, Bunyola, Sóller, Fornalutx, Escorca, Caimari, Campanet, Pollença, Alcúdia, Artà, Capdepera, Santa Margalida, Muro i La Pobla. A més, la Conselleria d’Educació valenciana ha informat que s’han suspès les activitats a Benicàssim, Begís, Borriana, Borriol, Peníscola, Santa Magdalena de Polpís, Sant Jordi, Vila-reial, Vinaròs i Alginet. Aquest matí, l’Aemet ha rebaixat a groga l’alerta per pluges a Mallorca i Menorca, passant de risc important a risc. Eivissa i Formentera, però, continuen en alerta taronja per pluges i tempestes. A Mallorca i a Menorca s’esperen que fins demà a les 18 hores un nivell de precipitacions acumulades per hora de 20 mil·límetres. El vent bufarà del nord-est amb intervals de força 7 i ones de 3 metres en la Serra de Tramuntana i en el sud de Mallorca. A Eivissa i Formentera s’esperen fins a les 12 hores de demà un nivell de precipitacions acumulades per hora de 50 mil·límetres. El vent bufarà del nord-est amb ratxes de fins a 70 quilòmetres per hora i ones de 3 metres. Les comarques centrals i el sud del País Valencià està en alerta taronja per precipitacions que podrien acumular fins a 100 litres per metre quadrat en 12 hores i 40 l/m² en una hora i vents de 90 quilòmetres per hora. També està en alerta taronja la costa del nord del País Valencià, per bé que el litoral és en alerta groga. L’Ajuntament de València tanca parcs i jardins A banda, la pluja ha fet que l’ajuntament de València hagi decidit de mantenir tancats aquells parcs i jardins que són dins d’un recinte. Recomana evitar zones arbrades i circular amb precaució en aquelles voreres on hi ha arbrat. ⚠ Amb motiu de la situació meteorològica i per precaució, tots els parcs i jardins envoltats amb tanca de #València es mantindran tancats. Es recomana evitar les zones arbrades i circular amb precaució per voreres amb arbrat. #CierredeParques #DANAsetembre pic.twitter.com/sSOyMlhvDC — Ajuntament València (@AjuntamentVLC) September 11, 2019 Les darreres vuit hores s’han descarregat fins a 23 litres per metre quadrat i els vents han assolit els 81 quilòmetres per hora. El Centre de Coordinació d’Emergències ha rebut 481 trucades relacionades amb aquesta gota freda. Tanmateix, no hi ha hagut incidents. L’Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències (AVSRE) recomana d’extremar la precaució pel temporal, que podria deixar pluges de fins a 100 litres per metre quadrat en 12 hores i vents de fins a 90 quilòmetres per hora.

Summary: La gota freda obliga a suspendre les classes a vint-i-nou municipis


‘Esperem que l’acte a París ajudi a posar en evidència l’estat espanyol’, diu Josep Cruanyes, coordinador de la Comissió de la Dignitat. Es refereix a la conferència d’avui al Museu del General Leclerc i l’Alliberament que ha de servir per a commemorar els setanta-cinc anys de l’arrest del president Lluís Companys a la capital francesa, i alhora per a denunciar internacionalment la negativa de l’estat espanyol a tornar la documentació catalana requisada pels nazis, també a París, l’any 1940. N’hem parlat amb Cruanyes en aquesta entrevista, en què assenyala la importància d’aquests documents que ara són a Àvila. —Quin significat té fer un acte a París de record dels setanta-cinc anys de l’arrest de Companys? —Posarem de manifest que encara no hem rebut cap resposta del Ministeri de Defensa espanyol, després de demanar-los que es retornessin a la Generalitat ‘els papers d’Àvila’, documents requisats de l’oficina de la Generalitat de Catalunya a París quan els nazis van ocupar la ciutat. Ho volem explicar a Europa. És un fet que té una gran transcendència i entenem que a Europa no es pot entendre que fets ocorreguts per la violència arran de l’ocupació dels nazis encara no hagin estat restituïts. Ho explicarem a París. La Generalitat, a París, era un govern perfectament legal i legítim a l’exili. L’acció dels nazis va ser totalment il·legal, contra un govern democràtic. A més, enguany fa setanta-cinc anys de l’afusellament del president Companys, arrestat també a París. 'Promourem les accions que sigui per posar en evidència l'estat espanyol.' —Quins efectes internacionals pot tenir l’acte de París? —Esperem posar de manifest aquest fet davant la societat francesa. Entenem que serà rebut com un fet incomprensible i com una situació anòmala dins d’Europa. Esperem que l’acte ajudi a posar en evidència l’estat espanyol per la requisa dels documents i perquè a hores d’ara encara no ha demanat perdó ni responsabilitats sobre l’assassinat del president Companys. En canvi, fa uns anys, al Palau de la Generalitat, vam promoure un acte amb el cònsol francès i el cònsol alemany. Tots dos, davant el govern català, van assumir la responsabilitat que havien tingut en aquella detenció i deportació. I van condemnar els fets. Explicarem que l’estat espanyol això encara no ho ha fet. —Quina importància té el contingut dels papers d’Àvila? —És l’arxiu reservat del govern de la Generalitat d’aleshores. Hi ha documentació molt sensible i valuosa. Hi ha, per exemple, un document sobre els contactes del govern i la Creu Roja internacional d’intercanvi de presoners. Hi ha un altre document del govern i el comitè de no-intervenció de la Societat de Nacions. També hi ha molta documentació sobre l’actuació i els problemes que hi havia entre el govern català i el de la república. Un altre grup important són documents sobre els problemes d’ordre públic a la rereguarda. —Per què hi posa tantes traves el govern espanyol després de tants anys? —És una qüestió molt greu i ho exposarem a instàncies europees. És inadmissible que hi hagi un país amb aquesta actitud quan hi ha un consens general a Europa que els actes relacionats amb la violència de la Segona Guerra Mundial han de ser reparats. Promourem les accions que sigui per posar en evidència l’estat espanyol. A qualsevol altre estat europeu el cas Companys s’hauria resolt en cinc minuts. Ja entenem que el Ministeri de Defensa espanyol no era conscient que en aquell arxiu, que hi ha milers de documents, n’hi podia haver de provinents d’aquella requisa, però és incomprensible que, un cop sabut, no faci res.

Summary: Josep Cruanyes: ‘A qualsevol altre estat europeu el cas de Companys s’hauria resolt en cinc minuts’


El dirigent del PP Xavier Garcia Albiol va celebrar ahir el 206 aniversari de la independència de Mèxic. I va piular les fotografies de l’acte on va assistir, al consolat mexicà. El fet que Mèxic s’independitzés d’Espanya, i que Garcia Albiol sigui contrari no només a la independència de Catalunya sinó a la possibilitat de decidir-ho en referèndum, va fer que hi hagués una allau de comentaris a la xarxa. Fins al punt que Garcia Albiol mateix s’ha queixat avui del que ha qualificat de ‘linxament dels independentistes’. I ha afegit: ‘Perversió històrica de fanàtics il·lumintats.’ El cas és que Mèxic es va independitzar unilateralment d’Espanya: el 16 de setembre del 1810 va declarar la independència, i fou l’inici de la guerra d’independència de Mèxic, que va durar onze anys. Un cop finalitzada la guerra es va aprovar l’Acta d’Independència. No fou fins quinze anys després que Espanya va reconèixer oficialment Mèxic com a estat independent. L’Acta d’Independència de Mèxic comença dient: ‘La nació mexicana que, per tres-cents anys, ni ha tingut voluntat pròpia, ni lliure ús de la veu, surt avui de l’opressió en què ha viscut.’ Heus ací tot el text traduït al català «Acta d’independència de l’Imperi Mexicà, pronunciada per la Junta Sobirana aplegada a la Capital el 28 de setembre de a 1821. La Nació Mexicana que, per tres-cents anys, ni ha tingut voluntat pròpia, ni lliure ús de la veu, surt avui de l’opressió en què ha viscut. Els heroics esforços dels seus fills han estat coronats, i està consumada l’empresa, eternament memorable, que un geni, superior a tota admiració i elogi, per l’amor i glòria de la seva Pàtria, començà a Iguala, va prosseguir i va finalitzar, duent-se endavant obstacles gairebé insuperables. Restituïda, doncs, aquesta part del Septentrió a l ‘exercici de quants drets li va concedir l’Autor de la Naturalesa i reconeixen per indivisibles i sagrats les nacions cultes de la terra; en llibertat de constituir-de la manera que més convingui a la seva felicitat; i amb representants que puguin manifestar la seva voluntat i els seus designis; comença a fer ús de tan preciosos dons, i declara solemnement, per mitjà de la Junta Suprema de l’Imperi, que és Nació Sobirana, i independent de l’antiga Espanya, amb qui, d’ara endavant, no mantindrà cap altra unió que la d’una amistat estreta, en els termes que prescriguin els tractats; que entaularà relacions amistoses amb les altres potències i tots els actes poden i són en possessió de permetre les altres nacions sobiranes: que es constituirà, d’acord amb les bases que en el Pla d’Iguala i el Tractat de Còrdova, va establir, sàviament, el Primer Cap de l’Exèrcit Imperial de les Tres Garanties; i en fi que sostindrà, a tots els efectes, i amb sacrifici dels béns i les vides dels seus individus, (si calgués) aquesta solemne declaració, feta a la capital de l’Imperi a 28 de setembre de l’any mil vuit-cents vint-i-un, primer de la Independència Mexicana.» Acta d’Independència de Mèxic.

Summary: Garcia Albiol celebra l’aniversari de la DUI de Mèxic


El president de la Generalitat, Quim Torra, s’ha referit a l’actuació tan polèmica dels Mossos d’Esquadra a les manifestacions antifeixistes d’ahir a Girona i Terrassa. A Eslovènia, Torra ha explicat que donava quatre dies al seu conseller d’Interior, Miquel Buch, perquè fes canvis a la conselleria. El president assegura que si dimarts no hi ha canvis a Interior serà ell mateix qui prendrà decisions. Avui Buch ha estat entrevistat a ‘El matí de Catalunya Ràdio’ i a ‘Els matins’ de TV3i ha dit que no li ‘tremolarà el pols si ha de fer fora agents de la Brimo’. El president també ha explicat que es reuniria amb Buch diumenge per a revisar què va passar: ‘Hem de veure si hem de fer canvis, després de les últimes manifestacions. No podem caure en les provocacions de la ultradreta.’ Tanmateix, Buch ha explicat que a Girona els Mossos havien hagut d’actuar quan un grup de manifestants antifeixistes havia saltat el segon cordó policíac, per a evitar l’enfrontament amb els concentrats de Vox. ‘Ahir es va encapsular els feixistes, però va haver-hi uns antifeixistes radicals que van voler trencar els cordons. I la policia va haver d’actuar i protegir unes persones que, independentment de què pensin, es manifestaven.’

Summary: Ultimàtum de Torra a Buch perquè faci canvis a Interior


Dimecres a les 16.30 es reunirà per primera vegada la taula de negociació entre el govern català i l’espanyol a la Moncloa. L’objectiu teòric és resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya, però les dues parts començaran a dialogar des de posicions antagòniques. D’una banda, la Generalitat exigeix l’amnistia i la fi de la repressió i acordar l’exercici del dret d’autodeterminació amb un referèndum. D’una altra, el govern espanyol encara no ha concretat cap proposta, més enllà del document de 44 punts que Sánchez va dur a Quim Torra a la reunió del 6 de febrer al Palau de la Generalitat. Les dues propostes espanyoles que han sonat amb més força són una reforma del sistema de finançament i un nou estatut, però són molt lluny de les propostes de l’independentisme. Tant ERC com JxCat han expressat reticències sobre el resultat que pugui tenir aquesta taula de negociació, però els dos partits majoritaris de l’independentisme han acceptat de provar-ho i de tornar a un diàleg amb Madrid que sovint ha acabat en fracàs per la incapacitat dels successius governs espanyols de respondre satisfactòriament a les demandes de Catalunya. Avui el govern ha anunciat qui formaria part de la delegació catalana a la taula de negociació. La Generalitat reivindica que Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Jordi Sànchez i Marta Rovira han d’encapçalar la delegació catalana, però que la situació d’exili i presó els en priva. El president Quim Torra i el vice-president Pere Aragonès només hi assistiran dimecres i a les reunions on puguin segellar-se acords eventuals amb el govern espanyol. A la delegació catalana permanent hi haurà sis persones: Elsa Artadi, Alfred Bosch, Josep Maria Jové, Jordi Puigneró, Josep Rius i Marta Vilalta. Totes de confiança de Puigdemont, Junqueras i Rovira, a més de Torra i Aragonès, a qui retran comptes després de cada reunió amb els representants de la delegació espanyola. La taula comença a caminar amb un mes d’endarreriment respecte de l’acord signat entre ERC i el PSOE. Primer, Pedro Sánchez va demanar temps perquè el nou govern espanyol comencés a treballar. Després, es va considerar que Sánchez i Torra s’havien de reunir per parlar de la taula de negociació i reprendre el diàleg. L’últim endarreriment ha estat per la discussió sobre la data i la petició de JxCat que hi hagués un mediador, d’acord amb una votació al parlament, en la qual ERC també havia participat. Finalment, però, no hi haurà cap mediador i la taula es reunirà dimecres. Els alfils de Junqueras i Rovira: Vilalta, Bosch i Jové Marta Vilalta tornarà a seure amb els representants del govern espanyol després d’haver format part de la delegació d’ERC –amb Gabriel Rufián i Josep Maria Jové– que va negociar l’acord amb el PSOE. Vilalta fou nomenada portaveu i ara també és adjunta a la secretaria general d’ERC, és a dir, a Marta Rovira, i té un pes creixent dins el partit. Josep Maria Jové era la mà dreta del vice-president Junqueras la legislatura passada. És un dels alts càrrecs del govern detinguts el 20-S per haver participat en els preparatius del Primer d’Octubre. Jové és diputat al parlament i treballa internament a ERC, sense exposar-se als focus. De fet, continua investigat al TSJC. L’equip d’ERC el completa un conseller del govern, Alfred Bosch. Va arribar al govern com a conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència després d’haver-se intercanviat el càrrec amb Ernest Maragall com a candidat d’ERC a Barcelona, d’acord amb Junqueras. Els cavalls de Puigdemont i Torra: Artadi, Puigneró i Rius Elsa Artadi, cap de campanya de JxCat el 21-D, diputada al parlament i regidora a Barcelona, torna a la primera línia. Durant el seu pas pel Departament de Presidència, va encapçalar –juntament amb Aragonès– el primer intent de diàleg amb el govern espanyol socialista el 2018. Artadi era una de les peces clau del govern de Puigdemont i és una dirigent de màxima confiança del president exiliat. El conseller Jordi Puigneró, militant del PDECat, continua guanyant pes polític i també s’asseurà a la taula de negociació. Fou nomenat conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública després d’haver estat secretari general de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital durant la legislatura anterior. És considerat un dirigent proper a Puigdemont i el seu nom ha sortit a les travesses sobre el candidat a president de JxCat a les pròximes eleccions. Completarà la delegació catalana Josep Rius, ex-cap de gabinet de Puigdemont i de Torra i actualment director general d’Anàlisi i Prospectiva del Departament de Presidència. Rius va ser la mà dreta de Puigdemont durant la seva presidència. Els vuit peons de l’estat espanyol La delegació espanyola no ha anunciat encara si hi haurà sempre els mateixos càrrecs de manera permanent. Dimecres és previst que l’encapçali el president espanyol, Pedro Sánchez, amb la vice-presidenta primera, Carmen Calvo. Sánchez i Calvo ja van formar part del primer intent de diàleg amb la Generalitat, que va culminar amb la Declaració de Pedralbes. Per part del PSOE també hi haurà la ministra de Política Territorial, Carolina Darias, una desconeguda a la política espanyola però que ha ocupat diversos càrrecs a les institucions de les Illes Canàries. Fou presidenta del parlament canari i consellera d’Economia del govern. També ha ocupat altres càrrecs, com la delegació del govern espanyol a les Illes Canàries. Darias és la substituta de Meritxell Batet, que va formar part de la negociació del 2018 com a ministra del ram. Salvador Illa, ministre de Sanitat i membre del PSC, serà l’altre representant del PSOE. Illa manté el càrrec de secretari d’organització dels socialistes catalans i és una persona de la confiança de Sánchez i de Miquel Iceta. Juntament amb Adriana Lastra i José Luis Ábalos, Illa va ser un dels tres negociadors del PSOE amb ERC per a la investidura de Sánchez. Per últim, i defensant la posició del govern espanyol, hi haurà el vice-president segon, Pablo Iglesias, i el ministre d’Universitats, Manuel Castells. Iglesias i sobretot Castells representaran els comuns i tenen més sensibilitat per a les demandes de la delegació catalana. Tots dos són partidaris del referèndum acordat com a instrument per a solucionar el conflicte i han criticat la repressió dels governs del PP i del PSOE contra l’independentisme. Probablement seran les dues persones que intentaran de fer de pont entre les dues delegacions, tot i que mantindran fidelitat al posicionament del govern espanyol a la taula de negociació. A última hora de dilluns, la Moncloa ha anunciat que José Luis Ábalos, ministre de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana, i María Jesús Montero, ministra d’Hisenda, també formaran part de la delegació espanyola. Montero ha guanyat importància a l’executiu de Sánchez com a portaveu del govern espanyol; Ábalos te un gran pes dins el PSOE i és home de confiança de Sánchez. També va ser membre de l’equip negociador dels socialistes amb ERC abans de la investidura.

Summary: Qui és qui a la taula de negociació?


Junts per Catalunya denuncia noves represàlies contra Jordi Sànchez, número dos de la llista per Barcelona. En un piulet, la directora de campanya del partit, Elsa Artadi, explica que no poden comunicar-se amb l’ex-president de l’ANC, a qui també li han prohibit de mantenir qualsevol mena de contacte amb la família. Per Artadi, Sànchez ha estat incomunicat pel seu suport al president de la Generalitat, Carles Puigdemont. No podem parlar amb Jordi Sànchez. Ara no els deixen comunicar ni amb la família per donar suport al President @KRLS pic.twitter.com/zvbEQL6S5i — (((Elsa Artadi))) 🎗 (@elsa_artadi) December 18, 2017 L’advocat de Jordi Sànchez, Jordi Pina, ja va denunciar aquest cap de setmana que el seu client havia estat objecte de represàlies per haver participat divendres en l’acte central de Junts per Catalunya. Segons l’advocat, treballadors penitenciaris van escorcollar la seva cel·la i les contigües, perquè es pensaven que el candidat intervindria en directe a l’acte mitjançant una trucada telefònica (ho va fer en un missatge enregistrat). Després d’hores d’escorcoll sense trobar res, van traslladar Sànchez a un mòdul diferent de la presó de Soto del Real. Ací podeu escoltar el missatge de Sànchez des de la presó: Pina va considerar que el canvi de mòdul era ‘un càstig’: ‘Quan algú entra a la presó busca tenir unes rutines que li han trencat. És com si l’haguessin posat a una presó totalment diferent’, va denunciar. A més, va subratllar que Sànchez en cap moment no havia incomplert el reglament penitenciari i va anunciar que impugnarien la decisió. L’advocat també va denunciar que l’ex-president de l’ANC té un funcionari que el vigila sempre que no és a la seva cel·la.

Summary: Denuncien que ja no permeten a Jordi Sànchez ni parlar amb la família


La Comissió Europea descarta formalment de prendre mesures contra l’estat espanyol per la clausura de pàgines web el dies previs al referèndum del primer d’octubre del 2017, segons l’ACN. En resposta a la carta enviada fa un any pel qui era secretari de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital, Jordi Puigneró, la Comissió considera que el govern pot recórrer a la via judicial espanyola i diu, a més, que ‘un nombre significatiu de pàgines’ ja s’ha reobert. En la missiva, l’executiu comunitari indica a l’actual conseller de Polítiques Digitals que ‘les normes de la UE impedeixen el blocatge i les restriccions de webs llevat d’excepcions en compliment de les lleis nacionals’. I diu que les mesures ‘només podran imposar-se si són apropiades, proporcionals i necessàries dins una societat democràtica’, sense precisar si això s’aplica o no al cas de les webs tancades per l’estat espanyol durant l’1-O. ‘Des del Govern de Catalunya creiem que la Comissió Europea s’ha trobat obligada a moure fitxa i en certa manera obre la porta a admetre que el tancament de webs, dominis i aplicacions es va fer de manera desproporcionada per part de l’estat’, assegura Puigneró. La carta de Brussel·les va ser enviada dijous passat, dos dies després de la visita del conseller a la Defensora del Poble Europea, i va signada pel director general de Xarxes de Comunicació, Continguts i Tecnologies de la Comissió Europea, Roberto Viola, en nom del vice-president i comissari de Mercat Únic Digital, Andrus Ansip. Drets digitals a la UE Com a secretari de Telecomunicacions, el 24 de setembre del 2017 Puigneró va denunciar a Ansip la infracció de diverses directives europees en matèria de drets digitals per part de l’estat espanyol durant els dies previs i posteriors al referèndum. Tal com recull la carta de Roberto Viola, entre els exemples aportats pel govern hi ha l’obligació de la fundació puntCat de blocar tots els dominis .cat que poguessin recollir informació sobre el referèndum o la petició perquè els servidors d’internet no permetessin l’accés a webs sobre la votació o pàgines publicitades per algun membre del govern a les xarxes socials. En la missiva s’insisteix que les normes de la UE sobre l’accés lliure a internet preveuen en general que s’impedeixi el blocatge i les restriccions de webs, si bé es recorda que hi ha excepcions, en cas d’ordres judicials. Es matisa també que l’aplicació de les restriccions, si escau, ha de ser subjecte ‘a procediments adequats i acordants amb la Convenció Europea per la Protecció dels Drets Humans i les Llibertats Fonamentals i amb els principis generals d’una comunitat de dret, incloent-hi la protecció judicial eficient’. La CE diu que ja s’han reobert 32 webs blocades Ja al final del text, Viola diu que ‘recentment’ els serveis de la Comissió Europea han comprovat que un nombre ‘significatiu’ de pàgines inicialment blocades ja no ho són i n’identifiquen 32. Per contra, l’alt funcionari constata en la resposta a Puigneró que la web ref1oct.cat es manté blocada per ordre d’un tribunal en el context d’un procés judicial i recorda que ‘la legalitat d’aquest tipus d’ordres resta subjecte a possibles recursos judicials de conformitat amb la legislació nacional’. La Comissió Europea ha trigat un any a respondre a la queixa de Puigneró, que dimarts passat va portar a la Defensora del Poble Europeu la manca de resposta de la UE per ‘la repressió digital’ de l’1-O. ‘Demanem que la UE prengui posició sobre uns fets molt greus que van ocórrer al nostre país en l’àmbit digital’, va dir la setmana passada el conseller, que esperava que el requeriment donés peu a una ‘presa de posició formal’ de l’executiu comunitari.

Summary: La Comissió Europea no actuarà contra l’estat espanyol pel tancament de webs durant l’1-O


Mariano Rajoy serà l’únic dirigent europeu que no assistirà a la cimera que la UE celebra amb els Balcans Occidentals a Sofia. Segons han confirmat aquest dimarts fonts europees, Rajoy serà l’únic dels 28 que no anirà a la reunió amb els líders d’Albània, Bòsnia, Sèrbia, Montenegro, l’Antiga República de Macedònia i Kossove. Com ja van insinuar fa setmanes fonts diplomàtiques espanyoles, el president del govern espanyol ha acabat buscant una fórmula de participar-hi diferent de la resta, ja que Espanya no reconeix Kossove i per això ha rebutjat anar-hi personalment i hi enviarà un representant. Tot i que Eslovàquia, Romania, Grècia i Xipre tampoc no reconeixen el país balcànic com a estat des que va autoproclamar-se independent l’any 2008, Rajoy serà l’únic que s’absentarà a la cimera on hi haurà, entre altres, el president kossovès Hashim Thaçi. A l’acte que sí que assistirà, però, serà al sopar informal dels líders europeus, que tindrà lloc dimecres al vespre a la capital búlgara. D’altra banda, Rajoy es reunirà aquest dimarts amb el primer ministre de Bulgària, Boiko Borísov -que actualment ocupa la presidència del Consell de la UE-, amb qui oferirà una roda de premsa conjunta. Segons informació del Consell, l’ampliació i l’estabilització i el procés d’associació de la UE amb els Balcans no s’abordarà durant la cimera. Sí que s’espera però, que els líders de la UE adoptin una declaració amb la qual els socis balcànics s’han alineat.

Summary: Rajoy, únic dirigent de la UE que no anirà a la cimera dels Balcans perquè hi haurà Kossove


Concretem l’entrevista amb Laura Masvidal quan va cap a Estremera a veure en Joaquim Forn, el seu marit. Va acompanyada de les seves filles. És al tren. Mentre intercanviem missatges intueixo que se li farà molt llarg aquest dia que tot just comença. M’adono que no m’havia imaginat que fos tan complicat. Aquell dia, una bona part del país rep un watsapp amb unes paraules d’ella, que algú ha reenviat. Són paraules valentes i dures. Gens conformistes. L’endemà sortiran en una carta que es llegirà a la plaça del Rei de Barcelona i que publicarà VilaWeb. Demana, entre més coses, que no callem mentre uns s’atreveixen a tot, que no es deixi de fer denúncia des d’enlloc i que la societat civil s’organitzi per trobar el camí. Amb aquestes paraules, consistents, precises, descobrim la veu pròpia de Laura Masvidal. Ella, que no es correspon a l’arquetip d’activista, demostra una valentia i una força de persona de pedra picada. Ho fa sense amagar el sofriment i la perplexitat del que viuen ella i la seva família. Parla de tot obertament. De la intimitat sense dissimular els neguits d’una situació hostil. Diu en veu alta que si parlar ha de perjudicar el seu marit vol dir que no anem bé. Hi ha qui li recomana que no parli, però no vol deixar-se endur per la por i ens recorda a cada gest que no ho hem de fer. No estalvia somriures ni positivitat. Val més que la llegiu. —Com l’heu trobat aquests últims dies? —En Joaquim ens sorprèn positivament, és una persona molt forta. Està convençut que allà no pot fer res, té ganes de sortir i es prepara la declaració del dia 11. Està serè perquè té la consciència molt tranquil·la i això li dóna molta pau i molta força. Ens asserena a nosaltres. Les visites acabes dedicant-les a la logística, perquè són molt limitades i has d’aprofitar el temps. Ell ens explica anècdotes del que viu. Ho escriu perquè no ho vol oblidar. Sempre intenta treure lliçons del que li passa i convertir-les en positives. Quan surto és un xoc molt bèstia, te’n vas molt enfadada. Quan veus que ell es queda allà a dins et desesperes. L’última vegada que ens vàrem veure sense vidre, amb les meves filles i una cunyada, va ser més distès. —Us heu d’aprendre a relacionar en aquest entorn? —Tot i que fa molts anys que som casats, en la distància trobes molts recursos que no sabies que tenies. Així i tot, la intimitat és una cosa que es va trencant. Les trucades són de quatre minuts i quan han passat es talla. Tots dos ens diem que estem bé, però sabem que no és així. Quan penjo el telèfon sento un gran trasbals i a ell li deu passar igual. Quan vas amb amics això queda més dissimulat. Però quan et trobes només amb ell, en una habitació de presó, amb un fred horrorós, on hi ha un catre i se suposa que allò ha de ser una relació íntima… sents que la comunicació íntima et fa por perquè no vols trencar-te. Ens intuïm però t’has de mantenir fort. Això és molt dur, com a parella. Si la presó provisional és curta no passa res, però si s’allarga pot fer malbé el que tenim. La família és la nostra fortalesa. Estic molt indignada perquè això és molt injust. —Fa poc vàreu fer vint-i-cinc anys de casats… —Quan vaig parlar amb el mossèn de fer alguna cosa, hi havia dues possibilitats. Una que ja fos fora i féssim una acció de gràcies. L’altra, fer una pregària si era a dins. Quan vaig veure que seria a dins li vaig trucar i li vaig dir: ‘Ara que sabem quina és la situació farem una pregària.’ Allò es va mig desbordar perquè la gent l’estima molt i van voler donar suport des del cor venint. Va venir molta gent. Estic molt contenta d’haver-ho fet. Em va donar molta força. En Joaquim és una persona de pau; n’hem parlat moltes vegades: la seva acció política i de servei públic, en part li ve d’una vocació des de l’humanisme cristià. Ell és una persona de fe. Fotografia d’Albert Salamé —Arribar a Estremera no deu ser fàcil? —Anar a Estremera, si hi vas amb cotxe, és molt pesat perquè són moltes hores per estar allà quaranta minuts i a sobre fer una vista amb un vidre al mig. Amb tren és més còmode perquè pots treballar i aprofites més l’estona. Si hi vaig amb tren, quan baixo llogo un cotxe fins a Estremera i quan torno ho faig al revés. Amb prou feina tens temps de menjar perquè el temps és molt just. Ara, com que l’han canviat de mòdul, el podem visitar el dissabte a la tarda o diumenge al matí a les deu. Si hi vas el diumenge, o hi fas nit o no hi arribes. Però, vaja, tota la logística de la presó és del segle XIX. L’altre dia parlava amb en Romeva, que era el seu company de cel·la, i m’explicava que havien d’omplir instàncies amb tres fulls de calca. T’ho imagines? Paper de calca. Després, omplen la instància i encara passen cinc o sis dies fins que la direcció no respon. Llavors et passa el que li va passar al bisbe Novell de Solsona, que, malgrat tenir els permisos, va fer el viatge fins a Estremera i la directora de la presó li va dir que no entrava. Tot és molt absurd. Imagina’t, ens va demanar música i al final ho hem hagut de deixar estar. Es veu que és un problema molt gran. En aquesta presó no poden tenir música. No tenen cap accés a cap aparell tecnològic mentre fan la presó provisional. Quan surto d'Estremera és un xoc molt bèstia, te'n vas molt enfadada —Abans dèieu que havíeu parlat amb Raül Romeva. Teniu relació amb els consellers que han sortit de la presó? —Jo no tinc ganes de molestar-los, perquè ells també han fet un parèntesi i la qüestió de la presó ha quedat com en una capseta. Però és veritat que, com que han viscut una experiència molt forta i molt íntima amb en Joaquim, sí que tinc necessitat de parlar amb ells perquè m’expliquin què feien, com el veien, com convivien. Però és complicat, perquè hi ha coses molt íntimes, moments molt difícils. No és bo remoure el que els recorda la presó. —Estàveu mentalitzada per a una situació així? —És obvi que havíem parlat de moltes coses. Una cosa és imaginar-t’ho i una altra és quan et passa. Jo li vaig fer una comparació, a en Joaquim. Li deia que és com quan tens por de certes malalties que saps que estadísticament et poden tocar i tenen conseqüències molt greus. No és igual pensar que la pots tenir que el dia que et donen el diagnòstic. I ell em va dir: ‘No comparis, és molt pitjor estar malalt.’ I sí. Té tota la raó del món. —Quan va tornar de Brussel·les vàreu viure un moment molt dur, amb aquella rebuda d’uns ultres, sense cap protecció … —Va ser molt dur, però han passat tantes coses difícils en tan poc temps que també m’agrada pensar en les coses positives. El dia de Cap d’Any tothom deia: ‘A veure si aquest any tot va més bé perquè el 2017 ha estat un any horrorós.’ Jo em vaig aturar a pensar el que tothom em deia. Per a mi també havia estat dur abans de les detencions perquè havia tingut un accident molt fort de genoll. Fins al juny vaig estar amb cadira de rodes i no em vaig reincorporar a la feina fins al setembre. Així i tot, sí que m’agrada pensar que, malgrat que l’any ha acabat horrorós, hem viscut coses molt boniques, que són aquí per sempre i no les podem oblidar. —Què hi poseu a la llista positiva? —Com a col·lectivitat hem viscut coses molt maques i encara ara les vivim, malgrat la situació personal. Veure les reaccions de la gent d’aquest país m’emociona. En Joaquim en algunes visites em torna un paquet de cartes. En algun viatge de TGV, de tornada, les que veiem que no són de gent que coneixem, en llegim alguna. Hi ha gent de tot el món. Hi ha gent del país que et diu coses des del cor, gent que fa ironia, gent que fa dibuixos, hi ha poesia… Com a poble vivim moments indescriptibles, que ens uneixen, ens identifiquen, que ens enforteixen i no vull de deixar de veure el costat bonic de tot plegat. Jo des del dia que el van tancar a la presó tinc en un costat el que és dolent en vermell i a l’altre costat vaig fent llista de les coses maques i positives. La llista de les coses positives creix i creix. —Podeu explicar-ne algunes? —Jo he fet amistat absolutament amb tots els veïns de l’escala, pensin el que pensin. Això no té res a veure amb el pensament, en Joaquim és un veí estimat i la gent ens aprecia. Aquestes mostres de sincera estima, de gent que troben que és injust que sigui a la presó, són bones. Hi ha gent que diu que han tingut grans discussions, jo no n’he tingudes, jo tinc amics que no opinen igual que nosaltres i els he tinguts al costat del tot. A alguna filla no li ha passat així, però ha estat capaç de parlar-ne des de l’amistat… Al final això també ens dóna molta força. En Joaquim ens deia aquests dies: celebreu Nadal, penseu en el sentit de Nadal, perquè a dins de la presó hi ha gent que està molt sola. Jo entenc el sentit del meu presidi, no seré amb vosaltres, jo us tinc a vosaltres. Els amics han respost de manera inimaginable, ens fa costat tothom, jo no estic sol. Fotografia d’Albert Salamé —Quan van deixar anar als altres consellers i el vostre marit es va quedar, devíeu quedar molt afectats. —Aquell divendres, quan el jutge no va voler decidir, tothom estava molt convençut que sortirien. Vam pensar que calia fer-los una rebuda digna. Jo vaig dir: ‘Atenció, no organitzem res perquè no sabem què passarà. I si no surten tots?’ I vam quedar a Sants esperant la decisió, teníem temps de sobres per a arribar-hi. Mentre érem allà vaig rebre un missatge de l’advocat dient que no hi havia bones notícies i al mateix temps una trucada d’en Joaquim que havia vist a la tele que ell es quedava, quan encara l’advocat no havia rebut la notificació. Llavors uns van marxar i uns altres ens vam quedar. No entenc que surti una notícia per la televisió i l’advocat encara no l’hagi confirmada. De tot, ens n’assabentem per la premsa i ell per la tele. —I a partir d’aquell moment vàreu entrar en una fase molt més dura. —Jo tinc molta esperança que surti. En principi, hem delegat en un bon professional que porta la defensa i se suposa que les lleis han de funcionar. En teoria, això m’hauria de fer estar tranquil·la, però quan veus que els arguments són que pugui causar aldarulls violents se’t posen els cabells de punta. En Joaquim és una persona molt pacífica. El risc de la violència no el veig enlloc. Quin altre perill volen que hi hagi? Que marxi? Però si va tornar. Jo li vaig dir: ‘No vinguis…’ —No volíeu que tornés? —Jo, sense valorar-ho, impulsivament, per intuïció, a cop calent, li vaig dir: ‘No vinguis. Espereu.’ Ara no sé què faria, també és molt fort que haguessin de marxar, que hagin d’estar a fora. Tot plegat, no ho sé…. —Quan heu entrat parlàveu de la perplexitat que us crea la situació. —Sí, estic perplexa quan veig què diuen. És un argumentari que es munten per justificar de tenir-lo allà. El principi d’In dubio pro reo, no el veig enlloc, no hi és. El jutge ha de valorar uns fets, no unes opinions. En Joaquim no s’ha amagat mai de les seves opinions. Les sap tothom i ningú no se n’amaga. Una altra qüestió és que assumeixi els ordenaments. És una persona d’ordre… La justificació de la presó provisional no existeix en absolut. Ara ha demanat de tornar a declarar sobre el fons. Estic convençuda que quan el jutge l’escolti l’haurà de deixar anar. Però és clar, jo sóc jo. Si la gent considera que les situacions són injustes, que no ens tracten justament, que les presons provisionals són un escàndol, ho hem de dir a tot arreu —A la carta explicàveu que a un amic vostre l’havien amonestat per haver explicat la situació dels presos i que no havíem de callar, que no havíem de resignar-nos… —Sí, un amic meu, catedràtic, va fer una conferència i en acabar va fer un comentari dient: ‘Avui no hi som tots, tinc uns amics a la presó….’ D’això se’n diu llibertat de càtedra. I llavors hi ha presentadors o moderadors que ho veten o ho amonesten. Tot això em recorda coses que m’havien explicat i que no em pensava viure. Quan nosaltres hem de vigilar què diem i ens autocensurem, tolerem unes situacions que han fet molt de mal i és quan jo penso que potser hem callat massa temps. Això m’ho diu la meva mare. Que ara siguem tanta gent reclamant segons què no és fruit d’un dia. Aquest moviment creix perquè s’acumula molta sensació d’injustícia. Per això jo dic que és hora que si considerem que unes certes situacions no són justes i no ens sentim ben tractats ho diguem. Jo mateixa he callat moltes vegades a l’escola i a la universitat. Quan estudiava dret, demanar les classes en català era un problema molt gros, no únicament no hi havia manera d’aconseguir-les, sinó que molts estudiants ens maltractaven. Hem estat massa temps sentint-nos petits. Això no ha de tornar a passar. I si la gent considera que les situacions són injustes, que no ens tracten justament, que les presons provisionals són un escàndol, ho hem de dir a tot arreu. —Us fa por que ens acostumem a aquesta situació? —No es pot convertir en normal una cosa que és una vergonya. Aquesta militància, jo no vull deixar de fer-la. Jo sola no faré res. No podem viure eternament indignats, aniríem enrere, hem de canalitzar aquesta ràbia de manera positiva. Ens hem d’organitzar. Ara ja ens qüestionen el dret de reunió. Jo al·lucino. Justament Catalunya ha estat pionera en això. Moltes vegades la societat civil ha passat davant de la política. Amb cultura, amb art, en ensenyament això és un valor enorme que té aquesta societat. —Però de vegades la gent fa un esforç enorme, com per exemple anar Brussel·les. I el fet de veure que la repressió no s’atura li crea una sensació d’impotència. —La tenim, la tenim, la sensació d’impotència, però és una sensació. Jo vull dir a la gent que potència en tenim. Volen atemorint-nos mantenint-los a la presó. Pensen que tots hem d’escarmentar, que hem de tenir por i que hem de pensar que no ha valgut la pena i que hem de tornar a allò que ells consideren ‘el orden establecido’. Jo ja no sé si puc parlar o no, però tinc clar que això no ho hem de permetre. Voler llibertat, voler cultura, voler gestionar-te les coses d’una manera millor no pot ser un delicte i no pot ser prohibit. —Teniu la sensació que pel fet de pensar d’una manera teniu una vida diferent que la que pot tenir una persona que pensa com el govern espanyol? —Òbviament, que la tinc. Tampoc no acabo d’entendre els mitjans de comunicació, i n’estic molt dolguda. És obvi que tots tenen llibertat d’opinió, però dir mentides i intoxicar no pot ser. No pot ser que el poble veí o germà vegi les coses com les veu perquè li han venut constantment mentides. Necessito dir-los-ho. Molta gent que conec que té família a Espanya estan molt dolguts. Em diuen que costa d’entendre que els seus parents acabin creient-se més la tele que a nosaltres, la seva família. Vull fer un clam en aquest sentit. Són periodistes i no poden dir mentides. Fotografia d’Albert Salamé —A l’agost vàreu viure l’atemptat des de primera fila. És xocant veure que el conseller que tothom va valorar que havia afrontat aquella difícil situació de la millor manera, ara sigui a la presó. —En aquest país el mes d’agost va passar una cosa molt forta, però com després n’hem passades tantes encara no hem pogut fer el dol ben fet del mes d’agost. I no s’hi val. Allò que va passar va ser terrible. A en Joaquim ara el veus i, malgrat tota la situació que viu, té la cara relaxada. El mes d’agost estava molt tens. Gestionar els fets de l’agost, sabent que ell havia entrat al juliol, va ser un impacte molt gran. Sort que treballava, que no feia vacances. Però ell, tot i ser fort, és molt sensible. I amb l’atemptat de la Rambla va patir moltíssim i va actuar amb responsabilitat. En Joaquim quan treballa sempre confia molt en tots els equips. El cos de Mossos estava molt preparat, els equips d’emergència són model a Europa. Ell és un generador d’equips. Li agrada entendre’s amb la gent i va donar un protagonisme als tècnics. Els altres cossos policíacs es van sentir molt incòmodes. Jo no vull creure que això és una revenja perquè ha fet bé una gestió d’aquesta mena. El meu cap no pot ni podria processar això, tot i que hi ha qui m’ho comenta. No ho tolero. Com a policia t’has d’alegrar de l’èxit dels altres cossos. —Quan us vàreu fer independentista? —D’independentista jo ho he estat de manera natural de molt joveneta. El perquè no el sabria dir. A casa meva, de moltes coses no se’n parlava. La meva mare ara ha obert un calaix que no havia obert mai. Els meus avis per part de mare van ser rojos i van tenir la vida molt complicada. L’àvia va ser empresonada amb la meva mare –perquè encara era un nadó– per haver fet classes de costura a les noies d’Esquerra Republicana. Quan la Generalitat va reconèixer els funcionaris de l’època republicana, allò es va començar a tocar. Fins llavors no n’havien parlat. Van començar a explicar coses, però molt poques. La mare era una dona prudent. Quan li deia que anava a una manifestació sempre em deia: ‘Vigileu!’ Ara lideraria qualsevol manifestació. Com et deia, ella ha obert un calaix i comença a pensar que horrorós que devia ser el que van viure els seus pares, que no en parlessin mai. Viu això com si fossin els anys de la dictadura. —Però la cosa que impressiona és que abans es frenaven per por i ara ja no en tenen, de por. —És veritat, no els frena pas, la por. —Què la por hagi desaparegut us colpeix? —Això m’esperança moltíssim. Això vol dir que només podem anar endavant. Ara sabem on som. —He llegit que el 1991 us van retenir abans d’entrar a l’estadi olímpic perquè dúieu una pancarta de ‘Freedom for Catalonia’. —Això no ho recordo. A la inauguració de l’estadi olímpic jo duia una bandera catalana i la policia que hi havia a l’entrada em va dir que no la podia entrar, que l’estripés, que era molt grossa. Vaig dir que no i em va dir que me la retenien. Jo els vaig contestar que quan acabés l’aniria a buscar. Quan hi vaig anar, a banda que em van humiliar de mala manera, em van dir que l’havien llençada al contenidor perquè la senyera era escombraries i aquell era el seu lloc. Jo, que era molt joveneta, no m’ho podia creure: com, que l’havien llençada al contenidor? Em van dir que posés una denúncia. Vaig anar a fer-la i no me la van agafar. Me’n vaig anar al jutjat de guàrdia a posar-la. Després vaig rebre una citació per desordres públics i a la feina em van dir: ‘Què has fet?’ Jo no havia fet res, només havia volgut entrar una bandera catalana. Aquell dia vaig començar a intuir que alguna cosa en aquest país no anava bé. Nosaltres no ens amaguem del nostre passat, però per les nostres opinions no ens poden tancar a la presó. —Els familiars dels presos i exiliats heu fet l’Associació pels Drets Civils. —La gent ens vol ajudar i és important que conegui aquesta associació. Quan el principal aportador econòmic d’una família de cop i volta es queda sense feina i és a la presó o a l’exili les famílies reben un impacte molt fort. L’associació és de tots els qui som ara i els qui puguin afegir-s’hi. La llista és molt llarga. Anar a Estremera és car, jo he de deixar la meva feina, la meva filla ha de deixar d’anar a classe… Comprar tres o quatre bitllets de TGV, llogar un cotxe. Imagina’t els que van a Brussel·les. Tot plegat són molts diners. La Caixa Solidària recollia diners per a les fiances, però, és clar, s’han de pagar els advocats. Totes les defenses legals valen molts diners. Perquè la gent ho sàpiga, l’Associació pels Drets Civils recull diners per a les despeses que origina aquesta situació, que són bàsicament trasllats i pensió de nens i aliments i la Caixa Solidària per a pagar les fiances. —Veieu la situació negra? —La veig cada dia més negra, perquè ells van dir que ens donaven una eina que eren unes eleccions democràtiques, però és mentida, perquè no podem fer res. És com una ficció, que hem acceptat tots i ara som on som i ens han de dir com avancem al tauler. Ells també han de donar pistes de com podem sortir-ne. Cada vegada estarem més enfadats.

Summary: Laura Masvidal: ‘Mantenint-los a la presó volen atemorir-nos, no ho hem de permetre’


La plaça de la Mare de Déu de València ha acollit una concentració festiva amb el lema ‘L’educació ens dignifica, sí al valencià’. L’ha convocada Escola Valenciana, en una crida oberta ‘perquè hi participen les entitats i associacions que promouen la llengua i la cultura al País Valencià, així com tots els sindicats i partits polítics sensibles a la defensa del valencià en tots els àmbits’. La intenció, senzilla i clara: defensar la dignitat de l’ensenyament, diana d’atacs i desqualificacions per part dels qui volen fer de la llengua catalana camp de batalla amb interessos partidistes. Després del concert de Dani Miquel, que ha tornat a constatar que grans i menuts se saben de cap a cap les seves cançons, i les ballen, i les canten també de cap a cap, els representants d’Escola Valenciana i de partits, sindicats i entitats han pujat a l’escenari per a la lectura del manifest, que ha anat a càrrec de Vicent Moreno, president d’Escola Valenciana, i de Laura Font, presidenta de la Coordinadora d’Alumnes, Professorat, Pares i Mares per l’ensenyament Públic en Valencià. Al text, els signants lamenten que les comunitats educatives ‘han sigut objecte de difamacions injustes i infundades de partits polítics i entitats que no fan servir raonaments pedagògics ni científics’. ‘Únicament pretenen fer trontollar el prestigi social i la llarga trajectòria d’èxit d’unes comunitats educatives que ajuden a construir el futur de generacions de xiquets i xiquetes’. Tal com ha ressonat aquest 17 de febrer a la plaça de la Mare de Déu de València, mentre els muixeranguers feien estiraments i es col·locaven les faixes, la resposta davant l’assetjament serà continuar ‘treballant amb la mateixa força i il·lusió, perquè, a fi de comptes, treballem per la transcendència social de l’ofici d’educar’. Un ofici, continua el manifest, ‘sense motles, constructiu, humanitzador i emocionant, que necessita comptar amb el suport de qui exerceix responsabilitats polítiques i el reconeixement social de la seua tasca’. Durant la concentració, Escola Valenciana ha fet una crida als ajuntaments, Consells Escolars, entitats, sindicats i partits polítics a què s’adhereixin al manifest ‘L’educació ens dignifica. Sí al valencià’. Vicent Moreno i Laura Font han llegit el manifest I tot això s’ha fet forma de festa. De concentració festiva i familiar. Després del manifest, i seguint les indicacions de la periodista Amàlia Garrigós i Francesc Burgos, ‘El Triangulista’, que han conduït l’acte, les muixerangues han fet les seves figures coordinades a la plaça, acompanyades tota l’estona pels Nanos i Gegants la Salpassa d’Alacant, els dolçainers El Coll de la Mola (Plana Alta), els gegants i cabuts i els dolçainers de Benetússer (Horta), la colla cultural l’Esportí de Beniarrés (Alcoià) i els Cabets de l’EPA d’Ontinyent (Vall d’Albaida). Pel que fa a les torres humanes, s’han pogut veure les figures de la Jove Muixeranga de València, la Muixeranga de la Safor, la d’Alacant, la de la Plana, la Marina Alta, la Torrentina, la Penyeta Blanca de Cocentaina i la Socarrtà de Xàtiva. Tanca la concentració @lafumigaband, un final espectacular per aquesta concentració festiva a favor de la llengua i la dignitat de l’educació! #LEducacióEnsDignifica #SíalValencià pic.twitter.com/oR6sAXabGL — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 Muixerangues, la música de Dani Miquel, la fumigà i la plaça de gom a gom: és molt gran la nostra estima per la festa, l’educació i el valencià#SíalValencià #LEducacióEnsDignifica amb @escolatv @ccoopv @educacio_ccoopv pic.twitter.com/DphSACyCxg — Ferran V Garcia (@FerranVGarcia) 17 de febrer de 2018 La lluna, la pruna… #SíalValencià #LEducacióEnsDignifica #17F pic.twitter.com/qpr7GsEqfH — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 Els mestres de les #Muixerangues organitzen les pinyes de les seues colles, preparades per tocar el cel de #València #LEducacióEnsDignifica #SíalValencià pic.twitter.com/8aU3KghkXW — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 La melodia de la #Muixeranga ompli la Plaça de la Mare de Déu de València, que esdevé hui un crit per dignificar la tasca docent i l’ensenyament en valencià #LEducacióEnsDignifica #SíalValencià #17F pic.twitter.com/devnd2dTH9 — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 #LEducacióEnsDignifica Amb Dani Miquel, ballant i cantant en defensa de l’educació en valencià pic.twitter.com/gdsGCGNFkU — M. Àngels Francés (@angels_frances) 17 de febrer de 2018 Des de Decidim @DaDPV començant la concentració #LEducacióEnsDignifica. #SíAlValencià! @escolatv pic.twitter.com/tiYYwi2F9J — Decidim (@DaDPV) 17 de febrer de 2018 Els Nanos de Salpassa (El Campello) també s’han fet una foto amb nosaltres #SíalValencià #LEducacióEnsDignifica #17F pic.twitter.com/dBbV6gYlLY — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 Sí al valencià, al plurilingüisme! L’educació ens dignifica @escolatv #València pic.twitter.com/0TpsxoaNnN — Andreu (@AndreuSenti) 17 de febrer de 2018 Danses i cultura popular en la Plaça de la Mare de Déu de València #LEducacióEnsDignifica #SíalValencià #17F pic.twitter.com/f0BkKh4V9D — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 Amb la #Batukada per escalfar motors! #LEducacióEnsDignifica #SíalValencià pic.twitter.com/kO5HZbnaaf — Escola Valenciana (@escolatv) 17 de febrer de 2018 Tal com explica Vicent Moreno, president d’Escola Valenciana, la intenció de l’entitat cívica és, d’una banda, ‘fer valdre el model educatiu que va nàixer al caliu de l’ensenyament en valencià gràcies a la implicació de les comunitats educatives’ i, de l’altra, ‘expressar el nostre suport a les persones que formen la comunitat educativa i han sigut víctimes d’agressions i assetjament per part d’un sector social que rebutja un model d’ensenyament basat en la convivència ciutadana, el foment del debat i el plurilingüisme, amb el valencià com a llengua vehicular’. Una actuació del grup La Fúmiga ha clos la festa, que és, de fet el punt de sortida de les Trobades d’Escoles en Valencià, que enguany, tal com s’ha informat duirant aquest acte de colors a València, retran homenatge a l’escriptor Joan Fuster, amb el lema ‘Nosaltres, pel valencià’.

Summary: Clam per la llengua i l’educació a València


Ingredients: 4 talls de rap grossos 1 quilo de pèsols de la floreta 6 carxofes 2 cebes tendres 6 alls tendres oli, sal, pebre negre i safrà una mica de farina vi blanc unes gotes de llimona mig litre de brou de verdura o fumet (fet amb les espines i les pells del rap) Elaboració: Netegem les carxofes i les tallem en quatre trossos. Les posem una estoneta amb aigua i sal. Les escorrem, les enfarinem i les fregim amb oli en una parella. Desgranem els pèsols i els reservem. Salem el rap i li posem unes gotes de llimona. L’enfarinem, el fregim i el reservem. Posem oli en una cassola, sofregim la ceba tendra i els alls tendres, tot tallat petit. A mig sofregir, hi aboquem una copa de vi blanc. Uns minuts després, hi afegim el brou o el fumet. Hi afegim els pèsols desgranats, uns brins de safrà i ho salpebrem. Ho fem coure uns vint minuts. Quan els pèsols siguin cuits, hi afegim els talls de rap i les carxofes. Deixem fer una mica més de xup-xup i el plat ja serà fet.

Summary: Recepta: Rap amb pèsols i carxofes al safrà


El fundador de Wikileaks, Julian Assange, ha anunciat avui que publicarà ‘milers’ de pàgines de documents sobre la campanya electoral a la candidata demòcrata a les presidencials als Estats Units, Hillary Clinton. En declaracions concedides a la cadena de televisió Fox, Assange ha assegurat que la pròxima filtració tindrà un impacte ‘significatiu’ en les pròximes eleccions, apuntant que Wikileaks té ‘molta material’. ‘Hi ha diferents tipus de documents i diferents tipus d’institucions associades amb la campanya electoral, amb alguns angles inesperats que són bastant interessants i fins i tot entretinguts’, ha valorat. Així, ha assenyalat que l’impacte que tingui aquesta nova filtració ‘depèn de com coixa seguiment en el públic i entre els mitjans’. Tot i això, no ha donat una data per a la seva publicació. Assange, acusat d’espionatge informàtic pels Estats Units, va demanar asil polític a l’Equador i viu a l’Ambaixada des de juny del 2012 per evitar l’extradició a Suècia, on seria interrogat per les acusacions de violació interposades el 2010, les quals ha negat en reiterades ocasions. El febrer, l’australià va sortir al balcó de l’Ambaixada per instar Suècia i el Regne Unit a acatar la resolució de l’ONU a favor de posar-li en llibertat com més aviat.

Summary: Assange afirma que Wikileaks publicarà ‘milers’ de documents sobre la campanya electoral de Clinton


El comitè d’Afers Jurídics del Parlament Europeu no obligarà l’encara ministre espanyol d’Afers estrangers, Josep Borrell, a vendre les seves accions a Bayer, Iberdrola i el BBVA per ser cap de la diplomàcia europea. La declaració ha estat avalada amb els 17 vots a favor del Partit Popular Europeu, el Partit Socialista i Renovar Europa, on hi ha Ciutadans i En Marxa, partit de Macron. Hi han votat en contra set eurodiputats de l’Esquerra Unitària Europea (GUE), en el qual s’integra Unides Podem; i Els Verds-ALE, del qual forma part ERC, i del Grup dels Conservadors i Reformistes Europeus (ECR), al qual pertany Vox. Els eurodiputats han validat la declaració de béns de Borrell i no creuen que les accions en aquestes companyies puguin suposar cap conflicte d’interessos, malgrat haver reclamat informació addicional al respecte. És un vistiplau necessari abans de la sessió de control que el socialista haurà de passar el dia 7 d’octubre al Parlament Europeu, on haurà de defensar les seves credencials i prioritats com a nou Alt Representant de la Unió Europea. En una carta adreçada a la presidenta del comitè a principis de setmana, Borrell assegurava que no havia considerat renunciar a les accions perquè, segons ell, només representen una petita part dels seus actius financers i les companyies en qüestió no tenen relació amb la política exterior i de seguretat, àmbits que seran de la seva competència. Tot i això, l’encara ministre espanyol d’Afers estrangers es va mostrar disposat a reconsiderar-ho si el comitè veia un potencial conflicte d’interessos.

Summary: Populars, socialdemòcrates i liberals salven Borrell d’haver de vendre les accions a Iberdrola, Bayer i BBVA


La protesta més longeva contra la sentència, el tall de l’avinguda Meridiana, continua ben viva. Els manifestants han portat a terme l’acció per setanta-tresè dia. Tot i que era Nadal, centenars de persones hi han participat. L’ambient com sempre ha estat festiu i no s’han lamentat incidències com ahir, quan un cotxe va atropellar una dona.

Summary: Els veïns de la Meridiana tallen també l’avinguda per Nadal