La CUP va decidir ahir de mantenir l’abstenció dels quatre diputats a la segona tanda de la investidura de Quim Torra a la presidència de la Generalitat. La majoria simple de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, amb l’abstenció de la CUP, serà suficient per a engegar la legislatura que ha d’aconseguir fer sortir de l’atzucac un independentisme que l’octubre passat va arribar més lluny que mai. El principal compromís de Quim Torra –expressat en el discurs pronunciat dissabte– és fer efectiva la declaració d’independència amb la forma d’una República Catalana. Tanmateix, el govern que haurà de nomenar Torra aquests dies haurà d’encarar una colla d’objectius i obstacles que són més concrets i immediats. Concretament, el mandat de Quim Torra tindrà set prioritats que es desprenen del pla de govern exposat en el debat d’investidura: Formació de govern amb gest de continuïtat Evidentment, la primera decisió que prendrà Quim Torra serà el nomenament dels consellers del seu govern. És evident que la majoria han estat pactats prèviament a la seva investidura pels dos partits que faran govern i que la setmana passada ja es van anunciar alguns noms. És el cas de Teresa Jordà, consellera d’Agricultura, Ramaderia i Pesca; Ester Capella, consellera de Justícia; Jordi Turull, conseller de Presidència; Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat; i Lluís Puig, conseller de Cultura. Els tres últims, a proposta de Junts per Catalunya, seran la via de recordar la legitimitat del govern que fou expulsat pel 155. Han corregut molts més noms, però no han estat confirmats per cap dels dos partits ni tampoc per un candidat a president que encara no ha estat investit. Amb tot, Quim Torra va remarcar dissabte la necessitat de fer un govern de fidelitat amb el mandat del primer d’octubre: ‘Fer govern és la millor manera d’aprofitar el fil republicà que arrenca del referèndum del primer d’octubre, passa per la declaració política d’independència del dia 27 i es revalida en les eleccions del 21 de desembre.’ També deixava clara aquesta intenció aquí: ‘Cal un govern que expressi, en la seva mateixa configuració, la nostra inalterada voluntat de continuar el mandat republicà rebut de la ciutadania.’ Pla de xoc contra el 155 En segon lloc, una vegada s’hagi constituït el nou govern, la decisió que haurà d’executar Torra serà activar el pla de xoc contra el 155. Això es farà amb la creació d’un comissionat, adscrit al Departament de la Presidència, que ‘s’encarregarà d’elaborar un pla de xoc per avaluar i reparar els efectes de l’aplicació de l’article 155, no únicament a l’administració sinó també al conjunt del país’, en paraules de Torra. És a dir, el segon objectiu del mandat de Torra serà ‘la restauració democràtica de les institucions catalanes’. En aquest pla es farà un inventari d’actuacions urgents departament per departament. Els departaments d’Interior i d’Exteriors són els que han tingut una aplicació més devastadora del 155 i, per tant, seran objectius prioritaris de l’actuació del comissionat. En aquesta restauració, es refarà la xarxa de delegacions per a recuperar la capacitat d’impacte diplomàtic de Catalunya. Torra ho va explicar així: ‘Els anuncio que procedirem a restablir, consolidar i ampliar la xarxa de les delegacions del govern a l’exterior per tal de promoure els interessos de Catalunya al món, que reforcin el seu rol com a motor econòmic, polític, de coneixement, de progrés social i ambiental i de creació cultural.’ Institucions republicanes Entre els objectius centrals expressats per Torra hi ha la creació de nova institucionalitat republicana que permetin avançar en l’execució del mandat del referèndum del primer d’octubre. En el nucli central d’aquest desplegament institucional hi haurà dues estructures. El candidat Torra les va concretar així: ‘Arrencar la legislatura ens dóna la força per a posar en funcionament totes les vies d’acció política republicana. Aquí i a l’exili. L’Assemblea de Càrrecs Electes, a l’interior; i el Consell per la República, a l’Espai Lliure d’Europa.’ La majoria de l’independentisme és conscient de les limitacions de la Generalitat autonòmica en el marc actual. Per a desplegar el mandat del referèndum de construcció d’una república independent, el bloc republicà es proposa de desbordar el marc actual amb noves institucions que puguin avançar des de la llibertat de moviments que els pot donar la independència del marc legal i institucional espanyol. És en aquest sentit que treballaran l’Assemblea de Càrrecs Electes i el Consell de la República, que serà l’espai des d’on podrà mantenir la legitimitat el president Carles Puigdemont si pot tenir la llibertat de moviments fora de l’estat espanyol. Estratègia antirepressiva Un altre dels objectius prioritaris anunciats per Torra és la lluita antirepressiva. Els atacs de l’estat espanyol a la democràcia, als drets civils i polítics i als drets humans i llibertats bàsiques han estat contundents i generalitzats aquests últims mesos. Torra va anunciar la voluntat de consolidar un ‘front comú contra la repressió’. En la intervenció del president del grup d’Esquerra, Sergi Sabrià, es va concretar la fórmula institucional d’aquest objectiu amb la proposta de crear una oficina dels drets civils i polítics. Torra, en la rèplica, va respondre que prenia el compromís de crear aquesta oficina. Aquesta oficina haurà de donar resposta i suport als centenars o milers d’atacs rebuts aquests últims mesos i als que puguin presentar-se d’ara endavant. De l’oficina estant, o en un espai paral·lel amb el suport de l’oficina, caldrà coordinar l’estratègia legal de defensa de tots els casos judicialitzats pel govern espanyol i els seus aparells i tentacles. Aquests mesos vinents seran decisius per a l’arribada del judici instruït al Tribunal Suprem i el plet internacional que ja s’ha començat a jugar. Procés constituent Un dels compromisos centrals que donaran sentit republicà al mandat de Torra és l’activació del procés constituent que, en paraules seves, ha de servir per a ‘l’elaboració d’un projecte de constitució’. El candidat a la investidura ho va expressar així dissabte: ‘Impulsarem un procés constituent, amb la participació de la ciutadania. Aspirem que esdevingui un gran debat nacional català sobre el futur del nostre país, que traci el model social, econòmic i institucional que imaginem per a ell. Un debat que involucri de manera real tota la ciutadania i que sigui capaç de formar grans pactes i consensos nacionals. Tenim una oportunitat única, que pocs països tenen a la seva història: aprofitem-la. Dissenyem des de zero, entre tots, sense apriorismes, el país on volem viure i com hi volem viure.’ Torra va defensar de fer-ho amb radicalitat democràtica, tal com exigia la CUP: ‘Fem-ho radicalment, anem a l’arrel dels problemes, amb una visió disruptiva del règim autonòmic, és clar, que ens arrossega a la residualització i que s’ha demostrat inviable per a les ambicions d’un país que aspira a més, a molt més. Aspira a tant que ho vol tot. Procés participatiu que, insisteixo, hem de fer entre tots. Aquest és un procés de baix a dalt i que, després de la discussió ciutadana, que volem massiva, ha d’acabar esdevenint una proposta de constitució de la República de Catalunya.’ Pla de xoc social Tothom és conscient de la devastació causada per l’actitud obstruccionista i asfixiant de l’estat espanyol contra l’administració catalana. Tenint en compte, a més, l’experiència ben recent del blocatge de qualsevol iniciativa legislativa per a la millora de les condicions de vida dels catalans, el govern de Torra haurà de ser especialment hàbil per a protegir la cohesió social i la lluita contra la desigualtat. Dissabte ho expressava d’aquesta manera: ‘El conjunt de polítiques públiques de progrés per a un país millor ha de donar resposta a les principals demandes que ens fa la societat. No pot ser de cap més manera per a tots aquells que volem una república per a tothom, justament perquè entenem la República com un instrument al servei del benestar de les persones. I com una actitud de millora permanent: cal fer feina i cal fer-la bé.’ I en posava uns quants exemples. Ací en destaquem dos que van ser remarcats en el discurs del candidat: ‘Una de les prioritats en matèria social serà la Renda Garantida de Ciutadania, una de les principals fites socials de la darrera legislatura, que significa una esperança per a donar oportunitats d’inclusió social i laboral a aquelles persones i famílies que s’han quedat enrere.’ I també: ‘vull fer un esment a les polítiques de gènere i de diversitat d’orientació sexual i d’identitat de gènere, com també en la lluita contra la violència masclista, perquè són els fonaments de la construcció de la República justa i igualitària i feminista que volem.’ Retorn de Puigdemont Finalment, Torra va deixar molt clara la provisionalitat amb què encarava el mandat. Aquesta declaració va posar molt nerviosos la major part dels portaveus de l’oposició que van intervenir dissabte. Torra va expressar la voluntat de restablir Puigdemont al capdavant de la presidència, més enllà dels gests i declaracions simbòlics que es puguin fer. Va fer servir aquesta fórmula: ‘La nostra resposta no es mourà mai d’aquí: persistirem, insistirem i l’investirem.’ Els terminis de la provisionalitat no són clars i dependran de molts factors, entre els quals, el jurídic. Però la voluntat amb què Torra accepta el desafiament de la presidència és que sigui per a tornar Puigdemont al lloc d’on el van expulsar amb un cop d’estat il·legal. En el seu discurs, Torra parlava de provisionalitat i de transició. Heus-ne ací un exemple: ‘Una etapa de transició, que ens permet avançar en el nostre projecte amb tota l’empenta, tota la força, i tots els recursos, alhora que assenyala un marc provisional, efectivament, un marc de compromís i de repte per a la nació sencera.’ De fet, dissabte mateix, en una entrevista a La Stampa, Puigdemont apuntava ja la possibilitat d’una convocatòria electoral avançada que podria coincidir amb el judici del Suprem espanyol si la justícia europea (alemanya, escocesa, belga i suïssa) es pronunciaven contra la causa general oberta a l’independentisme. En aquest sentit, Torra té un mandat clar: obrir el camí que ha de dur a la realització d’un mandat que va néixer el primer d’octubre i que es va concretar el 27 d’octubre al parlament amb la declaració d’independència.

Summary: Les set prioritats del mandat de Quim Torra


El vice-president del govern, Pere Aragonès, creu que ‘no cal descartar ni un avançament electoral ni un govern de concentració‘ per a respondre a una eventual sentència condemnatòria del Tribunal Suprem espanyol. En una entrevista a l’agència Efe, Aragonès ha dit que ‘per prendre les millors decisions’ a l’hora de donar resposta a les possibles condemnes als presos polítics no s’havia ‘d’anar amb prejudicis sobre cap de les possibles alternatives’, sinó que calia ‘tenir-les totes sobre la taula’. ‘Jo no descartaria ni un reforç del govern, amb una ampliació dels suports o amb un govern de concentració, ni unes eleccions’, ha dit Aragonès, ara adjunt a la presidència d’ERC i que passarà a ser-ne el coordinador naciona després del congrés que el partit farà al setembre. Per Aragonès, un ‘govern de concentració’ és ‘un escenari que no hauríem de descartar d’entrada i que podríem avaluar’. ‘Els primers amb qui hauríem d’acordar-ho serien el president de la Generalitat i la resta de membres del govern. També pot ser una solució que estigui damunt de la taula, crec que no és descartable’, ha insistit Aragonès, que no ha concretat si en un govern d’unitat hi hauria d’haver els comuns i la CUP. Alhora, diu que la possibilitat d’un ‘avançament electoral’ després de la sentència també ‘ha d’estar damunt taula a l’hora de prendre les decisions, no cal descartar-lo d’entrada’. ‘Podria ser que davant una sentència dura hi hagués una sentència popular, i això es podria vehicular a través d’unes eleccions’, ha raonat Aragonès, que ha suggerit un possible ‘reforç’ de la majoria parlamentària per a ‘instar l’estat a obrir una negociació política per a resoldre el conflicte’. Segons el vice-president del govern, ‘la sentència per si sola no canviarà la correlació de forces a Catalunya a favor o en contra de la independència, però sí que evidenciarà la necessitat de trobar una solució política’. I en aquest terreny, ha dit, hi pot haver ‘altres actors que no necessàriament siguin independentistes però que entenguin que això no pot continuar així’. D’una altra banda, ara que el president de la Generalitat Carles Puigdemont ha tornat a apel·lar a la unitat independentista al llibre ‘Re-unim-nos‘, Aragonès ha dit que si JxCat i ERC tenien direccions polítiques que dialoguessin i fossin capaces d’arribar a acords, seria ‘molt millor’, però que ‘moltes vegades s’ha confós unitat amb uniformitat’, i ‘l’independentisme és com la societat catalana, molt divers, molt plural, no es pot reduir ni a un sol partit, ni a un només lideratge, ni a una sola llista electoral’. Puigdemont proposa una ‘direcció aliada’ per a avançar cap a una confrontació inevitable amb l’estat ‘Ni tan sols ERC, que és el partit degà de l’independentisme, pot reunir en el seu si tot l’independentisme, que és divers i plural’, ha recalcat. Per això ha avalat teixir una ‘estratègia compartida’ amb JxCat, però segons el seu parer ‘seria contraproduent que tot es reduís a una única llista electoral, a un únic partit, a una única organització, perquè el país és molt més divers’. Segons Aragonès, ‘quan l’independentisme es presenta electoralment amb tota la seva diversitat es maximitzen resultats’. Sobre les crítiques dels ex-consellers Josep Huguet i Anna Simó a la manifestació organitzada per l’ANC per a la Diada, que van anunciar que aquesta vegada no hi anirien, ha assegurat que ‘ERC serà present a totes les mobilitzacions’ de signe independentista. Però ha demanat ‘respecte’ per a Huguet i Simó. ‘No només mereixen el meu respecte personal i el d’ERC, sinó que els devem una immensa gratitud pel seu compromís amb la independència de Catalunya i la justícia social, moltes vegades en solitari, en moments molt difícils’, ha destacat.

Summary: Aragonès considera tant un govern de concentració com eleccions avançades després de la sentència


La renda mínima universal guanya adeptes. És un sou que rebria qualsevol persona, amb feina o sense, per a poder viure. Els partidaris de la idea argumenten que podria substituir tots els subsidis existents, que quedarien eliminats. I que és una solució per a la robotització creixent de les societats, que fan que cada vegada hi hagi més poca gent amb feina. Els robots treballarien per a empreses, que pagarien imposts, i amb aquests imposts es pagarien els sous de la gent. Aquesta idea vella i revolucionària cada vegada guanya més terreny, i no únicament entre militants d’esquerra. Grans empresaris i governs també proven de posar-la en pràctica. N’és el darrer exemple Elon Musk, un empresari i multimilionari dels Estats Units, que s’afegeix al govern de Finlàndia i a empreses com ara Sillicon Valley Y Combinator. Elon Musk Elon Musk, el conegut empresari dels cotxes elèctrics Tesla, de l’empresa d’energia solar Solar City i d’Space-X, especialitzada a llançar coets a l’espai, és el darrer empresari que s’ha mostrat obert a la idea. Musk va respondre així en una entrevista recent a la cadena CNBC: ‘Hi ha moltes possibilitats que acabem amb una renda mínima universal, o una cosa semblant, a causa de la robotització. No sé què més podríem fer. Crec que ho veurem.’ I afegia: ‘ La gent tindrà més temps per a fer unes altres coses, coses més complexes i més interessants. Sens dubte, tindrem més temps de lleure.’ Als Estats Units fins i tot el president Obama, en una entrevista a la revista de tecnologia Wired, va acceptar que aquest debat seria important: ‘Si la renda mínima universal és el model correcte o no, i si la massa de la població l’acceptarà, és un debat que tindrem durant els deu o vint anys vinents.’ Societats robotitzades El Banc Mundial ha publicat enguany un estudi (pdf) que diu que dues terceres parts de les feines dels països desenvolupats són susceptibles de ser substituïdes per robots. Avui dia, ja no són solament els treballadors de fàbriques que veuen com els robots els fan la feina. A metges, borsistes, traductors, periodistes i fotògrafs els prenen la feina els robots a marxes forçades. Segons un estudi de la Universitat d’Oxford (pdf), d’ací a deu o vint anys als Estats Units els robots faran el 47% de les feines actuals. És per això que la idea de rebre un sou, tinguis feina o no, en societats com aquestes, agafa més sentit. Prova pilot a Oakland Als Estats Units una altra gran empresa, Y Combintaor, de Silicon Valley, ha començat un projecte pilot a Oakland, on alguns residents reben un sou, tant si treballen com si no. El projecte té per objectiu veure la reacció de la gent quan es troben que no cal treballar per a viure: ‘La gent perd el temps jugant a videojocs, o creen coses noves? Són feliços, en rebre el sou, o no? Si desapareix la por de passar gana, la gent fa més coses i la societat se’n beneficia, o no? La gent que rep aquest sou, acaba creant més valor econòmic del que reben, o no?’, es pregunta Sam Altman, president de l’empresa. Si la prova funciona, s’ampliarà a més gent, potser fins i tot a escala nacional. El govern de Finlàndia Finlàndia és un dels països amb un govern més predisposats a posar en pràctica aquesta idea. Volen començar una prova pilot l’any entrant, i tenir-ne llestes les conclusions el 2019. Unes 500 persones rebran 560 euros cada mes. Seran escollides a l’atzar i no podran dir que no. Ho anunciava la ministra d’Afers Socials finesa en aquesta nota de premsa. Es preveu que la gent treballarà a feines parcials i es vol estudiar quin impacte econòmic té rebre el sou. El govern d’Escòcia Escòcia podria seguir els passos de Finlàndia. La setmana passada va haver-hi una reunió entre membres del govern escocès i representants de la Xarxa Escocesa per a una Renda Mínima Universal per parlar-ne, segons que informa el diari escocès The National. Si es posen d’acord, la Renda Mínima Universal s’aplicaria en algunes ciutats i poblets del comptat de Fife, on viuen una mica menys de 400.000 persones. Paul Vaughan, membre del consell de Fife, diu que la idea neix d’un estudi de la Comissió per a un Fife Més Just, per tal de combatre-hi la pobresa. El govern d’Islàndia Un altre país que pot veure com intenta aplicar-se la renda universal és Islàndia. El Partit Pirata porta al programa d’obrir el camí d’un sou per a tothom, i fa una setmana que va rebre l’encàrrec de provar de formar govern. El Partit Pirata va quedar en tercer lloc a les eleccions, però els dos primers partits han estat incapaços de formar govern. Si ara els Pirates se’n surten, s’obriria una porta perquè un nou país comencés proves pilots. A Catalunya, renda garantida A Catalunya en aquests moments es negocia el pressupost de la Generalitat per a l’any 2017, on hi ha la possibilitat de començar programes amb la renda garantida. A diferència de la renda universal, la renda garantida no és un sou per a tothom, sinó que només el rebrien la gent amb necessitats, que actualment ja reben, o haurien, de rebre, alguns subsidis. Els promotors d’aquesta idea negocien ara amb Junts pel Sí i la CUP la quantia i el mètode per a rebre aquesta quantitat. ‘Sabem que no és igual, però també ho veiem com un pas més cap a la renda universal’, diuen. Veus crítiques Tanmateix, hi ha economistes de renom que no veuen gens clar el concepte de renda garantida o de renda universal. És el cas de l’economista català Miquel Puig, que ho va expressar així en una entrevista recent de VilaWeb: ‘La gent ha de treballar i tothom que treballi ha de guanyar un bon salari. La renda garantida és llançar la tovallola. És a dir: com que sabem que hi ha gent que no treballarà li hauríem de garantir un mínim. Això és un grandíssim error, no tant perquè hi hagi aprofitats, que segurament n’hi hauria, com perquè és un error conceptual. A nosaltres no ens sobren els diners i, per la demografia que tenim, cada vegada ens en faltaran més. Per tant, la idea de ‘no cal treballar i si la societat no et pot oferir feina no pateixis’, em sembla un error conceptual molt gran’. Suïssa va votar que no A Suïssa es va votar en referèndum, el juny passat, si cada ciutadà havia de rebre 2.200 euros cada mes, tant si tenia feina com si no. Però la població va refusar clarament aquesta proposta. Un 76% dels votants van votar-hi en contra.

Summary: Un sou per a tothom, tingui feina o no, guanya adeptes


Fania Oz (1960) és una historiadora israeliana, professora a la Universitat de Haifa. La setmana passada va visitar la ciutat de Barcelona per a presentar la seva obra Els jueus i les paraules al Festival del Llibre Jueu. Aquesta obra, escrita a quatre mans amb el seu pare, l’escriptor Amos Oz, parla de la tradició laica dins el judaisme. De la força que té i de com defineix un poble que des de fora es mira molt sovint amb el filtre de la religió. Fania Oz parla del laïcisme amb coneixement de causa: de petita va ser educada en un quibuts, una de les comunitats inspirades en el socialisme i no en Déu. —Al quibuts, hi dormíeu a la casa infantil, amb la resta de nens, i no amb els pares? —A mi em van educar a la casa infantil comuna, sí. Hi dormíem. Però anava a casa dels meus pares cada tarda i el meu horari era molt millor que l’actual de les famílies urbanes: de quatre a vuit del vespre estava amb ells. Vaig tenir el privilegi d’anar al minúscul apartament dels pares al quibuts. Ple de llibres, que arribaven fins al sostre. Encara ho recordo ara. Però el quibuts, amb el temps, el vaig deixar: vaig anar a la universitat i després a fer el doctorat en història a Oxford, sobre il·lustració europea. —Al llibre intenteu explicar característiques definitòries dels jueus, més enllà de la religió. —Per exemple, els llibres, la controvèrsia i el sentit de l’humor. —Comencem pels llibres. —La tradició jueva és la tradició del llibre. Els jueus eren l’únic poble, abans de la modernitat, que tenia llibres a casa. La Torà, el Talmud. Això feia que tots els nois sabessin llegir. Pensa-hi. Cinc-cents anys abans de Jesucrist els nois jueus no eren analfabets. No ho tens en les altres cultures. No m’agrada tota aquesta història que diu que els jueus són més llestos, que la proporció de premis Nobel hi és més alta, etcètera. Res de res. No ens defineix, això. El llibre que vaig escriure amb el meu pare no és sobre l’excel·lència dels jueus, sinó com és que teníem la tècnica que funcionava. Una tècnica de supervivència. Una tècnica tan senzilla com aquesta: unir nens i llibres, i ben aviat. Romans i grecs eren grans civilitzacions. Però no tenien el manual d’usuari. La guia. I els jueus, sí: els nens, de petits, a llegir. No dic pas que fos la gran civilització, sinó que era una tècnica de supervivència. —De supervivència? —Els néts. Pensa en els grecs, els egipcis, els babilonis. Si eres un nen egipci molt llest, t’enviaven amb els sacerdots dels temples. No en tornaries mai. A Grècia t’enviarien a estudiar a Atenes amb Sòcrates. Et perdien. A la Xina t’enviarien a la Ciutat Prohibida. En canvi, un nen jueu espavilat no havia de marxar de casa. Ja llegia a casa. No calia que marxés per aprendre a llegir. No el perdies. La supervivència. —I la nena llesta? —Sabem que entre les dones jueves el nivell d’alfabetització a l’edat mitjana era molt més alt que a la resta de religions. No tant alt com els nens, és cert, però molt més alt que a la resta. Per això quan les universitats, a Europa, finalment van permetre l’entrada de jueus i de dones (que va anar a la vegada, ves per on) doncs amb només deu anys tenies Hannah Arendt. No vam haver d’esperar dues generacions, perquè les dones ja estaven preparades des de casa. I no tan sols Hannah Arendt. La meva àvia, també. Jo quan veig dones musulmanes a les universitats penso que són com les meves àvies. Se’n sortiran. —Segon: la controvèrsia. —Els catòlics no són educats per a confrontar-se amb l’autoritat. El catecisme t’ensenya les preguntes, però també les respostes. Entre els musulmans passa igual: els imams, com els capellans, tenen totes les respostes. No s’espera que els contradiguis. En el judaisme és justament el contrari. S’espera que els rabins tinguin controvèrsia. I els creients amb els rabins, també. El primer jueu, Abraham, en el llibre del Gènesi, quina és la primera cosa que fa? Discutir amb Déu. Al Talmud discuteixen tot el dia. Jo, amb el meu marit i els meus dos fills bessons, m’he passat mitja vida discutint-hi, als dinars familiars. Però si a la Bíblia a vegades Déu intervé i la resposta que rep és: tu calla, que aquí discutim! Ha ha! Per mi la característica és aquesta: la predisposició a l’argument. I això s’aprèn de molt petits: fer preguntes incòmodes, aportar idees noves. —El tercer és el sentit de l’humor. —Cert. Creure que és positiu riure’s de tot, de Déu i tot, i de tu mateix. Voldria explicar un acudit. Un acudit antisemita primer, a Rússia, però que nosaltres l’hem fet nostre. Diu que una àvia és a la platja amb el nét, que porta un barret per tapar-se del sol. De sobte, arriba una gran onada i s’emporta l’infant. L’àvia alça la mirada al cel i ben irada diu: ‘Què fas? No et fa vergonya? Bona jueva que sóc i em prens el nét?’ Aleshores ve una segona onada i aquesta vegada torna el nen sa i estalvi. L’àvia alça la mirada i diu: ‘Escolta’m bé, es pot saber on és el barret del nen?’ —Ha! —Aquest acudit m’encanta i ho té tot: una dona poderosa, la hutspa (discutir amb Déu) i finalment la idea que els miracles són meravellosos (el nen torna) però també ho és tocar de peus a terra (aquí falta un barret). —Entre el judaisme laic i el religiós, avui dia, qui guanya la batalla? —Israel i Nova York són les dues cares més futuristes del poble jueu. Doncs també s’hi troba la versió del judaisme que mira més al passat. A Israel pots veure de costat empreses de tecnologia i ultraortodoxos. No tinc pas gaire estima pel modus vivendi dels ultraortodoxos. No solament perquè els trobo tancats, sinó perquè els trobo molt jerarquitzats, amb molta adoració als seus líders, i amb por interna. És molt difícil de créixer en un ambient com aquest. Em desagrada. Com a socialdemòcrata, no m’agrada. El judaisme es va obrir camí destruint les jerarquies, les aristocràcies. I ells són molt i molt aristocràtics. És una mirada socialista, si vols, però és com m’ho miro. I no té res a veure amb la teologia, és sobre la manera de viure. Dit això, les coses canvien molt. —Voleu dir? —Internet. Internet és la clau. Jo segueixo les pàgines web dels ultraortodoxos i crec que internet els desfarà. Aquestes societats desapareixeran. Tant se val que el rabí digui constantment que internet és el diable. Tant se val que arrepleguin mòbils i els llencin a les fogueres (ho fan: els visito les pàgines web i són increïbles). Tant se val que facin tot això: no poden evitar que els joves tinguin mòbils ni que entrin a internet. Deu anys enrere, a les seves pàgines web no hi veies sinó homes. Cap dona. Encara que no t’ho creguis. Això fan. Treuen les dones de les fotografies amb el photoshop: a les reunions del G-20, retallen Angela Merkel, que no apareix a la foto! Però avui, de mica en mica, pots llegir-hi articles sobre violència domèstica, aspectes sexuals, lesbianisme. I les dones comencen a escriure-hi columnes d’opinió. Veus com neix una nova consciència. Tardaran una generació, o dues, però crec que veurem com deixen de tancar-se al món. I com més va més entren al mercat de treball i a les escoles. De fet, ara hi ha tota una controvèrsia sobre si per fer-los estudiar hem de deixar que estudiïn homes i dones separats. A les professores, com jo, només se’ns permet ensenyar a dones. Això és un problema. Però també mostra que les coses es mouen. —Aquest estiu alguns quibuts d’Israel han canviat la llei per permetre-hi la propietat privada. És la fi de la cultura quibuts? —Fa quinze anys vaig fer un programa de televisió que es titulava: ‘El quibuts s’ha mort?’ La resposta era que no, però que es reinventava. Resumint: dels vells valors dels quibuts (igualtat i compartir), avui la igualtat no té la força d’abans, com demostra això de la propietat privada, però el compartir sí. I de fet, ha entrat dins la societat israeliana en general. Tel-Aviv, per exemple, és una ciutat que té ADN del quibuts: la manera com celebren les festes, l’educació, sentir-se responsables uns amb els altres, el compromís, la informalitat, i preocupar-se per la justícia social. Tots això és quibuts. L’estiu del 2011, la gran onada de protestes socials que va començar amb el 15-M a Madrid, també va arribar a Tel-Aviv. Va ser una de les manifestacions de més èxit. I en van sortir canvis de veritat. No va ser pas cap fracàs. —Ho recordo: els joves es queixaven del preu de lloguer astronòmic. —I això no es va solucionar. Però es va aconseguir que els primers anys de pre-guarderia, pels nens fossin gratis. També es va aconseguir una llei antimonopoli, i avui, dins el parlament, tenim de diputats alguns dels líders d’aquell moviment. No és una victòria total i definitiva, però certament són petites victòries. I això són valors transmesos pels quibuts, i per algunes tradicions antigues del judaisme que, com Moisès, diuen que no els agraden la gent gaire rica. —Més enllà de la religió, com es traspassa el judaisme a un fill? —Gran qüestió. Crec que els jueus hem de trobar una xarxa fora de les sinagogues. Hem de trobar el menjador dels quibuts, que en dic jo. Per exemple, el festival de cinema jueu a Barcelona. O el Festival del Llibre Jueu. És el primer festival, si no vaig equivocada. Doncs així. Una vida jueva basada en la cultura, i no en la religió. Per sort tenim una cultura tan rica! De Spinoza al nou cinema israelià, a la poesia sefardita que algunes bandes de rock a Tel-Aviv fan servir com a lletres i textos de les seves cançons. —Sou historiadora. Ara que els catalans volem ser independents, hi veieu paral·lelismes, entre Catalunya i Israel? —Crec que sou més a prop d’Escòcia que no pas d’Israel. Vaig escriure el meu doctorat a Escòcia, els conec una mica. Vosaltres no teniu una qüestió palestina. No els feu mal, ni us fan mal. Teniu una situació molt més fàcil. Som al segle XXI i vosaltres sereu un país barrejat. Catalunya és plena de castellans. El meu consell seria relaxeu-vos i creeu cultura. No sigueu nacionalistes, aquest ha estat el nostre error. Per moltes raons, la guerra, la por, el pes de la Xoà. Però l’hem comès. I a mi no m’agrada el nacionalisme. L’únic nacionalisme que tinc no és ni tan sols cultural, sinó lingüístic. El nacionalisme de la llengua hebrea. Però relaxeu-vos en el sentit de fer l’amor i no la guerra culturalment parlant. En segon lloc, no pareu de crear. És la clau del segle XXI. I no parlo només d’escriure llibres, sinó també de crear espais: cafès. Vosaltres teniu una literatura preciosa, i Barcelona sempre ha estat una ciutat europea. No mireu endins i prou, sinó també enfora. Barcelona sempre ha estat una patriota europea i ara la UE té molts problemes. La UE necessita gent com els catalans. No és només què podeu fer per a vosaltres, sinó que podeu fer per Europa. Aporteu coses noves, calen noves veus que no sigui Alemanya, França. Aquí no es tracta de la supervivència i prou, sinó també d’escampar coses noves al món. Catalunya ha de mirar enfora, i no cap endins i prou. —Com és que us coneixeu tan bé la ciutat de Barcelona? —Em vaig casar a Anglaterra, a Oxford, amb un israelià, en un casament civil, i la nostra lluna de mel va ser a… Barcelona! L’any 1989. Abans dels Jocs Olímpics. Encara recordo els berenadors de la Barceloneta. Eren uns llocs meravellosos. Després de vint-i-vuit anys encara estic enamorada del meu marit i de Barcelona. Hi he estat set o vuit vegades, i ha canviat davant els meus ulls.

Summary: Fania Oz: ‘La Unió Europea necessita gent com els catalans’


El dirigent de Ciutadans, Albert Rivera, ha presentat avui al congrés espanyol una proposició de llei perquè es constitueixi una agència que assumeixi la inspecció educativa a tot l’estat espanyol, i que controli especialment els continguts dels llibres de text i de les classes i la tasca dels professors a Catalunya. Per a justificar-ho, ha dit que a les escoles catalanes hi ha casos d’adoctrinament i d’odi, i ha exhibit unes fotografies de llibres de text en català, en pàgines en què es presenten dades sobre Catalunya comparades amb altres països europeus i en què es dibuixa el mapa de tot el país amb les diverses variants dialectals del català. Rivera ha dit: ‘A Catalunya alguns fan un nou colonialisme que és el dels Països Catalans. Ja no és l’estat autonòmic. Resulta que no ho sabíem, però hi ha un nou ens, una mena de placa tectònica cultural que inclou el sud de França, una part d’Aragó, una part d’Itàlia, Balears, la comunitat valenciana… Això és el que s’estudia als llibres de text. I tot i això el PSOE, Podem i uns altres grups diuen que això no existeix, desgraciadament. Com voleu que s’estudiï: com diu Puigdemont i els que han fet un cop a la democràcia o com volen la majoria d’espanyols, respectant la constitució? No només és això, sinó que també s’utilitzen símbols ideològics a l’escola. Doncs això és el que pengen en algunes escoles. Trobeu normal que es pengin símbols ideològics? Trobeu que és normal? Continuarem permetent que l’alta inspecció no protegeixi contra l’odi a les escoles del nostre país?’

Summary: Albert Rivera descobreix alarmat els Països Catalans als llibres de text


L’Audiència espanyola ha rebutjat el recurs que Gerard Piqué havia presentat contra la decisió del Tribunal Econòmic Administratiu Central (TEAC) de fer-li pagar 2,1 milions d’euros a Hisenda. El desembre de 2016 el TEAC va resoldre que el jugador del F.C.Barcelona havia simulat cedir els drets d’imatge a la seva empresa, Kerad Project 2006, per pagar menys impostos. I el condemnava a pagar 2,1 milions en concepte de multes i impostos endarrerits dels exercicis 2008, 2009 i 2010. El futbolista encara pot presentar un recurs de cassació al Tribunal Suprem.

Summary: Gerard Piqué, més a prop d’haver de pagar 2,1 milions d’euros a Hisenda


Els hospitals treballen per evitar que les Unitats de Cures Intensives (UCI) es col·lapsin aquests dies arran de la crisi del coronavirus. Entrevistem per telèfon Joan Ramon Masclans, cap de Medicina Intensiva de l’Hospital del Mar i president de la Societat Catalana de Medicina Intensiva i Crítica. Avisa de la manca d’equips de protecció individual i de respiradors, i retrata les tensions que viuen les UCI mentre proven d’ampliar els llits per als malalts més crítics i prioritzen cada dia, amb equitat i justícia en la distribució dels recursos, quins pacients entren a cures intensives. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut —Quina és la situació a l’Hospital del Mar ara mateix? —Complexa. És una situació força tensada. Ara per ara cobrim les etapes del pla de contingència, tant respecte dels pacients que arriben a urgències com dels que s’han d’ingressar a planta o a cures intensives perquè necessiten un suport més important. —Això vol dir que els llits d’UCI habituals ja són plens i que ara es van ocupant els que s’havien habilitat de més? —Sí. Hem anat ampliant capacitat. Hem passat d’una UCI de 18 llits a una capacitat de 45, a expenses de transformar els dels semi-crítics, amb un perfil d’intensitat de tractament no tan intens com d’UCI, i també amb els llits dels malalts que anaven a la reanimació post-quirúrgica habilitats com a llits d’UCI. Això ens ha permès d’expandir les cures intensives tant per als pacients de Covid-19 com per als que continuen necessitant l’atenció de l’UCI, com ara infarts de miocardis, embòlies cerebrals, etc. —La situació de les UCI arreu de Catalunya és similar? —Sóc president de la Societat Catalana de Medicina Intensiva i Crítica i hem fet una xarxa per WhatsApp en què estem connectades totes les UCI de Catalunya. Fem videoconferències per intercanviar-nos informació i fins i tot consultar-nos possibles dubtes. Ahir  a la tarda, el 61% dels llits d’UCI habilitats a Catalunya, i que són més dels habituals, ja eren ocupats per pacients amb Covid-19 positiu. Hi ha alguns hospitals que tenen més tensió que els altres però crec que no n’hi ha cap que tingui la mateixa capacitat d’UCI que tenia fa deu dies. —De quants llits parlem? —Les dades globals d’UCI a Catalunya són del voltant de 600 llits, comptant crítics i semi-crítics, i tant de la pública com de la privada, que ara són una sola xarxa. Aquests 600 llits actuen ja per a crítics. No tinc la dada exacta de l’abast de l’ampliació, si hi sumem tots els centres, però en la majoria hem arribat al doble de la capacitat i intentem triplicar aquesta xifra en vista de les necessitats que segurament tindrem els dies vinents. —Per un hospital i per les UCI, què vol dir arribar al col·lapse o a la saturació? —El col·lapse ja s’hauria produït si no haguéssim estat capaços de desplegar els plans de contingència. Arribar al col·lapse és que vingui un pacient que necessiti ingressar a cures intensives (amb una màquina que l’ajudi a respirar o a fer que el ronyó funcioni) i que no li ho puguin fer. Això seria el blocatge del sistema. Ara treballem per no arribar-hi. És cert que és a expenses de tensar molt, perquè som els mateixos i parlem de duplicar i triplicar l’atenció a pacients crítics, i sabent que això serà llarg. Per l’expertesa que ja tenen els companys d’Itàlia i els xinesos, són pacients que s’estan al voltant de tres setmanes de mitjana a l’UCI. Per tant, no és un pacient que ingressa, s’hi està dos o tres dies i se’n va amb l’alta. Ara som a la fase de pujar el pic, i per tant no en paren d’ingressar. Donem poques altes a les UCI i hi anem afegint tensió. Aquest és el problema: fins on arribarà el pic. Un passadís de l’Hospital del Mar, l’abril de l’any passat. Fotografia: ACN —Faltarà personal especialitzat per a treballar a les UCI? —Els intensivistes no podem fer front tot sols a tota aquesta feina tan important, però no ho estem. Tenim companys que ens ajuden. Depèn de la manera com s’estructura cada hospital, i a l’Hospital del Mar ja treballem amb un equip transversal d’anestesiòlegs i intensivistes. Ens coordinem perfectament i treballem en equips mixts. Col·laboren amb nosaltres els pneumòlegs, els cardiòlegs, els infectòlegs… Som força gent. Però arribarà un moment que serà difícil. I després, hi ha el problema dels recursos. Pots posar llits a molts llocs, però un llit per a atendre un pacient crític requerirà una monitorització, un respirador; és més complex. Podem omplir la reanimació post-quirúrgica i els quiròfans, però és possible que en algun hospital s’hagin de situar àrees de crítics en habitacions normals i disposar material suplementari. Ara mateix ja intentem aconseguir-ne i anar-ho organitzant. —Un dels problemes principals és la manca i la compra de respiradors? —Tenim molts problemes oberts i aquest n’és un, és cert. Hi ha hospitals que tenen més problemes que uns altres, i cada hospital mira de veure com ho pot fer i, en el cas que tingui un problema concret, veure si algun altre el pot ajudar, tot i que és complex perquè tots anem bastant al límit. Teòricament els hospitals han fet compres de respiradors i em consta que també n’ha fet el departament de Salut. Ja ens ha començat a arribar algun aparell i esperem que els dies vinents n’arribaran més. —Molts països procuren ara de comprar respiradors. On es produeixen? —A Alemanya, als Estats Units… A Espanya se’n produeixen molt pocs. Són grans multinacionals centralitzades en grans països i la producció no dóna a l’abast perquè els estocs s’han buidat. Molts equipaments ja van anar a la Xina, després van començar a anar cap a Itàlia i, quan nosaltres hem començat a buscar-ne, ja en mancaven i deien que en tindrien però d’aquí a un mes. I d’aquí a un mes ja serem al pic i entrarem en fase de manteniment perquè els pacients vagin millorant. Hi ha més comunitats autònomes que també en necessiten. Itàlia ja no solament en vol per al nord, sinó per a la resta del país; els Estats Units veuen el problema i ara comencen a entrar-hi… Per tant, la competència a l’hora de comprar és important. També vull dir que hi ha iniciatives d’universitats i empreses que intenten fer respiradors d’una manera relativament ràpida per sortir de la contingència. La gent s’hi aboca en tots nivells. —A Itàlia fabriquen respiradors amb impressores 3-D. Iniciatives com aquestes són útils o no és material homologat? —Tothom accepta que la part menys important és el control de qualitat. La part més important és de garantir que puguem fer la feina. Personalment encara no ho he fet, però és possible que ho faci aquests dies: testem respiradors de diverses iniciatives, sempre amb un mínim de garanties, evidentment, i com a últim recurs, quan s’esgoten els convencionals. És una bona iniciativa. Farem això: redistribuir els recursos en funció de les necessitats. El pacient que estigui més greu tindrà el respirador amb les opcions òptimes, i el que pugui estarà ventilat amb un respirador més senzill. De la mateixa manera que podem contractar ciutadans que han acabat medicina i que encara no s’han incorporat al sistema MIR, o estudiants de l’últim curs de medicina perquè ens donin suport, no ens podem permetre el luxe d’esperar una homologació d’iniciatives que ens poden ajudar molt. Crec que són bones. Evidentment no posarem en risc cap pacient. Si tenen un mínim de garanties, ens poden anar bé, sens dubte. —Un dels altres problemes que teniu és el material de protecció? —Tenim encara el problema dels EPI, els equips de protecció individuals. En necessitem moltíssims per a afrontar l’atenció de cada pacient, perquè la infermera que s’hi està vuit o dotze hores al costat de tant en tant ha de sortir del box, i s’ha de canviar i després tornar-se a vestir, i per tant ja gastarà diverses vegades un equipament. I l’auxiliar i els metges igual. Tenim problemes d’abastiment de màscares, de bates, d’ulleres de protecció ocular. Diria que en aquests moments aquest problema és més important que no el dels respiradors. Probablement la setmana que ve els respiradors seran el problema més important. Ho hem d’anar planificant tot a mitjà i llarg termini. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars —Les iniciatives per a produir màscares o bates fora dels circuïts habituals també ajuden? —Si compleixen les garanties de protecció, sens dubte. I si no, es poden redistribuir. Hi pot haver màscares que no serveixin per a atendre el pacient que està infectat però sí per a anar per l’hospital, per a no contagiar-nos entre professionals, o entre els qui estan confinats a casa quan surten a la zona comuna. Ara es mira de produir també màscares de més protecció. Benvingudes seran, sens dubte. —Si s’arriba al col·lapse, hauran de decidir qui pot sobreviure en millors condicions i qui haurà de morir perquè no tindrà accés a un llit de l’UCI? —Aquest és un debat ètic que existeix sempre i, quan més tensió hi ha al sistema, és normal que aflori més. Som conscients que els recursos no són infinits i que hi ha d’haver una distribució equitativa i justa. Si un pacient té una probabilitat de sobreviure baixíssima o pràcticament inexistent hem de prendre la decisió i informar els companys i la família que aquest pacient no es beneficiarà de les cures intensives. És una cosa que ja fem habitualment. Ens trobem que ara hi ha més pacients més crítics i que, per tant, les decisions se seguiran prenent com a referència l’equitat i la justícia en la distribució de recursos. Hi haurà un límit d’edat? No. L’edat biològica no és ni hauria de ser l’únic condicionant, sens dubte. Hi ha la qualitat de vida prèvia, si el pacient havia demanat abans que no volia estar connectat a màquines… Ho tenim en compte sempre. Però com que ara hi ha més casos, ens hi trobarem més sovint. —Quines edats tenen els pacients que són a les UCI? —Hi ha un espectre d’edat bastant variable. La majoria dels que tenim ara a l’Hospital del Mar estan entre els 50 i els 70 anys. N’hi ha de 80 i de 40. Hem tingut un cas de 21 anys i, ara mateix, de 80. És variable, però els que més hi ha tenen entre 50 i 70. Entrada de l’Hospital del Mar. —La generalització que la majoria d’afectats és gent gran o amb patologies prèvies no es compleix al 100%? —Hi ha pacients grans que tenen molta malaltia de base, que estan delicats i que el metge que els porta habitualment pensa que no són pacients que, si tenen una complicació greu, siguin tributaris d’una UCI. Això passa i pot passar. La imatge que tenim des de dins de les UCI no és la mateixa que pot tenir la població en general. És cert que la Covid-19 afecta probablement més al pacient més fràgil i, de fet, s’ha vist amb els que ingressen a les unitats de cures intensives que l’edat és un dels factors que condiciona que empitjorin. Corren més perill que els més joves. Però parlem d’una letalitat, en global, que és baixa. A Catalunya no arriba al 3%, a Espanya voreja el 3,5% i 4%, a Itàlia és del 6%… Són percentatges baixos. En els pacients que arriben a l’UCI, augmenta. Són pacients que tenen un pulmó molt inflamat i aquí sí que serien més alts en general. La pèrdua d’olfacte i gust, nous símptomes del coronavirus —Abans dèieu que el 61% dels llits de l’UCI els ocupen malalts de la Covid-19. Què passa amb la resta de malalts? N’hi ha menys? —El percentatge augmenta dia a dia. Arribarem probablement a percentatges del 75% o el 80% amb facilitat, amb un total de llits més gran també. És cert que hem notat una baixada d’algunes patologies, com ara els traumatismes. Hi ha menys accidents de trànsit perquè se circula menys. Però hi continua havent infarts, ictus, hemorràgies cerebrals, infeccions respiratòries de grip convencional o a causa d’algun un altre germen, inflamacions del pàncrees… Després hi ha un percentatge de pacients que es compliquen després d’una intervenció quirúrgica, però com que es fan menys intervencions, la proporció també ha disminuït. —Les mesures que prenen les administracions són prou? Què més s’hauria de fer? —Això em sobrepassa com a metge, però m’agradaria fer cas als epidemiòlegs. La millor manera d’aplanar la corba, de fer que no tinguem un pic massiu de dues setmanes, sinó una corba molt més plana que duri més temps i afecti menys gent periòdicament, sense arribar al col·lapse, és amb el confinament. No dic que sigui una mesura senzilla de prendre políticament, però sí la més eficaç. Com més tancada està la gent a casa, menys possibilitats hi ha que ens contagiem els uns als altres i que puguem fer millor la feina els operatius que ens n’encarreguem. No solament els sanitaris, sinó els bombers, les forces de seguretat, els serveis de neteja, etc. El confinament hauria de ser multitudinari, absolut i rotund. Així és com ho van fer a la Xina. Si n’anem fent a baixa escala i, a més, els confinats baixen al carrer una estona pensant-se que no fa mal… Fa molt de mal. La gent s’ha d’estar a casa, i el confinament hauria de ser absolut: tancar-ho tot menys els serveis essencials. —Voleu afegir res més? —El meu reconeixement a tots els qui treballem al peu del canó, davant els pacients, de vegades amb manca de material i treballant un munt d’hores amb tot allò que implica amb la càrrega de material al damunt; les infermeres, els auxiliars, els lliterers, els metges d’intensius i els companys de les altres especialitats que ens ajuden a les urgències, a les plantes d’hospitalització… i la resta de professions que treballen. Fem una feina molt important. No recordo haver vist un tal desplegament i de tant de temps de durada, sabent que hem d’estar al peu del canó i no desanimar-nos. Com a president de la Societat Catalana em sento molt orgullós de tot aquest desplegament que fem. És molt important la cura entre els companys. Hem de tenir cura entre nosaltres, no abaixar la guàrdia, no cremar-nos ni pensar que som en un pou. Som en un pou on es veu el cel i la llum, i ens en sortirem. És molt dur per a les famílies que tenen un pacient a l’hospital no poder veure’l, però imagineu-vos tenir-lo ingressat a l’UCI, intubat i connectat a un respirador, saber que la seva vida és en risc i no poder entrar a veure’l… Justament ara havíem treballat en la humanització de l’UCI. Venim d’un temps en què havíem obert les portes de l’UCI i durant tot el dia podien tenir un acompanyant. Ara és molt difícil per als familiars de rebre per telèfon un cop al dia la informació de com està aquella persona. El meu reconeixement també per a totes aquestes famílies. Hem de tenir la certesa que ens en sortirem, que ens costarà, que ens ve encara la part més difícil, però que al final estarem orgullosos de la feina que haurem fet entre tots.

Summary: Joan Ramon Masclans: ‘El 61% dels llits d’UCI a Catalunya són ocupats per pacients amb la Covid-19’


L’etíop Feyisa Lilesa ha aconseguit avui el segon lloc a la marató dels Jocs Olímpics de Río. Ho ha fet en un temps de 2 hores, 9 minuts i 54 segons. Quan ha travessat la meta Lilesa ha aixecat les mans i les ha creuades. D’aquesta manera, ha protestat contra els assassinats del govern d’Etiòpia contra els oromos. A la conferència de premsa posterior a la cursa Lilesa ha tornat a fer el mateix símbol i ha dit: ‘Potser quan torni a Etiòpia em mataran.’ Lilesa, d’ètnia oromo, ha explicat el motiu del seu gest: ‘És un senyal de suport als manifestants que van ser assassinats pel govern del meu país. Ells fan el mateix signe, he volgut mostrar així que no estic d’acord amb això que passa, tinc amics i familiars a la presó. El govern va matant el meu poble, el poble oromo, gent sense recursos’. Amb aquest gest el món sabrà ara quina és la situació dels oromos. El govern etíop va anunciar l’abril del 2014 els seus plans d’expandir el territori de la capital del país, Addis Abeba, que ocupa part de la regió d’Oromia. Aquesta regió envolta la capital i és la llar de l’ètnia més nombrosa del país, els oromos. Des de l’abril hi ha hagut força protestes que han estat durament reprimides i hi ha hagut centenars de morts. Qui són els oromos? A Etiòpia hi ha 25 milions d’oromos i tenen llengua pròpia, l’amharic. La seva cultura diferenciada els ha fet objecte de discriminació pels diferents governs etíops: des de la dictadura de Selassie fins a la República Democràtica d’Etiòpia actual. Durant gran part del segle XX la seva llengua va ser marginada i prohibida a les escoles. Un informe de les Nacions Unides, publicat el 2009, apunta que entre els anys 2005 i 2008 es van registrar 594 execucions extrajudicials i 43 desaparicions d’oromos. Un altre informe, d’Amnistia Internacional, declara que, entre els anys 2011 i 2014, 5.000 oromos pel cap baix van ser detinguts per haver-se oposat al govern del Front del Poble Etíop de la Revolució Democràtica (EPRDF), que governen del 1991 ençà. Per què protesten contra el pla d’extensió d’Addis Abeba? El govern central argumenta que el propòsit del pla és millorar les oportunitats econòmiques a les zones rurals que envolten Addis Abeba, però els oromos ho veuen ben diferent. Consideren que és un pla d’apropiació de les seves terres i temen que en siguin expulsats, atès que es tracta d’una terra fèrtil en un país on les sequeres són habituals. A l’abril nou estudiants es van morir durant les protestes, segons fonts oficials, però alguns testimonis apunten que se’n van morir quaranta-set, pel cap baix. El novembre del 2015 les protestes es van estendre a tota la regió d’Oromia. El gener del 2016 Human Rights Watch (HRW) va documentar que 140 manifestants havien estat assassinats per les forces de seguretat. Al gener mateix el govern etíop va anul·lar el pla d’expansió quan l’Organització Democràtica del Poble Oromo (OPDO), que forma part de la coalició al govern, va disminuir el seu suport al règim. Tot i així la repressió ha continuat i en un informe recent de HRW que els morts arribaven a 200 i que hi havia milers de detinguts sense judici.

Summary: Contra què protestava l’etíop Feyisa Lilesa al final de la marató dels Jocs Olímpics?


El Bloc d’Esquerres portuguès ha inclòs la defensa del dret d’autodeterminació de Catalunya i l’alliberament dels presoners polítics al seu programa de les eleccions generals de diumenge. El Bloc d’Esquerres és la tercera força de l’Assemblea de la República i és soci del govern. La qüestió catalana és un dels sis punts de l’apartat ‘Una política externa per a defensar la democràcia‘, on també proposa una ‘solució política i pacífica per a Catalunya amb un respecte escrupolós a la voluntat del poble’. L’altra formació que ha donat suport al govern portuguès en aquesta legislatura, la Coalició Democràtica Unitària, també defensa l’autodeterminació dels pobles al programa, però de manera genèrica. Ambdues candidatures, que tenen 36 escons dels 230 del parlament, ja han mostrat la solidaritat amb Catalunya unes quantes vegades. Han presentat diverses iniciatives al parlament en suport dels presoners polítics catalans i contra la repressió. El Bloc d’Esquerres també va protestar per l’actitud del govern portuguès després de la declaració d’independència. Enmig de la campanya electoral, el portal d’informació del Bloc d’Esquerres, Esquerda.net, s’ha fet ressò de les mobilitzacions del segon aniversari del Primer d’Octubre i la diputada de la formació, Isabel Pires, ha participat en una manifestació de suport a Lisboa. Milhares assinalaram segundo aniversário do referendo catalão https://t.co/OZK4lIZGNr pic.twitter.com/WwdV22OUO6 — Esquerda.Net (@EsquerdaNet) October 2, 2019

Summary: El Bloc d’Esquerres portuguès defensa l’autodeterminació de Catalunya i la llibertat dels presos polítics al programa electoral


Joan Canadell presidirà la Cambra de Comerç de Barcelona i Mònica Roca en serà la vice-presidenta. Canadell, membre de la candidatura guanyadora, Eines de País, i del Cercle Català de Negocis ha estat elegit nou responsable de la institució. És soci de Petrolis Independents i ha publicat diverses obres favorables al procés d’independència. Roca és empresària d’IsardSat. Joan Canadell: ‘El mercat espanyol és un 2% del mercat mundial. No ens hauria de preocupar tant’ Durant la segona meitat del mandat, Roca prendrà el relleu a Canadell al capdavant de la institució, seguint la intenció de la candidatura de promoure una presidència paritària. Pere Barrios en serà el vice-president segon, Roser Xalabarder la vice-presidenta tercera i Jordi Pomarol tresorer. Barrios és president i fundador de l’empresa metal·lúrgica Recam Làser i va ser president de Pimec Vallès Oriental i Pimec Metall. Xalabarder és responsable de l’empresa Nubur XXI i Pomarol és d’Implica2. En una reunió a Montmeló, els membres de la llista Eines de País també han pactat els principis en què basaran la gestió de la cambra aquests quatre anys vinents. S’hi destaca treballar per garantir la viabilitat econòmica de l’ens, augmentar la seva representativitat en el teixit empresarial i les institucions i consolidar el seu prestigi nacional i internacional; estar al servei de totes les empreses ‘siguin grans, mitjanes, petites, micros o autònoms’ i treballar d’una ‘manera lleial i seriosa per aconseguir una República catalana independent rica i pròspera’. Eines de País va guanyar les eleccions a la Cambra amb 31 vocals dels 40 que s’elegien, i tindrà majoria absoluta a l’ens. A la cambra hi ha 60 vocals, 40 dels quals són elegits per votació. N’hi ha 14 més de reservats a grans empreses, que fan contribucions econòmiques, i 6 per a les patronals Foment i Pimec. La majoria independentista al plenari de la Cambra de Comerç implica un canvi de rumb en una institució tradicionalment contrària als postulats sobiranistes. El 5 de juny, els 31 membres d’Eines de País, els nou de les altres candidatures i els 14 que representen les grans empreses elegiran sis vocals més entre els candidats de Foment i Pimec. Més endavant, el ple haurà de nomenar formalment el nou president –que serà Canadell, perquè Eines de País té majoria absoluta–, els vice-presidents i la resta del comitè executiu de la institució.

Summary: Joan Canadell i Mònica Roca, president i vice-presidenta de la Cambra de Comerç de Barcelona


L’Audiència de Barcelona ha suspès el judici a Charles Andrew Pittman, un jove nord-americà detingut el matí de la vaga general contra la sentència i que fa quatre mesos que és a la presó de Brians I. Segons que ha informat Alerta Solidària, el judici havia de començar demà amb una petició de pena de sis anys de presó, però l’Audiència ha acceptat el recurs de la defensa contra la interlocutòria que tancava la instrucció, de manera que caldrà fer noves investigacions. Amb aquesta decisió l’Audiència reconeix que s’han vulnerat les garanties processals, ja que durant la instrucció només s’ha fet un informe pericial de les substàncies confiscades (un emblanquidor dental) i se li ha pres declaració al detingut. Per Alerta Solidària, que Pittman continuï a la presó tot i aquest reconeixement és una situació ‘completament injusta’ i demanen testimonis de la detenció al correu electrònic alerta@alerta.cat, indicant el nom i cognoms i el número de telèfon. Pittman va ser detingut cap a les 11.30 al carrer de Pelai de Barcelona, a l’altura del número 10, vora la plaça de la Universitat.

Summary: Suspenen el judici a Charles A. Pittman, empresonat durant les protestes contra la sentència


El govern del Botànic podrà repetir-se perquè els seus integrants, el PSPV, Compromís i Unides Podem, continuen mantenint la majoria absoluta a les Corts Valencianes. El fet que l’escrutini de les eleccions valencianes comenci després de les espanyoles ha fet endarrerir el resultat definitiu, però amb un 98% dels vots escrutats el Botànic revalida la majoria a les Corts. El PSPV ha estat la força més votada, amb 27 escons. Compromís n’ha perdut 2 i ara en té 17. També baixa Unides Podem, que passa de 13 escons a 8. La majoria absoluta és de 50 i les esquerres en tenen 52. El gran triomfador de la nit és Ximo Puig, que se la va jugar avançant les eleccions per aprofitar l’estirada de Pedro Sánchez i li ha sortit bé. Guanya escons i debilita els seus socis, que durant la campanya havien insinuat que li disputarien el lideratge del Botànic. Mònica Oltra no ha obtingut el resultat que esperava i els cartells amb el lema ‘Presidenta’ han estat superats per la crua realitat. La millor notícia per a Compromís aquesta nit és que, amb la meitat dels vots escrutats, esdevé la primera força a la ciutat de València. Una dada important amb vista a les municipals. Unides Podem, tot i la coalició amb Esquerra Unida, s’ha trobat arrossegat per la caiguda general de la formació de Pablo Iglesias. El fet de canviar de candidat i posar-hi Rubén Martínez Dalmau no ha aturat el descens. L’únic consol de Compromís i Unides Podem és que el PSPV no té majoria absoluta amb Ciutadans i, per tant, Ximo Puig no pot jugar a dues bandes. El partit de Toni Cantó ha millorat resultats, passant de 13 escons a 18, però no fa majoria ni amb els socialistes ni amb la resta de les dretes. El PP ha passat de 31 escons a 19, amb un resultat desastrós per a Isabel Bonig, mentre que Vox ha entrat a les Corts amb 10 diputats. Un resultat important, però no tan decisiu com alguns mitjans havien pronosticat. Compromís ha fet el seu millor resultat a la circumscripció de València, on ha quedat segon, però el PSPV li passa davant, com també a Castelló i Alacant. En aquestes dues últimes circumscripcions és el PP que ocupa el segon lloc. A Castelló, molt a prop dels socialistes.

Summary: El Botànic manté la majoria absoluta malgrat el descens de Compromís i Podem


Ara fa un any, Tamara Carrasco passava unes festes de Nadal que ja eren diferents perquè hi havia presos polítics a Estremera i exiliats a Bèlgica. El seu compromís la va portar a mobilitzar-se contra aquesta situació, a participar en accions de protesta del CDR, fins que el mes d’abril va ser detinguda a casa seva, a Viladecans. D’aleshores ençà no és una persona lliure. I aquest Nadal encara ha estat més estrany, perquè l’ha hagut de passar confinada. Ja fa nou mesos que la van detenir i durant tot aquest temps ha hagut de viure en una presó de vint quilòmetres quadrats, tal com s’hi refereix ella mateixa. I això encara no ha canviat, per més que l’Audiència espanyola li hagi retirat l’acusació de terrorisme i la de rebel·lió, per més que s’hagi desentès del cas… Les mesures cautelars que li van imposar l’abril encara són vigents. ‘No tenia gaire ganes de Nadal’, diu a VilaWeb. ‘La família ha hagut de venir aquí, perquè viu a Sant Vicenç i jo no hi podia pas anar. He tingut uns quants dies per als amics, uns quants per a la família i uns quants més per a pensar, jo sola.’ Com es pot entendre que Tamara Carrasco encara no pugui sortir de Viladecans, si no li pesen al damunt càrrecs tan greus com els de rebel·lió o de terrorisme i si l’Audiència espanyola va enviar el cas als jutjats ordinaris a començament de novembre? Ella i el seu advocat, Benet Salellas, van tornar a reclamar a l’Audiència que aixequés les mesures cautelars, però el jutge instructor, Diego de Egea, no ho va acceptar, argumentant que els fets que havia comès eren greus i que la mesura de no poder sortir del seu municipi no era pas desproporcionada. ‘L’Audiència espanyola, en comptes d’arxivar el cas, se n’inhibeix i diu que això ho ha de resoldre un altre jutjat. Fins que aquest altre jutjat no accepti la competència, interinament l’Audiència continua essent el tribunal competent en relació a la situació personal . Nosaltres hem anat presentant recursos i aclariments a l’Audiència per intentar aixecar les mesures. Però no serà fins que un jutjat a Barcelona o a qualsevol altre lloc de Catalunya no digui que assumeix aquesta causa, que podrà resoldre sobre la situació personal de la Tamara’, diu Salellas. Viure als llimbs Qui ara hauria de prendre aquesta decisió és el jutjat d’instrucció de Catalunya que assumeixi la causa. Però no n’hi ha cap, perquè quan se’n va inhibir l’Audiència espanyola no va ser a favor d’un jutjat en concret, sinó que va ser en termes genèrics. La llei diu que el tribunal que s’inhibeixi (en aquest cas l’Audiència espanyola) dirà quin és el jutjat competent. Però aquesta vegada no. ‘El jutge de l’Audiència espanyola infringeix la seva legalitat quan, en comptes d’inhibir-se per un jutjat concret, ho fa, genèricament, pels jutjats de Girona, de Barcelona, Lleida i Tarragona’, diu l’advocat. ‘Una cosa del tot absurda perquè a Catalunya no hi ha quatre partits judicials, sinó una trentena. Si tinguéssim un fet concret que fos investigat, per exemple que s’ha cremat un autobús (ara que hi ha tant imaginari kaleborrokià) a Sant Just Desvern, això determinaria la competència del tribunal. Però com que aquí no hi ha uns fets tangibles objecte d’investigació, és difícil de saber quin és el jutge competent.’ Per tant, ara com ara la situació de Tamara Carrasco és en una mena de llimbs jurídics que ha creat l’Audiència espanyola mateixa. Primer, assumint la investigació del cas pel qual fou detinguda, d’acord amb unes proves que no existien i per uns càrrecs tan greus com rebel·lió, sedició i terrorisme. I segon, pel manteniment del confinament durant mesos i mesos i malgrat que, des del primer dia, quan va ser interrogada a Madrid, el jutge ja va dir que no veia indicis de rebel·lió. Durant tot aquest temps no hi ha hagut proves contra ella, tot el contrari, i tanmateix la seva situació no ha variat. I la indefinició de l’Audiència a l’hora de desprendre’s del cas hi ha afegit inseguretat, incertesa i indefensió. I ara què s’hi pot fer? Ella mateixa respon: ‘Ara no hi podem fer res. Només esperar. Si ningú no agafa el cas pel motiu que sigui, hi ha un termini de sis mesos, després del qual ha de ser el TSJC qui designi el jutjat que ha de portar el cas. Però, és clar, són sis mesos esperant! Hi ha dues qüestions que van separades: d’una banda la meva situació personal i la meva llibertat, i d’una altra el cas en si. Primer cal resoldre la meva situació personal, que suposo que deu ser una cosa ràpida, i després la resolució del cas, que dependrà del jutge que l’agafi, del context polític, de moltes coses… Podria ser que el cas fos directament arxivat, però també que obrissin una nova instrucció i tot un nou procés judicial.’ Indefensió total Ara fa mig any que Tamara Carrasco és de baixa laboral i pràcticament no surt de Viladecans. Només cada dilluns per a anar a signar al jutjat. ‘Ens han fet culpables, ens han destrossat la vida.’ Parlem per telèfon. La seva veu és trista. Però també té ràbia: ‘Sobretot per aquest muntatge policíac de què hem estat víctimes sense poder tenir capacitat de defensar-nos, amb el fustigació dels mitjans de comunicació de la caverna espanyola. He rebut trucades amb amenaces de mort, he estat molt vigilada a Viladecans.’ La situació d’indefensió és la sensació que més l’ha trasbalsada. ‘En el nostre cas, de l’Adri i el meu, ho han fet tot a l’inrevés, perquè primer es fa una investigació i, si hi ha proves, es procedeix a detenir la persona. I, a nosaltres, primer ens detenen i després ens investiguen. I això va passar en un context absolutament polític en què volien desmobilitzar el poble; no hi havia cap fonament jurídic.’ Carrasco hi veu un propòsit clar, en la seva detenció, i en la seva situació actual: que la repressió faci efecte. ‘Un dia em va venir a veure la Gabriela Serra i em va dir una cosa que recordo molt: “Si t’engeguen un tret et maten a tu, però amb la repressió no et fan por a tu, sinó una onada expansiva que afecta la teva família, els teus amics, el teu entorn i la gent amb qui et mous amb el teu activisme.” I és cert. Tot això ha afectat molt el meu entorn; no pensaven en la Tamara i l’Adri, que érem dos caps de turc. Pensaven en la gent al carrer.’ Però per què ells, i no algú altre? És una de les preguntes que més s’ha fet durant tots aquests mesos. ‘La nostra teoria és que van triar el lloc, el Baix Llobregat, perquè aquí no esperaven la mateixa resposta que per exemple hi hagués pogut haver a Berga o a Vic. I, a més, es van pensar que l’Adri i jo érem família, m’ho van demanar quan vaig estar detinguda a l’Audiència espanyola. I a tots dos ens tenien per persones molt actives. Ens van agafar a nosaltres.’ Tamara Carrasco es repeteix que la situació de confinament no es pot allargar gaires mesos més. Però és evident que no és la mateixa persona que ara fa un any. ‘He canviat molt. En tot això hi ha una part negativa i una part positiva. I jo n’intento fer una lectura més positiva, perquè, si no, no ho podria assumir’, reflexiona. ‘El fet de viure això m’ha fet haver de fer molt forta. He fet una evolució personal molt gran, d’apoderament com a persona, com a dona. He conegut gent meravellosa i represaliats de més moviments que m’han permès de veure la meva situació d’una perspectiva més política i no tan personal. Això m’ha forçat a fer coses que no hauria fet, com ara col·laborar en un llibre sobre el sobiranisme a Catalunya que es publicarà a França i he col·laborat en el pròleg d’un altre. Vaig fent coses. Tinc els meus dies baixos, perquè la situació és molt difícil.’ I sobretot hi ha una cosa que sempre l’acompanya, que no l’abandona mai: la incertesa de no saber què passarà demà. ‘Voldria passar pàgina de tot això; però no puc, perquè encara hi sóc de ple.’

Summary: Tamara Carrasco, en confinament indefinit: ‘Ens han destrossat la vida’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha fet una intervenció molt dura contra el govern espanyol, que ha descrit com a ‘irresponsable‘, i contra el decret de l’estat d’alarma, que el considera ‘insuficient’. Per això ha demanat a la població que es confini i que només surtin de casa els qui treballen en l’alimentació, l’atenció i assistència sanitària i els serveis essencials. ‘Us demano a tots els ciutadans, treballadors i empresaris, un acte de responsabilitat i de generositat, un compromís cívic i solidari. Hem de fer una aturada de país solidària‘, ha dit Torra, que ha afegit que ja no som en la fase de prevenció, sinó de mitigació. Després d’una reunió amb el seu executiu, s’ha comunicat per videoconferència amb el president espanyol, Pedro Sánchez, i els presidents autonòmics. Ha estat llavors quan li ha expressat que el decret de l’estat d’alarma ‘només serveix per a recentralitzar competències’. Creu que amb aquesta decisió, Sánchez es posa ‘al servei d’una idea antiga d’Espanya i d’un pla de mesures insuficient, ineficaç i perillós’. Torra també ha lamentat que no s’hagi comptat amb el govern de la Generalitat per definir les competències i ha tornat a reclamar que atengui les peticions de confinament domiciliari total, tancament de ports, aeroports i trens, tancament de fronteres i isolament dels focus principals. Podeu llegir ací el discurs complet. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: Torra demana una ‘aturada de país solidària’ i ‘immediata’


El secretariat de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) proposa que el Parlament de Catalunya proclami la independència en cas que el govern espanyol impedeixi el referèndum. Ho recull la proposta de full de ruta de l’entitat que avui ha arribat a tots els socis i al qual ha tingut accés VilaWeb. Des d’ara fins al 29 d’abril, quan es reunirà l’assemblea general de l’ANC a Sabadell, el text és obert a la incorporació d’esmenes. L’ANC preveu bàsicament tres hipòtesis des d’ara fins al mes de setembre, quan s’ha de fer el referèndum. La primera és que el parlament aprovi la llei de transitorietat jurídica, pactada entre Junts pel Sí i la CUP i desada en un calaix fins al moment de ser tramitada i aprovada, i de convocar el referèndum. En cas que es pugui fer el referèndum (l’opció d’un referèndum pactat amb l’estat és descartada), l’ANC proposa que es faci una ‘campanya paraigua’ pel sí, que aplegui tots els partits i entitats que subscriguin aquesta opció. Però si hi ha una intervenció de l’estat espanyol, per mitjà d’inhabilitacions de càrrecs públics o de suspensió de l’autonomia, la situació canvia radicalment. I és aleshores que el secretariat de l’ANC proposa que es proclami la independència. Això, tant si la intervenció de l’estat és abans de l’aprovació de la llei de desconnexió al parlament i la convocatòria del referèndum com si és després. Si l’estat hi intervé abans, el document proposa això: ‘Amb la impossibilitat física de fer el referèndum i/o la supressió, la inhabilitació o la intervenció de les institucions de govern catalanes, l’ANC organitzarà les mobilitzacions necessàries per tal que el Parlament de Catalunya, com a dipositari de la sobirania del poble català, aprovi la Llei de Transitorietat Jurídica i proclami la independència.’ Si hi hagués inhabilitació de càrrecs electes, l’ANC instarà a activar l’Assemblea d’Electes de Catalunya, perquè ‘assumeixi la màxima representació legítima, sobirana i institucional de Catalunya per completar el procés d’independència, inclosa la capacitat per proclamar la independència de Catalunya, la confecció, l’aprovació i la sanció de les normes jurídiques de la nova legalitat i la convocatòria immediata d’eleccions constituents’. Si la intervenció de l’estat espanyol és posterior a l’aprovació de la llei de desconnexió, la direcció de l’ANC proposa que sigui directament el Parlament de Catalunya que proclami la independència, ‘per l’impediment coercitiu de fer el referèndum i/o per la supressió d’alguna de les institucions de govern catalanes, i en exercici del dret a l’autodeterminació’. Mentrestant, l’ANC proposa de crear un òrgan de coordinació nacional que integri els partits, entitats i institucions. Així mateix, preveu mobilitzacions ‘durant la fase d’aprovació de la llei de transitorietat jurídica i la convocatòria del referèndum’. Després del referèndum, i en cas de victòria del sí, l’ANC es proposa de ‘potenciar un debat constituent a la societat’. I, una vegada consolidat el nou estat català, dissoldre’s. En cas de victòria del no, l’ANC es reuniria en una assemblea general extraordinària per a decidir les accions de futur. Vegeu ací el document íntegre:

Summary: L’ANC proposa la proclamació de la independència si l’estat espanyol impedeix el referèndum


La policia d’Irlanda del Nord ha informat que dos homes de 18 i 19 anys han estat detinguts amb relació a l’assassinat de la periodista Lyra McKee durant els disturbis de dijous a la localitat de Derry. Les imatges captades per testimonis del moment dels fets mostren un home emmascarat que va disparar un tret davant McKee, que era al costat d’un vehicle policial, informa la BBC. El comissari Mark Hamilton va confirmar la defunció de la jove i ha apuntat el Nou IRA com a sospitós principal: ‘Ho hem tractat com un acte terrorista i hem obert una investigació per assassinat.’

Summary: La policia deté dos homes relacionats amb l’assassinat de la periodista Lyra McKee


El ministre d’Exteriors espanyol, José Manuel García-Margallo, ha afirmat aquest divendres en una entrevista a Antena 3 que el PP va oferir a l’ex-batllessa de València, Rita Barberá, dues sortides: ‘O abandonava el Senat o abandonava el grup del PP i demanava la baixa de militància del partit’, i ‘ella ha decidit optar per mantenir-se al Senat i deixar de ser militants’, de manera que ‘el PP ja no té cap capacitat d’obligar-la o exigir-li res’. ‘Hem tancat el capítol’, ha sentenciat. Segons Margallo, a Barberá se l’investiga per haver donar 1.000 euros al partit que suposadament se li van tornar en dos bitllets de 500 euros i cal respectar la seva ‘presumpció d’innocència’. El ministre ha assegurat que el PP va actuar mogut per un clima ‘absolutament irrespirable, que desmoralitza l’opinió pública i allunya molta gent de la política’, i ha decidit que ‘ningú que estigui essent investigat’ pot estar al partit. Ha explicat que ha parlat amb l’ex-batllessa de València i ‘ella se sent dolguda’ perquè ‘no hi hagut un tractament carinyós per part d’alguns militants’ que’han fet llenya de l’arbre caigut’. ‘Els que som amics de Rita no estem passant un bon moment’, ha dit. Ha defensat també l’actuació en aquest cas del president del govern espanyol en funcions i líder del PP, Mariano Rajoy. ‘Ningú en aquest pot privar-la d’aquest escó, perquè la jurisprudència del TC és molt clara: l’escó correspon al senador i ningú li pot prendre’.

Summary: El PP va oferir a Barberá ‘abandonar el senat o abandonar el partit’


Els treballadors del servei de lloguer de Vehicles de Transport amb Conductor (VTC) rebutgen ara ‘categòricament’ el decret que aprovarà demà el govern per a regular aquesta pràctica. El text establirà com a obligació que s’hagi de contractar amb un quart d’hora d’antelació. Segons que expliquen, una volta analitzada la reunió que han mantingut aquest vespre amb el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, consideren que el decret significa el seu ‘enterrament laboral’ i els fa sentir ‘treballadors de segona’. Afirmen que és un decret ‘escrit pel col·lectiu del taxi’. El col·lectiu reclama tornar-se a reunir amb el govern per solucionar el problema, així com que el redactat del decret es faci comptant amb la seva opinió. Aquesta tarda els treballadors semblaven disposats a acceptar els quinze minuts de pre-contractació, després de la reunió que han mantingut amb Calvet. El conseller els ha refermat la intenció d’incloure el quart d’hora de pre-contractació i els ha traslladat que hi ha un projecte de llei en marxa amb totes les parts que tindrà en compte les reivindicacions tant del sector dels VTC com dels taxistes. Els conductors del servei VTC tornaran a concentrar-se demà al matí des de dos quarts de nou del matí a la plaça de Sant Jaume de Barcelona.

Summary: Els treballadors dels VTC rebutgen ara ‘categòricament’ el decret del govern per regular el servei


El grup de conciliació creat pels Verds / Aliança Lliure Europea (ALE) ha finalitzat aquest matí sense haver estat capaç de prendre una decisió sobre si pot acceptar o no el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín dins el seu grup. ALE on hi ha ERC, ha decidit que sí que vol Puigdemont i Comín al seu grup. Els Verds, on hi ha els comuns, en canvi, es troben dividits sobre si acceptar-los o no. La reunió estava prevista des de feia dies. Hi han participat Diana Ribas, i François Alfonsi per ALE. I Phillipe Lamberts i Ska Keller pels Verds. Diana Riba ha declarat això després de la reunió: ‘Hem constatat que segueixen havent-hi divergències entre les dues parts, però també hem constat que les dues parts tenim ganes d’arribar a una solució. I que cap de les dues s’imposi a l’altra. Ens emplacem a seguir treballant els dies vinents en aquest camí que ens ha de portar a un consens entre les parts, i no una imposició. Com a ALE seguirem treballant perquè la seva entrada sigui efectiva’. Segons Diana Riba el següent pas serà una nova trobada entre els grups. Si l’acord no arriba, en darrer cas hi hauria una votació individual de tots els membres del grup, que ara per ara es deixa per més endavant.

Summary: L’entrada de Puigdemont i Comín al grup Verd/ALE no es resol a la primera reunió


El PSPV, Compromís i Unides Podem s’han reunit per a fer avançar les negociacions i tancar el govern. Dimecres s’ha de fer la sessió d’investidura de Ximo Puig a les Corts i els tres socis volen tancar l’acord com més aviat millor per a configurar un govern integrador i proporcional, d’acord amb el resultat de les eleccions valencianes del 28 d’abril. Els equips negociadors dels tres partits tenen pràcticament tancats els eixos programàtics del pacte. Manolo Mata (PSPV) ha dit que s’avança cap a un executiu plural, divers i integrador que ‘pense sempre en els interessos de la majoria dels valencians’. Àgueda Micó (Compromís) ha admès que no és fàcil d’assolir l’acord pel que fa a l’estructura del govern, però que treballen per tancar-lo aviat. Segons Antonio Estañ (Podem), cal un document amb les grans línies de treball de la legislatura. Ignacio Blanco (EUPV) ha dit que volien avançar en l’estructura del Consell. Els representants de les tres formacions han fet declaracions abans de començar la sisena reunió dels socis de govern, aquesta volta a la seu d’Esquerra Unida. L’objectiu és deixar-ho tot enllestit abans del debat d’investidura.

Summary: Els tres socis del Botànic es reuneixen per tancar el govern


La direcció del Macba ha anunciat que finalment cedirà la Capella de la Misericòrdia per a destinar-la a un nou CAP al Raval després d’anys de disputa entre la institució cultural, veïns i treballadors de l’actual CAP. El Macba farà l’ampliació en un nou edifici a la plaça dels Àngels. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha dit que el fet que el CAP s’ubiqui a la Capella de la Misericòrdia i que el MACBA s’ampliï a la plaça és ‘satisfactori’ i ‘un bon exemple de diàleg i interlocució entre administracions’. Treballadors i veïns del CAP fa deu anys que lluiten perquè es pugui construir aquest nou centre i a principis d’any van ocupar la Capella de la Misericòrdia (l’únic espai que fins ara s’ha declarat com a hàbil per al nou CAP, segons els estudis de la Generalitat) per denunciar la inacció de les administracions i dels partits polítics. Fa sis anys, l’ajuntament va cedir al museu els edificis del Convent dels Àngels i la Capella de la Misericòrdia per a una futura ampliació, però la reivindicació per al nou CAP va aturar-la. Segons el pla de museus, la capella situada al carrer Montalegre havia de destinar-se a exhibicions permanents de la col·lecció del Macba, formada per més de 6.000 obres. La plataforma en defensa del nou CAP Raval Nord ha celebrat el que ha definit com una ‘victòria des de baix contra els de dalt, de la justícia enfront de l’abús i l’arrogància’. Ara bé, també ha aprofitat per criticar l’ampliació del museu per la plaça dels Àngels. A parer seu, és una ‘ampliació qüestionada per la infrautilització de molts dels espais dels quals ja disposa, que elimina una mica més d’espai públic, tan necessitat al Raval’. ‘Una ampliació que no compartim ni veiem necessària, ja que al nostre barri en tenim d’altres de prioritats’, ha conclòs la plataforma. Segons la plataforma, aquesta victòria és un ‘triomf per a la gent davant de les retallades en llibertats i drets’. ‘Les veïnes hem guanyat una important batalla tant simbòlica com tangible. Per primera vegada des de la construcció del Macba, la salut, la vida de les veïnes, pesa més que la col·lecció privada d’una fundació’, ha etzibat. Ara bé, han admès que l’acord també té la seva part negativa, perquè el Macba s’ampliarà per la plaça dels Àngels. En aquest sentit, els veïns avisen que seguiren vigilant que es compleixin els terminis per a la construcció del nou CAP, així com per replantejar la plaça en funció de les necessitats veïnals. També han aprofitat per avisar que en aquest tipus de situacions ‘molts s’apunten a rendibilitzar els avenços, a col·locar-se medalles, a fer-se pròpia la lluita de tots i totes’. ‘Però la gent sap i no oblida’, han conclòs.

Summary: El Macba cedeix la Capella de la Misericòrdia per al CAP Raval


Hem vist com els populismes, el creixement de l’extrema dreta i la tensió política poden arribar a estigmatitzar el procés independentista català; que hi ha la temptació de ficar-ho tot dins el mateix sac. Ho fa l’unionisme, forma part del seu argumentari no únicament contra la independència de Catalunya sinó contra la possibilitat de votar-la, sobre la convocatòria d’un referèndum. Una altra cosa és que ho faci l’opinió publicada internacional, i en general no és el cas. Hi ha hagut alguna excepció, que podria fer pensar en un canvi d’enfocament: el diari Politico publicava fa poques setmanes una llista dels possibles nous ‘moments Trump’, o de ‘possibles victòries del populisme’, en què incloïa el referèndum català. Però avui veiem un enfocament ben diferent a les planes del Financial Times, en un article del professor de política pública Nick Pearce, de la Universitat de Bath, a Anglaterra. Pearce parla de la crisi del liberalisme per la irrupció i el creixement de les opcions d’extrema dreta i populistes en un context de crisi financera, política i social. Destaca una frase del filòsof John Gray: ‘Del liberalisme, només en resta la por en el futur.’ I afegeix: ‘S’ha anunciat una era postliberal aquest 2016, l’any del Brèxit, de Donald Trump i de Vladímir Putin.’ Després fa aquest diagnòstic: ‘El liberalisme europeu va unir forces al segle XIX amb el nacionalisme per a donar una expressió política a les demandes d’autonomia i autogovern. Avui, tots dos s’han separat en bona mesura, tret del cas dels nacionalistes cívics, que proven d’alliberar-se d’estats més grans, com passa a Escòcia i a Catalunya.’ En oposició al cas català i a l’escocès, ‘el nacionalisme té ara una cara antiliberal, i ho fa amb orgull. Els nacionalistes conservadors autoritaris governen una bona part del món, incloent franges de l’est d’Europa. La política liberal recula.’ Tot seguit, el professor explica: ‘La pressa a llegir les exèquies del liberalisme és prematura.’ Ho diu pel ‘llinatge ideològic’ que arrossega: ‘des de la defensa clàssica del dret de la propietat i les restriccions sobre el poder arbitrari, fins al liberalisme emancipador de moviments de defensa dels drets civils a tot el món. Fins i tot quan ha estat feble políticament, ha donat idees i energia a uns altres moviments’. I hi afegeix ‘el model nòrdic de democràcia social’, a més ‘del liberalisme roosveltià nord-americà’. Fins i tot la democràcia cristiana de després de la Segona Guerra Mundial. Però també lamenta que aquestes últimes dècades el liberalisme ‘hagi perdut de vista les arrels insurgents en la lluita contra els ordres establerts i hagi perdut terreny a mesura que la política, després de la crisi financera, s’ha centrat en qüestions com ara l’ocupació, la seguretat i la identitat’. ‘La renovació del liberalisme vindrà de la resistència. Ja a l’est d’Europa hi ha una rereguarda liberal que lluita per a defensar els drets democràtics i constitucionals, de Polònia a Hongria. Podem esperar que el liberalisme nord-americà, en la seva millor versió radical i sorollosa, mantingui la seva posició contra els atacs a les normes constitucionals, la degradació ambiental i les incursions als drets de les minories.’ Considera, en fi, que en àmbits com aquest, ‘en diferents arenes polítiques nacionals’, un liberalisme recuperat pot treure’s de sobre la caricatura de desarrelat i antipatriòtic i de correcció política.

Summary: Anàlisi al Financial Times: l’independentisme català en oposició als populismes europeus


‘Fons de la direcció de Podem han assegurat que la seva intenció és desvincular la formació del govern de la qüestió catalana, per a salvar el previsible bloqueig que pot exercir el PSOE’. Això informa el diari El Mundo sobre les negociacions del partit de Pablo Iglesias i Pedro Sánchez en aquesta notícia. Segons el diari la formació de Pablo Iglesias vol encarar les dues qüestions per separat, perquè ‘Espanya necessita un govern el mes d’agost’. I les fonts del partit que ha consultat afirmen que hi ha urgència per a formar govern, i en canvi les negociacions sobre el referèndum podrien dilatar-se en el temps. En la mateixa línia s’expressava el diari El País en aquesta altra notícia. Diu el diari: ‘Podem està disposat a desvincular el referèndum català de la negociació per a formar govern després de les eleccions del 26 de juny. La formació que lidera Pablo Iglesias defensa la celebració d’una consulta pactada, però la seva intenció és que el diàleg sobre l’encaix territorial de Catalunya es desenvolupi ‘en paral·lel’, en una taula que continuï amb la seva tasca si finalment hi ha govern, segons han assenyalat fonts del partit’. Recordem que després de les eleccions del 20-N Podem i PSOE van acabar pactant una taula paral.lela de negociació específica sobre el referèndum entre En Comú Podem i el PSC de Catalunya, de tal manera que el referèndum es negociava per una banda, i el possible govern, per una altra.

Summary: ‘Podem elimina el referèndum de la negociació per a formar govern amb el PSOE’


El ministre d’Interior de Xile, Gonzalo Blümel, ha dit que el govern avançarà cap a una nova constitució mitjançant un congrés constituent i ha anunciat la intenció de fer un referèndum per a validar els canvis que s’hi proposin. Després de més de vint dies de fortes protestes, les autoritats han pres la decisió d’avançar en una reforma constitucional, procés per al qual comptarà amb ‘una àmplia participació de la ciutadania’. ‘Creiem que el millor camí és treballar sobre la base d’un congrés constituent’, ha dit Blümel després d’una reunió de tres hores amb el president, Sebastián Piñera, a la qual també han assistit altres ministres i alts càrrecs. En aquest sentit, ha sostingut que començaria ‘un procés de diàleg, de converses amb tots els sectors i les forces socials i polítiques per aconseguir els acords més amplis’. En relació amb els terminis a seguir, Blümel ha defensat que calia ‘abordar-los de manera responsable’. ‘Volem fer-ho amb promptitud’, ha recalcat.

Summary: El govern xilè diu que començarà els tràmits per a reformar la constitució


Aquest vespre, les protestes tornaran a l’estació de Sants de Barcelona. A les 19.00, els CDR han convocat una nova acció que consisteix a encerclar l’estació. ‘Com més siguem, més bé ens ho passarem. Juntes som més fortes’, ha piulat el CDR del Barcelonès. Els manifestants es trobaran un edifici blindat per la policia. ⚠ ENCERCLEM SANTS ⚠🗓 Avui, 28📍 Estació de Sants⏱ 19h 🙋♂ Apropa't aquesta tarda a l'estació de Sants 🚂👉 Fem entre totes un gran ⭕ al voltant👭 Quantes més siguem, més bé ens ho passarem👉 Juntes som més fortes🆘 T'esperem, no t'ho perdis❗#RevoltaPopular pic.twitter.com/TVkzzbSEgN — CDR_Barcelonès (@CDR_Barcelones) October 28, 2019 Renfe ha anunciat que tancarà accessos de l’estació de Sants des d’una hora abans de la concentració dels CDR. Concretament, només quedaran oberts els dos accessos centrals (un al costat de la plaça dels Països Catalans i un altre a Joan Peiró). També es tancarà l’accés al metro des del vestíbul de l’estació i els usuaris hauran d’anar pel carrer per a utilitzar tant el servei de la L5 com el de la L3. En directe: Les protestes i la reacció contra la sentència Per donar suport a la protesta de Sants, s’ha desconvocat la concentració prevista a les 18.00 a la plaça del Repartidor. ⚠ DESCONVOCAMOS LA CONCENTRACIÓN DE HOY A LAS 18:00H EN PL. DEL REPARTIDOR PARA DAR APOYO A @CDR_Barcelones Y SU PROTESTA EN SANTS. ¡POR LA AMNISTÍA DE LOS PRESOS Y EL CESE DE LA REPRESIÓN! ⚠¡DIFUSIÓN! pic.twitter.com/mLDi2BQQAH — Detenidas 30M ¡Absolución! (@LibertadRut) October 28, 2019 L’estació de Sants ha estat escenari de diverses protestes contra la sentència del Suprem i la brutalitat policíaca. Ahir, per exemple, el Pícnic per la República va convocar-hi una seguda, en la qual van participar centenars de persones. Els Mossos d’Esquadra van desallotjar la concentració amb càrregues. Concentració davant Estació de Sants. @mossos custodia accessos. Viatgers entren pel filtre policial ensenyant títols de transport i explicant a on es dirigeixen. Via @elperiodico pic.twitter.com/NQOmfz1qdS — Guillem Sànchez (@guillem_sm) October 27, 2019

Summary: Les protestes tornen a Sants: els CDR fan una crida a encerclar l’estació aquest vespre


Restaurant Ultraviolet Un lloc indeterminat de Xangai Mapa a Google Si Ferran Adrià s’ha guanyat amb escreix l’etiqueta de cuiner més innovador del planeta, al cor de la Xina hi ha un altre català que gosa disputar-li el títol. La reputació del xef perpinyanès Paul Pairet (1964) va començar al Cafe Mosaic de París, en la cuina del qual van convergir les influències de la seva experiència anterior en restaurants d’Hong Kong, Sydney i Djakarta en un estil propi que, amb el temps, va anar consolidant primer a Istambul i, des del 2005, a Xangai, on va obrir el Jade on 36 a l’Hotel Pudong Shangri-La. A la capital econòmica de la Xina, Pairet no ha parat d’impulsar projectes gastronòmics cada vegada més agosarats, singulars i personals, en què el menjar es degusta amb el màxim nombre de sentits possibles. El 2009 hi va obrir Mr & Mrs Bund, amb què es va estrenar en els rànquings de millors restaurants asiàtics, i el 18 de maig de 2012 va anar encara més enllà amb la proposta Ultraviolet, un establiment sense adreça exacta i amb una sola taula en què deu comensals poden gaudir d’un menú d’avantguarda de vint plats, amb els cinc sentits, gràcies a tecnologies multisensorials: composicions visuals, auditives i olfactives lligades expressament a cada plat. Amb Ultraviolet, el xef perpinyanès cerca l’exclusivitat per mitjà d’una experiència immersiva inclassificable i sense parangó en la gastronomia actual, en què conceptes com l’emoció i el psicogust adquireixen tot el protagonisme. I també les bones crítiques, perquè aquest enigmàtic restaurant ha entrat des del 2015 en la llista de The World’s 50 Best Restaurants, el segon de la Xina després de… Mr & Mrs Bund (2013). Però la carrera de Pairet no s’ha aturat aquí, ni de bon tros: el 2017 va engegar The Chop Chop Club i des del març passat també regenta a Xangai mateix un quart establiment als antípodes de l’Ultraviolet: el Polux es defineix com un bistrot amb terrassa i bona cuina per a fugir de les presses i el brogit quotidinà. I una mica més: A la llista més recent de The World’s 50 Best Restaurants, a més de l’Ultraviolet i els barcelonins Disfrutar i Tickets, hi trobem en una posició ben alta el Pujol de Ciutat de Mèxic. El millor restaurant de l’Amèrica del Nord és portat pel xef Enrique Olvera, amb avi català per via paterna. En una entrevista explicava per què va triar el nom de Pujol quan va obrir el seu reconegut restaurant el 2000: ‘A Nova York, on vaig estudiar, els restaurants se solien dir com els caps de cuina, cosa gens habitual a Mèxic. Em va semblar que posar-hi Enrique seria una mica estrany, perquè encara no se’m coneixia gaire, i vaig optar per recórrer al sobrenom que rebia des de petit, Pujol.’ De fet, li deien Pozole, el nom d’un guisat de porc que li agradava molt, però aviat el renom va evolucionar cap a Pocholo, Puchol fins a arribar a Pujol: ‘Com que el meu avi era català, em va agradar la idea.’ —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El Ferran Adrià de Xangai


La vice-presidenta i portaveu del govern valencià i dirigent de Compromís, Mónica Oltra, ha afirmat que Compromís-Podem seria una marca electoral ben bonica per a les pròximes eleccions espanyoles, previstes per a final d’enguany. Ho ha expressat en una entrevista a La Sexta quan li han preguntat si en una possible candidatura conjunta seria irrenunciable que el nom de la coalició valenciana anés en primer lloc. Oltra també ha subratllat que no li semblava que la qüestió del nom fos important, tot i que ha destacat que com que formava part de Compromís li hauria agradat més que el nom de la seva coalició hagués anat en primer lloc. Per justificar la seva posició, ha indicat que les eleccions a les corts havien estat un ‘bon baròmetre’, que havien deixat el seu grup amb dinou diputats a la cambra i Podem amb tretze. ‘Això dóna una idea de quins partidaris té cadascú’, ha dit Oltra, que ha reconegut que les eleccions espanyoles eren diferents. Encara que ara mateix ‘la manera de mesurar que tenim són les eleccions i l’última vegada Compromís ha tingut més suport dels ciutadans’. Per aquests resultats ha insistit que ‘tindria sentit que el nom fos Compromís-Podem’.

Summary: Mónica Oltra: ‘Crec que Compromís-Podem seria una marca electoral ben bonica per a les espanyoles’


El govern expedientarà qualsevol actuació dels Mossos d’Esquadra que no compleixi els protocols i impulsarà una taula d’interlocució amb els moviments ciutadans. Mentre el president espanyol, Pedro Sánchez, ha situat la policia catalana en el punt de mira i ha assegurat que enviarà forces de seguretat espanyoles a Catalunya si no hi veu garantida la seguretat, Quim Torra ha intentat blindar els Mossos i passar pàgina de les incomoditats que van generar dins del govern i en l’independentisme les actuacions contra els manifestants a Girona i Terrassa. ‘Hi ha imatges que no ens van agradar, s’estudiaran i expedientaran’, ha assegurat Torra a la CUP, durant la sessió de control al govern. L’executiu ja va descartar fer canvis a la cúpula dels Mossos, malgrat l’ultimàtum que el mateix Torra va fer al conseller Miquel Buch perquè s’executessin. Ara vol blindar el cos internament i externa, en un context d’una amenaça d’intervenció de les competències en seguretat per part del govern espanyol, avalat pel PP i Cs. ‘No posem els mossos en el pim pam pum de la política’, ha demanat Torra als anticapitalistes, amb la petició afegida que ningú no caigui en les provocacions de la ultradreta. També ha al·legat que no es poden atacar els cordons policials ni llançar tanques, com va passar. El diputat Carles Riera, tanmateix, ha criticat l’actuació ‘desproporcionada’ de les forces policials i ha acusat els Mossos de seguir un model d’actuació com el que van aplicar els cossos de seguretat de l’estat espanyol l’1-O. El president de la Generalitat també ha anunciat que es crearà una taula d’interlocució amb moviments ciutadans per reforçar la mediació com a via per evitar qualsevol tipus d’incidents. L’executiu remarca, de fet, que els Mossos i les policies locals catalanes són pioners en la mediació i ja la incorporen en els protocols d’actuació. Segons fonts de la Presidència, pretenen que en aquesta taula hi hagi el Col·legi d’Advocats, entitats de drets humans i civils, l’Institut de Seguretat Pública de Catalunya i organismes de diversos departaments del govern, i volen que s’hi impliqui, també, el Comitè d’Ètica de la Policia de Catalunya. La líder de Cs, Inés Arrimadas, ha acusat Torra d’emparar els ‘violents’ i de criminalitzar els demòcrates. Arrimadas es refereixia així a les actuacions dels CDR, i ha augurat que hi divendres de la setmana vinent, quan hi haurà la reunió del consell de ministres a Barcelona, es produirà un ‘caos’ i es posarà en perill la seguretat dels ciutadans. ‘És una amenaça? Està amenaçant-nos?’, li ha preguntat el president de la Generalitat. ‘Agrairia a la coalició del 155 que deixi d’amenaçar-nos’, li ha etzibat. Torra s’ha manifestat alarmat perquè Sánchez adopta les ‘tesis de la dreta’, i ha emplaçat el govern espanyol a tornar a la política i al diàleg. També hi ha apostat ERC, que creu que Sánchez ha de decidir si actua com ho feia Mariano Rajoy o opta per la negociació. ‘Hi posem paciència, però no infinita’, ha advertit el president de grup d’ERC, Sergi Sabrià. El PSC ha carregat contra la primera resposta del govern a les actuacions policials de Girona i Terrassa, i ha evitat aprofundir en l’anunci de Sánchez de recórrer a les forces de seguretat estatals. Miquel Iceta ha acusat Torra d’haver posat en dubte l’actuació dels Mossos d’Esquadra sense cap prova i sense haver investigat els fets. ‘Es dedica a demanar als CDR que actuïn i després els envia els Mossos. Creiem que no és la manera d’exercir la Presidència’, li ha recriminat. Torra ha demanat ‘responsabilitat a tots’, preocupat per la construcció del relat de la violència que s’ha accentuat els darrers dies. El president ha insistit a Sánchez que manté l’oferta que el dia 21 es puguin reunir els dos governs per parlar del dret a l’autodeterminació, de la situació dels presos i dels exiliats. Mentre l’intent de diàleg que van iniciar amb els dos executius després de la investidura de Sánchez es manté embarrancat, i en una situació de crisi complexa de revertir, els comuns centraven les crítiques a la defensa de Torra de la via eslovena, i emplaçava ERC a desmarcar-se’n. ‘El camí de Catalunya ha estat sempre, i ho serà, cívic, pacífic i democràtic’, ha respost Torra a Jéssica Albiach. ‘No sortirem mai del carril de la democràcia i de la justícia. Sumeu-vos-hi, és l’únic carril que necessitem’, li ha etzibat.

Summary: El govern expedientarà els mossos que no compleixin els protocols