Hem trobat l’escriptor Albert Sánchez Piñol ambiciós i excitat. Publica Fungus. El rei dels Pirineus (la Campana), una nova novel·la fantàstica, que s’emparenta amb La pell freda i Pandora al Congo, però que s’ha de convertir en una nissaga que pot ser llarga. Sánchez Piñol situa Fungus al Pirineu, en una vall feréstega, a final de la segona meitat del segle XIX. Allí prenen vida accidentalment uns monstres en forma de bolets enormes, de dos metres, amb braços i cames plens de ramificacions, amb una boca plena d’espines i una llengua de sis metres. No parlen ni expressen emocions, però capten els sentiments dels humans i, d’acord amb aquests sentiments, reaccionen. El gran tema de què tracta Albert Sánchez Piñol en aquesta primera part de Fungus és precisament la idea del poder. ‘El tema és qui mana a qui’, diu. ‘L’essència de la novel·la és això: la gent no és conscient del poder que té.’ I ho rebla: ‘Els fungus ens parlen de si és possible deslliurar-nos del poder, entès com a relació de domini, i construir una societat igualitària.’ L’artista Quim Hereu ha creat una imatge pròpia per al llibre, que es pot veure a la coberta, en tot de dibuixos i en una làmina adjunta, a més de les caplletres. La imatge estètica que ens proposa Hereu ens duu al món imaginari dels fungus, en una novel·la que l’autor situa en el subgènere del western hivernal. I per què va triar els bolets per construir un nou món imaginari? ‘No entenc que unes criatures tan estètiques i atractives de formes i textures com els bolets no hagin tingut més explotació narrativa. A més, simbòlicament, el bolet és la fondària del bosc. I per als catalans, la fal·lera que tenim pels bolets és l’última pulsió que ens queda del caçador recol·lector que vam ser. És aquesta idea que dins el bosc hi ha una cosa meravellosa que ens espera i podem tenir.’ Il·lustració de Quim Hereu. Com que Fungus tracta de la idea del poder i la repressió, hem preguntat a Sánchez Piñol pel vincle de la novel·la amb el moment polític que vivim, ara que fa un any de l’1-O i tot allò que va seguir. I així comencem, amb reflexions polítiques d’alta volada, sense pèls a la llengua. Explica amb recança: ‘Després d’escriure Victus i Vae Victus, una altra derrota! Em va deprimir molt. No tenim cap república, això és una obvietat. Per mi és una derrota, es miri com es miri. I no podem canviar la realitat si no l’assumim abans. Diuen que hem de fer una república. I com l’has de fer, si tens la Guardia Civil al damunt, si tens el govern més lligat que mai, si tens mig govern a la presó i mig a l’exili… Hem de fer una república? Hem de fer una revolució! Així no anem enlloc. Però sobre això, qui hi ha de reflexionar crec que és la societat civil, no pas els governants. Mira on són els governants, en standby. —Vau escriure un article important, fa pocs mesos, ‘El tren de la República’ (30 de setembre de 2018). —Sí, jo no me n’he amagat, de què penso, ni ho faré. —Per què us n’heu d’amagar? —Hi ha gent que s’estima més no parlar de política. Jo sí. No sóc un polític, jo escric narrativa, però sóc un ciutadà d’aquest país, que m’agradaria que fos una república. No ho haig de callar pas, això. I les bufetades que he rebut: censura a l’estranger, vaig haver de fotre el camp de La Vanguardia… I no formo part de cap partit concret, ni de l’ANC, i així i tot m’ha tocat el rebre. Ho veus, hi ha un poder repressiu. Jo ho tinc claríssim: dins Espanya només pots esperar repressió i opressió. Ara, hi ha un 50% de la societat que això no ho veu clar i això és una putada. Però, és clar, si no ens deixen votar en un referèndum, tenen tots els trumfos a la mà. —Com que no podem votar, tampoc sabem si és el 50%. —És clar. Ells compten els comuns directament al ‘no’, i els vots no són de ningú, són dels ciutadans, deixa’ls que votin! Ahir, dins un taxi, un senyor que parlava castellà i que deia que el procés no era el seu tema, va dir que si hi hagués un referèndum votaria sí. És això que els fa por. —Feia temps que no us sentia parlar de política. —És veritat que, com que em va saber tant de greu què va passar fa un any, m’he posat una cuirassa i intento viure d’esquena a tot allò que passa. En el sentit que no puc posar la tele, no puc sentir tertúlies ni a la ràdio ni a la televisió. No ho suporto: uns feixistoides dient-nos ‘colpistes’ tot el dia, per haver votat! Abans aquest escarni constant no hi era. I em poso de molt mala lluna. El llibre se situa en el pla fantàstic, no parla exactament de la nostra quotidianitat. Tot i que el tema de la novel·la és el poder polític i pots parlar-ne en qualsevol context, tampoc no el volia circumscriure a la nostra realitat, perquè seria rebaixar els personatges i l’argument. Ara, hi ha molt de Fungus en tot això que ens passa… Home, i tant! —En tots els vostres llibres hi ha la idea del poder i la repressió, però en aquest cas el poder es tracta d’una manera explícita, des de la primera pàgina, quan es formula la pregunta: ‘On rau el poder sobre els homes?’ —Hi ha una lectura que deixo en mans dels lectors, però s’ha de pensar que el món de Fungus és un món propi i parla del poder com a tal, no de cap localització concreta del poder polític. És el tema de fons. La novel·la no parla d’uns bolets gegants que caminen. El tema és qui mana a qui. Per això vaig posar la frase del Brossa al principi de tot: «La gent comuna no és conscient del poder que té.» I ara, tornant a la nostra realitat: no entenc que la gent no tingui clara aquesta frase. No la té. Mirem cap amunt i hem de mirar cap avall. Digues-me un lloc de l’Europa oriental que tingui dos milions de persones mobilitzades. Podríem fer el que volguéssim, però no estem per això. —Potser estem acostumats a les consignes d’un líder que seguim com un ramat. —Mira, això que acabem de dir és l’essència del fungus. En antropologia, hi ha dues concepcions del poder polític. Una ve de l’època de Nietzsche: per a ell, el governant és un ésser amb uns atributs personals tan poderosos que es posa al capdavant del seu poble i el duu a la fita històrica, gràcies a la seva força de voluntat. Això és Nietzsche i té diverses formes que arriben fins als nostres dies. L’altra concepció del poder, que a mi m’interessa més, és la del sociòleg Marcel Mauss, que diu tot el contrari: el governant no és res més que el putxinel·li de la gent i quan no fa allò que vol la gent, cau. Al llibre, és el cas del Ric-Ric, l’anarquista que arriba al Pirineu i desperta i desarrela els fungus, i s’emborratxa perquè no els pot dominar, perquè acaben fent el que volen i són ells que van cap a la llibertat i cap a la vida, no pas el seu governant, en Ric-Ric. L’essència de la novel·la és això: la gent no és conscient del poder que té. I per explicar-ho necessitava uns monstres, necessitava els fungus, perquè es pot explicar narrativament millor que amb exemples humans. Allò que importa és què fa la societat. No hi ha ningú a dalt. Els governants són maussians i no nietzschians i ells ho saben. Sempre governen a cop d’enquesta, volen saber què fa la gent, envien globus sonda, perquè si la gent no rep bé una iniciativa, la deixen estar. Jo no sé què passa exactament, perquè la nostra societat està bastant ben vertebrada, hi ha moviments socials molt forts. Potser les coses no han madurat bé… —Especialista com sou en el període del 1714, heu estudiat molt el poder i la repressió. Amb tot, en el context actual, què n’heu après, de nou, sobre el poder escrivint la novel·la o què heu hagut d’aprendre per escriure-la? Després de l’1-O molts hem descobert què és la repressió d’estat sense miraments, tenir por, preguntar-se fins a on s’està disposat a arribar… —Crec que un dels problemes va ser justament això. Als anys vuitanta jo havia anat a moltes manifestacions i les comissaries espanyoles tenien molt poques contemplacions. I durant l’1-O em vaig adonar que la gent no ho sabia, això, que havia viscut d’esquena a la repressió. Quan vaig veure els policies vaig pensar: ‘No ens faran res, comparat amb aquells!’ I en canvi la gent es va deixar impressionar molt per l’uniforme Robocop. Les comissaries dels anys vuitanta no eren les comissaries dels anys seixanta, però tampoc no eren les d’ara. En canvi, el gruix de la societat catalana no estava preparada. Aleshores, la meva crítica és: on havíeu mirat tot aquest temps que no sabíeu què passava? Però Fungus no és pas una novel·la sobre el procés. —Això és ben clar. —La tesi del llibre és que el poder real és a sota, no pas al damunt. Els de dalt tenen la policia, això és veritat, però això no és tenir el poder, és tenir la força. A mi no em fa por la policia, em fa por què pensi la gent. La presa de decisions col·lectiva. Jo quan conec un polític li pregunto per què hi és, en la política. I és un error: els polítics són els últims a qui hem de fer aquesta pregunta, perquè menteixen com respiren. Si t’atures a pensar-hi, només viuen disgustos. L’ofici d’un polític consisteix a rebre insults per Twitter. I això els agrada? Jo crec que els seus al·licients tenen poc a veure amb allò que tradicionalment coneixem com a poder. A ells els fa feliços la fidelitat i l’ovació del seu cercle. No miren els qui els insulten. I repartir. Per a ells és molt important repartir. Si ets polític, tens accés a la caixa. Però no ho acabo de veure clar. —És la frase del Ric-Ric quan s’adona de la sensació de tenir poder: ser immune, omnipotent i arrogant. —Mira, la relació amorosa que hi ha en la novel·la queda interrompuda perquè irromp el poder, el monstre, el fungus. Ella li diu que el fungus no és cap bolet, que el deixi, que no li durà res de bo, el durà a la perdició. I què impedeix al Ric-Ric de quedar-se amb la dona que estima? La reflexió: ‘Jo no havia tingut mai res i ara tinc el poder, tinc quatre fungus que em segueixen allà on vaig. I em dius que ho deixi? Doncs no.’ Prefereix el poder a l’amor. El poder és aquesta cosa. I això ho pots vincular a qualsevol context. Quanta gent que coneixem preferiria enfilar-se a sobre del bolet gegant que quedar-se amb l’adorable Mailís? La novel·la és plena de metàfores, dins un relat coherent i fantasiós. —Els fungus arriben a fer molta por. —El poder fa por. Perquè ells són adorables, en el fons. Si no els ataques, si no defensen ningú, no fan mal. Ara, són indomesticables i van a la seva, sí. És una altra humanitat. Fixeu-vos la quantitat d’utopies adorables que hem construït els humans. Poseu-hi el nom que vulgueu: anarquisme, socialisme…, idees de com construir una societat perfecta. Com és possible que la humanitat, que ha concebut ideals tan magnífics, fins i tot les religions (no n’hi ha cap que et digui que matis el teu germà), i mira com hem acabat, hem generat unes violències extraordinàries. —Fungus és el món de l’alta muntanya, feréstega, dura, gens bucòlica; és un món d’homes bruts i desordenats… Però hi ha el personatge que encarna l’humanisme: la mestra, té llibres a casa, és neta i endreçada. No deu ser una casualitat que sigui una dona. —No! I a més és mare de l’Alban, un nen deficient. Ella és molt important. Ha conviscut amb els fungus. Els coneix i farà de traductora, de pont entre la humanitat i els fungus. I ella veu que els falta la capacitat simbòlica (no sabran mai què és la poesia, no tindran mai la capacitat de fer utopies) i que estan condemnats a viure la realitat. —I dieu que comenceu una nissaga amb Fungus? —Aquest primer volum és la presentació dels personatges, dels fungus i del Petitó . El Petitó es converteix en un governant que no vol governar. Entra en la política dient una mentida, cosa que és molt difícil amb els fungus, perquè et llegeixen l’ànima, et llegeixen les emocions. —Per què els heu posat boca si no poden parlar? —No poden parlar però poden matar. La boca és una arma. No necessiten menjar, amb una mica de pluja s’alimenten. Hi ha un aparell estètic i narratiu en tot això. I tenen una llengua molt llarga, que mostra una gran ferocitat… Jo no volia crear unes criatures celestials: tenen les seves contradiccions i les seves lletgeses per dir-ho així. I espera que això evolucioni. M’interessa la seva concepció del poder. Pels fungus, algú que vol manar és un boig o és un malalt. I el Petitó haurà de regir una societat que no admet que la governin. Però al mateix temps, aquesta societat haurà de negociar amb els humans. En aquest primer llibre, es tanquen les trames narratives, però queden els personatges oberts, perquè es projectin més endavant. —Amb la Mailís introduïu el tema del perdó. —A mi em van educar els claretians i, vulgues que no, em van donar lliçons religioses. El que m’impressiona molt del perdó és que no pots perdonar si primer no et demanen perdó. Si algú no està penedit, com vols perdonar-lo? Però aquí hi ha una cosa que queda oberta: que hi ha un principi religiós, quan el Borni  diu al Ric-Ric: ‘Segons la vostra religió, un home va ser ofert a tota la humanitat. Però el que ha passat aquí és que tota la humanitat ha estat oferta a un sol home: tu. I què has fet amb aquesta humanitat?’ Això és bestial, perquè un personatge tragicòmic com ell rondarà pel món i tota la humanitat li demanarà comptes. De què? D’un dia que es va entrompar i del qual no pot donar explicacions. I queden moltes portes obertes que transcendeixen el fet polític, per anar cap a altres llocs. —Quan vau decidir que seria una nissaga, quan havíeu començat a escriure el llibre? —Abans. Jo no començo mai un llibre fins que és acabat. Fins que no el tinc tot al cap, no m’hi poso. Perquè, saps quantes reescriptures ha tingut? Saps quanta documentació he arribat a fer sobre l’Exposició Universal del 1888? I no la vaig utilitzar, perquè no tracta d’això, la novel·la. La novel·la és un western hivernal, que passa a la segona meitat del segle XIX en un lloc de frontera. Un western és això. —És una novel·la àcrata? —És molt més que àcrata… —Doncs aquest nou món dels fungus, aquesta nova societat, quina ideologia adoptarà? —No, no, són fungus. És un món nou. La gràcia és aquesta. —Us inventareu la societat de dalt a baix? Però bé agafareu referents… —Ells. La gràcia de la fantasia és que pots construir la història des de zero gairebé. Ells construiran el seu món, un món nou. Inventar-se un monstre nou té molt de mèrit, no n’hi ha gaires. Si pregunto pels monstres que coneixes que s’hagin consolidat en la narrativa, em parlaràs dels vampirs, els homes llop, i si han perdurat és per alguna cosa. No sé on vaig llegir una curiositat: els anys de prosperitat econòmica hi ha més relats de vampirs. Els anys de crisi, hi ha més relats de zombis. En el substrat d’això trobem que quan les coses van bé, sempre hi ha algú que et xucla; quan les coses van malament, el meu veí em pot fotre, el meu veí és un enemic, un veí que s’ha convertit en un mort vivent. Això t’ho deia perquè si la figura d’un monstre perdura en la narrativa és per alguna cosa. Per això és tan difícil de construir-lo. I de monstres moderns n’hi ha molt pocs: Alien potser ha tingut una certa continuïtat. Si hi ha una cosa que farà perviure els fungus, és com ells construeixen una societat que nosaltres hem estat incapaços de construir. Com són realment isocràtics. De manera que els fungus ens parlen de si és possible d’alliberar-nos del poder, entès com a relació de domini, i construir una societat igualitària. Cosa que no han fet els humans, i mira que han tingut temps! Nosaltres hem fet molts assajos per a construir societats noves i no funcionen. Però jo no volia que això fos un assaig intel·lectual, és una novel·la.

Summary: Albert Sánchez Piñol: ‘Hem de fer una república? Hem de fer una revolució!’


MADRID, 26 (EUROPA PRESS) Un mínim de 19 persones han mort i desenes han resultat ferides en un atac amb arma blanca que ha tingut lloc a primera hora d’aquest dimarts en un centre per a discapacitats ubicat a la ciutat de Sagamihara, al sud-oest de Tòquio, segons han informat diversos mitjans nipons. El responsable de l’atac, identificat com Satoshi Uematsu, de 26 anys, es troba sota custòdia policial, després que es lliurés a les autoritats de la prefectura de Kanagawa reconeixent ser l’agressor entorn de les 3.00 del matí, segons l’agència japonesa Kiodo. En un començament, l’atac s’hauria saldat amb 15 morts i una trentena de ferits de gravetat, dels quals quatre no presentaven signes vitals. Tot i això, l’agència Kiodo ha confirmat que aquests quatre han sucumbit a les seves ferides, per la qual cosa s’eleva la xifra de morts a 19. El balanç de ferits és encara imprecís. Si bé Kiodo apunta a 24 ferits —hi hauria 28, entre els quals hi ha els quatre que finalment han mort—, la cadena de televisió japonesa NHK assegura que una vintena de persones haurien resultat ferides, si bé en un començament ha informat d’uns 45. La policia ha assegurat que l’autor de l’atac és un exempleat del centre Tsukui Yamayuri En. Un altre treballador de les dependències va ser qui va trucar a emergències entorn de les 02.30 del matí, alertant que un home amb un ganivet havia irromput en les instal·lacions.

Summary: 19 morts en un atac amb arma blanca al sud-oest de Tòquio


Coca de taronja confitada Ingredients: 250 g sucre 3 ous 100 g de ‘mantega pomada’ o oli de gira-sol 1 iogurt natural 250 g farina pastissera 1 sobre llevat Royal 1 taronja mitjaneta a trossos 1 polsim de sal un grapat de pinyons taronja confitada en almívar Elaboració: Batem el sucre i els ous fins que blanquegin. Hi afegim l’oli, el iogurt, la taronja a trossos petits i passats pel ‘túrmix’ (amb pell i tot, però sense llavors). A continuació, hi afegim la farina amb el llevat i el polsim de sal. Remenem la pasta de baix a dalt amb compte. Col·locarem la pasta en un motlle rectangular untat amb una mica de mantega. Picarem la pasta perquè s’escampi bé de sota i d’aquesta manera evitem que es facin bombolles. Posarem la pasta al forn. La farem coure a 180 º, de 30 a 40 minuts, depenent del forn. El forn no s’ha d’obrir durant els primers quinze minuts, fins al moment de mirar si la coca és cuita. Si l’escuradents surt net, ja és cuita. Abans de treure la coca del forn, la pintarem amb l’almívar de la taronja confitada, utilitzant un pinzell. Hi posarem les rodanxes de taronja en almívar que ja havíem preparat (consultar recepta), els pinyons i sucre normal. Deixarem refredar la coca. Un cop freda, la posarem en una safata per posar a taula.

Summary: Coca de taronja confitada


Jordi Cuixart ha reingressat a les 20.43 a la presó dels Lledoners. El president d’Òmnium Cultural va sortir dimecres per ser operat de l’oïda a l’Hospital Sant Joan de Déu de Manresa. Cuixart va sortir de la presó escortat pels Mossos d’Esquadra i amb autorització del Tribunal Suprem espanyol (TS). Avui ha reingressat als Lledoners després de rebre l’alta mèdica.La intervenció quirúrgica al president d’Òmnium, que és en presó preventiva des del 16 d’octubre de 2017, no revestia cap gravetat. El mateix dimecres, la sala de vacances del Tribunal Suprem espanyol va anunciar que no prendrà cap posició respecte del permís que ha demanat Cuixart per assistir al naixement del seu fill. El tribunal va assegurar que prendrà una decisió una volta ‘tingui constància de la proximitat del part’.

Summary: Cuixart torna als Lledoners després d’una operació quirúrgica


El conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, descarta que À Punt es trobi en una situació de fallida financera i necessiti una injecció de fons públics. ‘Deixem-la respirar, caram. Això no és una empresa privada’, recalca. Segons ell, passa per ‘la situació de qualsevol empresa emergent’, Aquesta setmana el PP va dir que la radiotelevisió està ‘en fallida tècnica’ després del seu primer any d’emissions, però la mateixa Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC) ja ho va negar i va assegurar que ‘no hi ha hagut fins ara cap suspensió de pagament ni es preveu que en puga haver’. En una entrevista a Europa Press, Soler defensa que À Punt ha de consolidar-se en un període de ‘transició’ durant els tres pròxims anys, després d’haver arrencat ‘amb escassíssims recursos humans just en el moment més delicat’. A això se suma, segons ell, que ‘el mercat no té res a veure al qual es va enfrontar Canal 9 el 1989′, davant la competència de les xarxes socials, les noves formes de consum televisiu i la irrupció de ‘gegants’ com Netflix. ‘Malgrat tot s’ha aconseguit el 3% d’audiència’, destaca. En conseqüència, el titular d’Hisenda assegura que no entén les crítiques ni les al·lusions a una situació de fallida i aposta per ‘una televisió pública que responga a l’interés general i siga compatible amb l’oferta privada’. Tanmateix, Soler posa límits a aquesta ambició i remarca que ‘ha de ser de qualitat, independent i al servei de la societat i de cap govern’. Cal augmentar-ne el pressupost? Pel que fa al pressupost d’À Punt i davant de la petició de Compromís que els 55 milions d’euros anuals arribin a 68 milions per a complir amb el 0,3% dels fons del Consell que marca la llei, afirma que ‘el conseller d’Hisenda només pot fer el que van disposar les Corts: 55 milions’. Així mateix, Soler promet de respectar tot el que decideixi el parlament. En tot cas, reconeix que ‘el pressupost de la Generalitat és de 22.000 milions d’euros’ i que ‘tots els diners són necessaris per a la televisió, la sanitat o l’educació’: ‘Tots són serveis públics molt importants.’ I sobre la possible necessitat d’injectar fons, reitera que l’ens no és una empresa privada, sinó una pública que ‘està desenvolupant un mandat dels ciutadans a través de les decisions de les Corts’, pel que considera que ‘no té cap sentit parlar en termes del sector privat ‘. I acaba: ‘À Punt no està en fallida, no sé qui s’ho ha inventat’.

Summary: Soler defensa les finances d’À Punt: ‘Deixem-la respirar, no és una empresa privada’


El govern espanyol ha indicat al pesquer ‘Nostra Senyora del Loreto’ de Santa Pola, que porta més d’una setmana a la deriva després de rescatar a una dotzena de persones en aigües del Mediterrani properes a Líbia, que posi rumb a Malta per ser el ‘port més segur per a desembarcar-los’, segons han confirmat a Europa Press fonts de la vice-presidència del govern. El pesquer valencià es troba a 12 milles de Malta amb els onze migrants que romanen a bord després d’un fort temporal que en un primer moment va obligar al capità de l’embarcació, Pascual Durá, a dirigir-se a Santa Pola malgrat no comptar amb el permís de les autoritats. ‘El govern indica ara a ‘La nostra Mare de Loreto’ que posi rumb a Malta. Tard, malament i sense escrúpols’, ha lamentat a través del seu compte de Twitter el fundador de l’ONG Proactiva Open Arms, Óscar Camps. ‘Jugant amb la seguretat de les persones, 10 dies sense notícies, un temporal dur, una persona evacuada en helicòpter i un alt risc per a tota la tripulació’, ha denunciat. El Gobierno indica ahora a #NuestraMadreLoreto que ponga rumbo a Malta. Tarde, mal y sin escrúpulos. Jugando con la seguridad de las personas, 10 días sin noticias, un temporal duro, una persona evacuada en helicóptero y un alto riesgo para toda la tripulación. #United4Med pic.twitter.com/Qnwwba0GYJ — Oscar Camps (@campsoscar) 2 de desembre de 2018 El president del govern, Pedro Sánchez, havia demanat al patró del ‘Nostra Mare de Loreto’ que complís amb la legislació comunitària i internacional i es dirigís ‘al port segur més proper’, segons va explicar el mandatari en la roda de premsa posterior a la reunió del G20 a Buenos Aires. El govern espanyol havia estat negociant amb Líbia per donar una solució a la situació del pesquer, i també fent gestions davant els executius de Malta i Itàlia, que fins al moment s’havien negat a permetre el desembarcament.

Summary: El pesquer de Santa Pola es dirigeix a Malta per ordre del govern espanyol


La direcció executiva comarcal del PDECat a l’Alt Urgell ha redactat un manifest dirigit a la cúpula del partit demanant-li que arribi a un acord amb l’espai que representa la Crida Nacional per la República per a configurar una candidatura per a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. En el manifest, a què ha tingut accés Efe, la secció comarcal del PDECat a l’Alt Urgell pressiona perquè la direcció, presidida per David Bonvehí, trobi la millor fórmula juntament amb el president Carles Puigdemont, els consellers que són a la presó i a l’exili i els diferents actors de l’espai polític, en al·lusió a la Crida i JxCat. Dilluns passat, la direcció executiva del PDECat va decidir majoritàriament de negar-se a cedir a la Crida i JxCat la batuta en la confecció de les candidatures i el programa de les generals. En el rerefons del debat hi ha el pols entre l’ala moderada, que prefereix d’anar a Madrid a fer política i que té com a cap visible el portaveu al congrés espanyol, Carles Campuzano, i el sector més alineat amb la Crida, que té la vice-presidenta del PDECat, Míriam Nogueras, com a exponent principal. L’executiva del PDECat a l’Alt Urgell, presidida per Anna Vives, es va reunir ahir i va acordar de redactar un manifest que cerca de contrarestar les veus moderades del partit que recelen d’un pacte amb la Crida que signifiqui endurir la posició al congrés espanyol i que impliqui de relegar els candidats demòcrates en la llista. VilaWeb ja va publicar ahir en exclusiva que la Crida ha traslladat al PDECat una proposta de llista en la qual de cap de cartell hi figura Jordi Sànchez, seguit de Míriam Nogueras, Eduard Pujol i Carles Campuzano.

Summary: La secció comarcal del PDECat a l’Art Urgell reclama un acord amb la Crida per al 28-A


El govern ha demanat a les companyies aèries que augmentin la freqüència de vols entre les Illes per a absorbir l’augment de la demanda. L’executiu calcula que ha crescut d’un 20% arran de l’aplicació del descompte del 75% per als residents. Amb aquesta mesura volen contribuir a la cohesió de les Illes. Segons que ha explicat la Conselleria de Territori, Energia i Mobilitat, el conseller Marc Pons es reunirà amb Air Nostrum i Air Europa perquè adaptin la seva oferta. Si no arriben a cap acord, estudiaran de demanar una revisió de les condicions de l’Obligació de Servei Públic (OSP) entre illes que augmenti les freqüències per poder atendre tota la demanda. Pons ha insistit que el descompte del 75% per als residents s’ha de traduir en una millora del servei als ciutadans, no pas dels beneficis de les companyies. També ha reclamat de parlar sobre una rebaixa de la tarifa de referència fins a seixanta euros. Actualment és de noranta euros en els vols entre les Illes i de cent trenta en el trajecte de Maó a Madrid.

Summary: El govern reclama a les aerolínies que augmentin la freqüència de vols entre les Illes


La ministra principal d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha anunciat després de la gran victòria de Partit Nacional Escocès (SNP) que comença el procediment per a fer un segon referèndum d’independència. Segons que ha dit, demanarà formalment al primer ministre Boris Johnson el traspàs al parlament escocès la competència per a fer un nou referèndum, tràmit que en el seu moment ja va fer l’ex-ministre principal Alex Salmond. Llavors, el primer ministre britànic David Cameron va accedir a traspassar la competència i el referèndum es va fer de manera acordada, però Johnson ja s’ha manifestat en contra de repetir el que va fer el seu antecessor. SNP leader Nicola Sturgeon says next week the Scottish government will publish "the detailed, democratic case" for a second independence referendum, adding Boris Johnson has "no right to stand in the way"https://t.co/TMj4hIwvQM pic.twitter.com/agxwd4GoWg — BBC News (UK) (@BBCNews) December 13, 2019 Tot i la majoria absoluta de Johnson al conjunt del Regne Unit, Sturgeon ha remarcat que no té el mandat per a treure Escòcia de la Unió Europea i ha remarcat que el futur d’Escòcia ha de dependre dels escocesos. ‘Independentment de si Escòcia s’acaba convertint o no en un país independent, s’ha de decidir votant. No és una decisió que pugui prendre un primer ministre des de Westminster, i encara menys després de la derrota patida ahir’, ha dit en referència al fracàs electoral del Partit Conservador a Escòcia, on ha passat de tretze diputats a només sis. En canvi, l’SNP ha aconseguit 48 escons —més del 80% en joc a Escòcia— i el 45% dels vots. Sturgeon, després d’arrasar a les urnes: ‘Hem rebut un mandat enfortit per a un nou referèndum’

Summary: Sturgeon anuncia que comença el procediment per a un segon referèndum a Escòcia


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha informat que l’any vinent el gabinet de Presidència deixarà de comptar amb becaris, cosa que, a parer seu, resoldrà la situació creada. Tot i això, creu que s’ha actuat correctament en tot moment i ha dit que recorreria contra la decisió. La Inspecció de Treball, a instàncies de CCOO, va denunciar unes ‘falses beques’ de vint-i-vuit persones que feien feina a Presidència, de manera que hauran de ser donades d’alta a la Seguretat Social. Puig ha dit que la tasca que feien no era incorrecta, i per això els serveis jurídics del Consell recorreran contra la decisió. Segons el president, aquestes beques han servit a molts joves periodistes per a poder treballar més endavant als mitjans de comunicació mitjançant ‘una via raonable’ que, en alguns casos, els oferia fins i tot condicions més bones que les dels contractes laborals d’uns altres llocs. Tanmateix, ha anunciat que a partir de l’any que ve ja no hi haurà aquestes beques.

Summary: Presidència deixarà d’oferir les beques que la Inspecció de Treball va considerar fraudulentes


El conseller de Cultura, Santi Vila, ha lloat avui el PP i el PNB per les victòries electorals que han obtingut a Galícia i al País Basc, respectivament. ‘A Euskadi, a Galícia. L’electorat premia els perfils centristes. Comença un cicle nou? Tant de bo! Bona setmana’, ha dit Vila en un piulet a Twitter. El comentari ha aixecat crítiques, com ara la de Pilar Rahola, que li ha demanat si enyorava ‘la vella Convergència’. Vila li ha respost: ‘L’èxit del procés dependrà de si el liderem liberals progressistes o revolucionaris. El president en té pocs de tan lleials com jo.’ I Rahola hi ha tornat: ‘Lloar Urkullu a la porta de la moció de confiança, quan tots els adversaris el posen de model contra el procés, no és gaire bonic.’ A Euskadi, a Galícia.. L'electorat premia els perfils centristes. Comença un cicle nou? Tant de bo! Bona setmana — Santi Vila (@SantiVila) September 26, 2016 @RaholaOficial l'èxit del procés dependrà de si el liderem liberals progressites o revolucionaris. El presi en té pocs de tan lleials com jo — Santi Vila (@SantiVila) September 26, 2016 @SantiVila Lloar Urkullu a les portes d la moció d confiança, quan tots els adversaris el posen de model contra el procés, no es gaire bonic — (((Pilar Rahola))) (@RaholaOficial) September 26, 2016 El piulet de Vila també ha provocat la reacció de David Fernàndez i Mireia Boya, de la CUP: .@SantiVila centra't, conseller, centra't. — David Fernàndez #YPG (@HiginiaRoig) September 26, 2016 .@SantiVila el PP a Galicia és molt de centre i el PNB a Euskadi 1 autonomisme molt nou. El cicle nou es veu q és no canviar res aquí, oi? — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) September 26, 2016

Summary: Santi Vila lloa el PP i el PNB per la victòria a Galícia i al País Basc


La seu de la CUP, al carrer de Casp de Barcelona, treu fum aquests dies. La campanya electoral és un afegitó imprevist i indesitjat als mesos trepidants que hem viscut. Natàlia Sànchez, candidata al capdavant de la llista de Girona, ens rep amb energia desbordant i somriure sostingut. Cerquem una paret on puguem fer les fotografies de rigor. Un mural amb una frase d’Angela Davis a l’exterior de la seu liquida els dubtes en un segon. Les enquestes no els dibuixen pas un bon resultat, però Sànchez i la gent de la CUP saben que es fan per influir i crear estats d’opinió més que no pas per endevinar què pensa la gent. Fem una conversa dinàmica i amb la mirada posada en el futur. El projecte republicà té en la CUP una garantia, diu la candidata figuerenca, com una mena de llum d’alerta que s’encén quan alguna cosa no acaba de rutllar. —Dieu que esteu disposats a formar govern. Amb quin objectiu? I per què ara sí i abans no? —Estem disposats a entrar en el govern si hi ha una majoria disposada a materialitzar la República i a situar el parlament al dia 28 d’octubre, l’endemà de la proclamació. Per què ara sí? No és que abans no hi estiguéssim disposats, sinó que la conjuntura política d’aquests dos últims anys no ha necessitat la nostra incorporació al govern. Ha estat més important i útil que la CUP pogués fer aquesta famosa frase de David Fernàndez del ‘puny tancat a les retallades i mà oberta a l’autodeterminació’. —I aquest govern amb la CUP, amb quins partits és possible i amb quins no? —Havent passat l’equador de la campanya electoral, suposem que les forces republicanes que van donar suport a l’autodeterminació i que el van materialitzar l’1 d’octubre estaran disposades a construir la República. I tanmateix, ha passat l’equador de la campanya i veiem encara una incertesa en aquest objectiu per part de les altres forces republicanes. Algunes de les seves reflexions i propostes ens porten un altre cop a la casella de sortida autonòmica. I nosaltres no estem disposats a tornar-hi. La casella autonòmica per la CUP ja no existeix. L’1 d’octubre, el 3 i el 27 vam decidir que ja no existiria. Natàlia Sànchez, candidata de la CUP a Girona, davant un mural d’Angela Davis (fotografia: Albert Salamé). —Si hi ha la possibilitat d’entrar al govern, estareu disposats a fer polítiques socialdemòcrates? —Si tinguéssim una majoria parlamentària i fóssim la força més votada, en cap cas aplicaríem polítiques socialdemòcrates. Com que l’anàlisi que fem és que la concreció de la República i el marc republicà que es va decidir l’1 d’octubre incorpora una visió que va més enllà de gestionar les engrunes, això vol dir poder tenir un recorregut molt més gran en polítiques socials i de drets bàsics. No pensem en aquesta nova fase republicana com un espai de gestió d’engrunes. Materialitzar la República va més enllà i és més ambiciosa. —Em direu que la qüestió no són els noms, però amb quin president se sentiria més còmoda la CUP, amb Puigdemont o amb Junqueras? —Com heu dit molt bé, no es tracta de noms en el context en què ens trobem. És més important que parlem de programes. Del compromís polític de materialitzar la República. Per tant, ens sentirem còmodes amb aquell president o presidenta que estigui compromès amb el resultat de l’1 d’octubre i amb la República. —El 21-D no hi ha en joc la restitució del president i el govern que ha volgut tombar l’estat espanyol amb el 155? —Hi insisteixo. Si és per a materialitzar la República, i tant que es podria restituir aquest govern. Podria ser una via. Si el govern legítim de la Generalitat està disposat, amb les seves forces polítiques i organitzacions que els acompanyen, a trencar els marges de l’autonomia i consolidar la ruptura amb l’estat espanyol, nosaltres hi serem. No es tracta de si és el govern legítim o no. El govern legítim de la República serà el que es comprometi amb el mandat de l’1 d’octubre. Fotografia d’Albert Salamé —Què hauria fet la CUP si hagués estat al govern el vespre del 27 d’octubre? —És una pregunta difícil de respondre amb tota l’honestedat o la certesa d’allò que hauríem fet. És fàcil de respondre a posteriori. És evident que mirar-ho des de la distància et fa ser més assertiu sobre la decisió que hauries pres. La CUP ja va dir abans de l’1 d’octubre i els dies posteriors que calia mantenir el torcebraç amb l’estat i desplegar tots els decrets que hi havia preparats per a materialitzar la República. Davant l’embat repressiu, calia sostenir el tremp del poble disposat a avançar. Estem segurs que la gent estava disposada, com va estar-ho l’1 d’octubre, a defensar el govern desobedient. Ho vam intentar sense formar part del govern, però les circumstàncies van fer impossible que la proposta que feia la CUP per a aquell moment es fes efectiva. Hauria calgut fer un exercici de transparència per explicar quina era la situació. No s’havia de deixar la gent amb aquella incertesa. —Quan hi ha una amenaça directa de violència, què ha de fer l’independentisme? —Aquests dies s’ha parlat molt de les declaracions que va fer Marta Rovira i alguns altres membres de la majoria i del govern sobre la violència. A mi em sorprèn. No hi havia amenaça de violència. La violència es va exercir. En Roger Español va perdre la visió d’un ull per l’impacte d’una bala de goma. Que li ho expliquin a ell si això no és violència. Per tant, no havíem de comprovar si l’amenaça era certa, sinó que la vam viure, i de manera molt cruenta. Nosaltres creiem que el poble de Catalunya ha demostrat una gran capacitat d’autoorganitzar-se i de prendre decisions. Aquest poble es va organitzar per defensar les escoles, per fer-hi nit i poder votar. I quan aquell matí va veure les escenes de violència a Sant Julià de Ramis, a Barcelona i a més llocs, va decidir de plantar cara i es va mantenir dempeus. Davant l’amenaça de més violència no podem acotar el cap. No podem resignar-nos i que la violència i la repressió impedeixin que el projecte republicà sigui possible. —I el 22 de desembre només veieu possible la via unilateral? —Efectivament. Cal seguir l’exemplaritat de l’1 d’octubre. Davant les negatives de l’estat espanyol a acceptar les formes democràtiques, cal avançar igualment. No és una via fàcil. Això ja ho hem dit. L’1 d’octubre no ha estat pas fàcil. Hi va haver mil ferits. Ens agradaria que fos possible dialogar amb l’estat espanyol. Amb qui? Parlar de diàleg ara és molt poc creïble. Ni la repressió ni l’absència de diàleg per part de l’estat no poden marcar el ritme de la República. No es pot renunciar a la unilateralitat. Ni en la construcció de la República ni en la consecució de drets socials. —No hi ha ningú de la CUP a la presó ni a l’exili. Que no feu por a l’estat espanyol? —No es tracta de fer una competició ni un rànquing de represaliats. Aprofito la pregunta per tornar a mostrar la nostra solidaritat i complicitat amb tots els presos polítics, amb els Jordis, amb Oriol Junqueras i Quim Forn, que són ostatges de l’estat espanyol. La CUP i els moviments alternatius sabem molt bé què és la repressió. Sabem quina és la maquinària de l’estat. L’hem haguda de suportar. La vam haver de suportar també quan l’independentisme era un moviment polític marginal. No sé si no fem por, però és evident que la CUP molesta l’estat espanyol. Va quedar clar quan van enviar la policia a assetjar la nostra seu per cercar una imatge de violència. No hi ha ningú de la CUP a la presó, però no passa cap dia que la nostra gent no rebi alguna citació judicial. Els alcaldes han estat perseguits i encara ho són. I en el macroprocés judicial obert ja han assenyalat les diputades de la CUP. Fotografia d’Albert Salamé —El camí cap a la República s’ha allargat? —Nosaltres hem estat crítics en la fase prèvia a l’1 d’octubre i hem estat amatents perquè no es dilatés el tram de l’exercici del dret d’autodeterminació. Després del referèndum, també vam considerar que calia fer la proclamació de la República el 10 d’octubre. Nosaltres teníem preparat el discurs del ple que havia de proclamar la República. Era un moment en què havíem acumulat molta més força. L’experiència del referèndum i de la vaga general del 3 d’octubre era més fresca i era un bon moment. Es va deixar passar un temps molt valuós. Però som conscients que el temps de materialització de la República no serà ràpid. Perquè no serà fàcil. No tenim pas la col·laboració de qui hi ha a l’altra banda i això implica unes dificultats que no podem menystenir. Però ja s’ha exercit el dret d’autodeterminació i el poble va parlar clar. I ara cal situar-se en una nova fase que ja no entra dins el procés cap a la independència, sinó de construcció de República. —Les eleccions del 21-D són una segona ronda del referèndum o el referèndum pactat que no han volgut fer? —Són unes eleccions il·legítimes. Les institucions catalanes són governades avui per un partit que té el 8% dels vots. Tenint en compte això, nosaltres no fem una lectura plebiscitària d’aquestes eleccions. No considerem que siguin una segona ronda de l’1 d’octubre. Aleshores ja es va resoldre el dilema que teníem. I va sortir un resultat molt clar pel sí a la independència. No llegim aquestes eleccions com res d’això. Ara, és imprescindible que les forces republicanes surtin tan reforçades com sigui possible amb els vots del moviment republicà per poder continuar avançant. Unes eleccions no són una forma nítida per a fer la lectura del resultat en clau de suport a la República. Per això ja vam fer un referèndum. —Teniu voluntat de fer cap aliança amb els comuns després del 21-D? —Seria un desig interessant sempre que fos per materialitzar la República. Observem amb tristesa veure que un espai polític que hem sentit a prop i amb propostes que podríem arribar a compartir es giri d’esquena completament al projecte republicà. No deixarem de tenir l’esperança que una força d’esquerres com els comuns s’afegeixi al projecte republicà. I tenim l’esperança que les seves bases, que van participar a teixir els vincles republicans que es van consolidar l’1 d’octubre i el 3 d’octubre, acabarà sumant-se a la via desobedient per a la construcció de la República. Com ja ha fet Albano-Dante Fachin. El projecte d’esmena a la totalitat del règim del 78, el projecte de democràcia real i el de l’autoorganització que hem compartit el 15-M i en moltes altres lluites, avui és possible al Principat de Catalunya. És trist de veure que alguns es giren d’esquena a aquesta oportunitat de fer-lo possible. Fotografia d’Albert Salamé —Les enquestes dibuixen una pèrdua de suport a la CUP. Què en penseu? —Tinc una amiga que diu que hi ha veritats, mentides i enquestes. Les enquestes s’han convertit en una eina més per a influir i mirar de dirigir el vot de la gent. Entenem que tenen una intencionalitat al darrere per crear estats d’opinió. Nosaltres fem una campanya que no està pendent d’això. Treballem sobre el territori, parlem amb la gent i les enquestes no ens preocupen gaire. No les fem servir com a eina. —El nas què us diu? —La gent ens interpel·la molt. Ens fa preguntes sobre què farem, què ha passat, com ens en sortiren… I ens agrada molt poder fer aquest diàleg constant. Detecto que la gent és conscient de la importància que la CUP hi sigui. I que hi sigui amb tota la força possible. Sabem que tenim un espai que no és l’hegemònic. Però també sabem que la gent valora el paper que hem tingut aquests últims anys. I la valoració és positiva, encara que no sempre hem caigut gaire simpàtics o no ens hem sabut explicar prou bé. Però ara detectem que el moviment republicà considera que la CUP és imprescindible per a no cedir. I es valora que allò que diem que farem, ho fem. La gent ens diu que és molt important que hi siguem. Som els que estem més compromesos amb l’1 d’octubre. I això és molt important. —Tindrem República el 2018? —Jo crec que ja tenim República. És cert que l’administració pública no actua de forma republicana, perquè és intervinguda per l’estat espanyol. Però quan dic que ja tenim República és perquè la gent que l’1 d’octubre va defensar les escoles i el 3 d’octubre va aturar el país, aquella gent ja ha consolidat una experiència republicana que amb la intensitat d’aquella vivència ja no s’oblidarà. I això ja forma part de la materialització de la República. Si la consolidació de tots aquests passos serà el 2018? Seria agosarat posar un calendari d’aquesta mena. Però la CUP té clar que el calendari no exigeix passar per una nova fase autonòmica ni cap procés de pacte de renúncies. Per nosaltres, l’autonomia ja no existeix. I ja caminem en la República.

Summary: Natàlia Sànchez: ‘Davant l’amenaça de més violència, no podem acotar el cap’


El diputat de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, és ‘a prop’ d’arribar a un acord amb el PSOE per a votar a favor de la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Segons que ha anunciat, han aconseguit diversos compromisos del PSOE, com ara ‘la gratuïtat total de la AP-7, la construcció de les connexions de la carretera amb municipis valencians i la proposta d’un nou sistema de finançament autonòmic en els pròxims vuit mesos‘. A més, el PSOE també s’ha compromès a pagar la part que correspon a l’estat espanyol en matèria de dependència i a rebutjar els acords comercials internacionals, fins que es demostri que no tenen un impacte negatiu en l’agricultura valenciana i espanyola. ‘Compromís confia que es lliguen els últims serrells i, en els pròxims dies, s’aconseguesca l’acord’, diuen fonts de la coalició. Baldoví ha reconegut el seu optimisme ‘a l’hora de pensar que finalment podrà haver-hi un acord’: ‘Ja n’hi ha en el tema que en vuit mesos s’ha de presentar un nou model de finançament, una nova proposta damunt de la taula; també hi ha l’acord que durant la legislatura l’estat ha d’acostar-se a allò que marca en dependència, és a dir, ha de finançar el 50% en dependència’. També hi ha acord sobre la gratuïtat de la AP-7 –la concessió acaba el 31 de desembre i les barreres s’aixecaran la mitjanit del primer de gener– i que es comencin a construir els nous enllaços amb poblacions valencianes i l’autopista per a millorar la connectivitat d’aquesta xarxa que vertebra el País Valencià. A més, Compromís assegura que el PSOE s’ha compromès a complir la clàusula de l’estatut que estableix que les inversions s’acostin a allò que marca, ‘que és precisament que siguen coincidents amb el nombre de població que tenim’. Baldoví reconeix que ‘queda pendent algun serrell’, però confia que els dies vinents es podran desencallar i que, finalment, tancaran un acord positiu per als valencians perquè Pedro Sánchez sigui president del govern espanyol.

Summary: El PSOE promet un nou sistema de finançament abans de vuit mesos a canvi del sí a Sánchez de Compromís


El coronavirus que s’ha propagat des de la Xina ja s’ha contagiat a 28.399 persones i ha fet 566 morts. El seu pas va deixant ciutats en quarentena, hospitals i metges desbordats i les autoritats maldant per evitar-ne la propagació. Vegeu ací els vídeos que més impactants que ha deixat, de moment, l’epidèmia i que ens mostren com és la vida a l’epicentre del virus. ‘Wuhan, sigues fort’ La ciutat on hi va haver el primer cas de coronavirus viu en quarantena: els carrers són deserts i la llibertat és vigilada. Però a la nit, els veïns obren les finestres i s’animen els uns als altres: ‘Wuhan, sigues fort.’ ‘Sigues fort.’ Les imatges són corprenedores i fa dies que s’han fet virals a les xarxes, però les autoritats han demanat a la gent que no obrin les finestres perquè pot augmentar el risc d’infecció. Un hospital nou en deu dies. Un noi passeja per l’hospital que el govern xinès ha fet construir en deu dies per a contenir i curar l’epidèmia. Les imatges mostren, amb comparatives de l’estat de la construcció dos dies abans, la celeritat amb què els treballadors han pavimentat la zona, muntat els recursos mèdics o revisat l’estat. Time-lapse de la construcció de l’hospital. Les obres van començar el 23 de gener i es van acabar el dia 2 d’aquest mes. Hi treballaran més d’un miler de persones per a atendre fins a deu mil pacients. Drons per a vigilar la gent. L’ajuntament d’una de les viles amb més risc d’exposició al coronavirus fa servir un dron per a perseguir els ciutadans que no porten mascareta i recordar-los que n’han de portar. La idea és d’un jove amant de la creació audiovisual que va oferir la idea a les autoritats de la ciutat. Quarentena i controls de temperatura. L’ajuntament de Hangzhou, una ciutat de nou milions de persones amb més d’un centenar de casos confirmats de coronavirus, ha tallat tots els carrers i ha ordenat que les famílies escullin un dels seus membres per a sortir a fer la compra i d’altres encàrrecs urgents. Hauran de sotmetre’s a controls de temperatura en certs punts de la ciutat. Com és la vida als carrers de Wuhan? Un home anglès que hi viu mostra com és anar de compres a la ciutat epicentre del coronavirus. Es posa ulleres per a protegir-se els ulls, dues màscares, bufanda, guants de plàstic i se n’hi va amb una maleta. Els carrers són deserts. Condicions precàries. Un home grava d’amagat les precàries condicions amb què treballen els metges en un dels hospitals de Wuhan que tracten el virus: pacients en camilles als passadissos i sensació de desbordament. pic.twitter.com/69koVplXnG — Ray Lau (@fiteray) February 5, 2020 Persecució. La policia persegueix un home que presenta símptomes del coronavirus perquè no se’n vol anar a l’hospital.

Summary: Els vuit vídeos més impressionants sobre el coronavirus a la Xina


L’expansió del coronavirus 2019 està paralitzant a poc a poc l’activitat mundial i el futbol professional no en queda al marge. La UEFA ha anunciat aquest matí que suspèn tota l’activitat, de manera que la Lliga de Campions i la Lliga Europa queden ajornades sense data. La majoria de grans lligues d’Europa han pres decisions similars, però aquest cap de setmana encara es podrà veure futbol d’alt nivell. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut La Bundesliga era l’última gran competició que es disputava, però finalment s’ha suspès. Following current developments in connection with the Coronavirus: The DFL has suspended the 26th Matchday of the Bundesliga and Bundesliga 2. pic.twitter.com/h0W2VtXHG1 — Bundesliga English (@Bundesliga_EN) March 13, 2020 La lliga espanyola va anunciar ahir la suspensió de tota l’activitat, inclosa la jornada que començava avui, fins al 5 d’abril. A l’estat francès, segons que ha comunicat la lliga avui, el futbol s’ha aturat completament i sense data. El mateix ha fet la lliga de Portugal, després que el govern hagi decretat l’estat d’alarma. La Premier League, la competició amb més seguiment televisiu, també ha anunciat avui la suspensió de tots els partits fins al 4 d’abril. Cal destacar que l’entrenador de l’Arsenal, Mikel Arteta, i el davanter del Chelsea Callum Hudson-Odoi han donat positiu per la Covid-19. Per aquesta raó els dos equips londinencs estan en quarantena. The Premier League, FA, EFL and WSL have collectively agreed to postpone the professional game in England Full statement: https://t.co/XcDyzBp4Ol pic.twitter.com/cmYjoY3LRR — Premier League (@premierleague) March 13, 2020 La Serie A italiana fou la primera lliga a anunciar la suspensió de tots els partits. De fet, el cap de setmana passat, la jornada va començar en retard perquè el sindicat de jugadors va amenaçar amb una vaga si no es paralitzava la competició. Fins ara hi ha dos jugadors infectats Daniele Rugani (Juventus) i Manolo Gabbiadini (Sampdoria). Itàlia és el país més afectat de la UE pel coronavirus 2019. Hi ha 15.133 contagiats i 1.258 morts. La #SerieATIM è ufficialmente sospesa.Ci fermiamo, ma già non vediamo l’ora di tornare.Andrà tutto bene.#WeAreCalcio pic.twitter.com/BrF6RwcFeN — Lega Serie A (@SerieA) March 11, 2020 A Escòcia, la lliga s’ha ajornat de moment fins la setmana que ve, mentre que als Països Baixos, l’Eredivisie no es jugarà fins el 31 de març. Finalment, a Rússia, com a les principals lligues a l’Amèrica Llatina, ltambé es juga amb normalitat i avui comença una nova jornada. 📊 Match schedule of 22nd #RPL week ⚡ Which teams will win? Watch all #RPL games with Russian commentary and two matches with English commentary on our YouTube channel! ⚽ Become a channel member here: https://t.co/PS9TXrbu8U pic.twitter.com/Qa2uP83mSV — Russian Premier Liga (@premierliga_en) March 12, 2020

Summary: Es podrà veure futbol aquest cap de setmana?


Més de 30.000 estrangers s’han convertit en combatents de l’autodenominat grup gihadista ISIS i s’han unit a les seves files a l’Iraq, Síria i Líbia, segons que ha confirmat les Nacions Unides. Els milers de combatents estrangers procedeixen d’un centenar de països diferents. Segons informació recollida pel portal ‘Iraqi News’, l’ONU ha confirmat, durant la segona conferència internacional d’antiterrorisme, que més de 30.000 combatents d’Estat Islàmic procedeixen de 100 països. Si bé la majoria dels nous combatents procedeixen de països àrabs, com Tunísia, l’Aràbia Saudita o Jordània, destaca el nombre de gihadistes de països occidentals com França, Alemanya i el Regne Unit que s’han unit a les files del grup.

Summary: Més de 30.000 estrangers s’han unit a les files d’ISIS a l’Iraq, Síria i Líbia


L’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, ha mostrat a Instagram com es prepara per deixar el seu despatx del Palau de la Generalitat. La imatge ensenya com Mas omple de documents algunes caixes amb un missatge on assegura que recull el despatx ‘amb la serenitat d’esperit que dóna el convenciment d’haver donat el millor d’un mateix durant els 5 anys’ que ha exercit la presidència de la Generalitat. El nou president, Carles Puigdemont, prendrà possessió del càrrec demà a les 19 hores. Vegeu la imatge que ha penjat en el compte d’Instagram: Recollint el despatx amb la serenitat d’esperit que et dóna el convenciment d’haver donat el millor d’un mateix durant els 5 anys que he exercit la presidència de la Generalitat de Catalunya. A photo posted by Artur Mas (@artur_mas) on Jan 11, 2016 at 4:13am PST

Summary: Mas mostra a Instagram com es prepara per deixar el seu despatx del Palau de la Generalitat


La Sala II del Tribunal Suprem espanyol ha inadmès a tràmit la querella que el president de la Generalitat, Quim Torra, va presentar contra l’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i l’ex-vicepresidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, per un suposat delicte de prevaricació per no haver autoritzat la publicació al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC) del decret de 19 de març del 2018 del vice-president i els consellers del govern de la Generalitat. Segons els magistrats del Suprem espanyol, els fets no són constitutius de cap delicte. La Sala –de la que forma part el jutge que instrueix la causa contra el procés, Pablo Llarena- adopta la decisió en sintonia amb el criteri de la fiscalia, que la setmana passada ja havia demanat que no admetés a tràmit la denúncia. Segons la fiscalia, el fet de no publicar el decret de nomenament del nou govern, que incorporava els noms de Jordi Turull i Josep Rull –els dos a presó- i d’Antoni Comín i Lluis Puig –a l’exili- no es pot considerar un acte ‘injust o arbitrari’, i per tant no pot constituir cap delicte de prevaricació. La fiscalia sostenia que l’aplicació de l’article 155 de la Constitució espanyola atorgava al govern espanyol la potestat de decidir si una resolució és contrària a l’ordenament jurídic i, per tant, d’oposar-se a la publicació d’aquesta resolució. Els magistrats segueixen aquest criteri i asseguren que ‘els fets descrits a la querella no sustenten la comissió de cap il·lícit penal’. Segons el Suprem espanyol, les actuacions que recull la querella de Torra i que s’atribueixen a Rajoy i Sáenz de Santamaría ‘no permeten inferir, ni tan sols indiciàriament, la comissió d’un delicte de prevaricació administrativa per omissió’. Per tant, acorden ‘la inadmissió a tràmit’ de la querella i ordenen ‘arxivar les actuacions’. Vegeu també: Joaquín Urias: ‘No tenen cap capacitat legal per a refusar de publicar el nomenament dels consellers’

Summary: El Suprem espanyol rebutja la querella de Torra contra Rajoy i Sáenz de Santamaría


L’aliança entre els tres partits que van fer possible l’aplicació del 155, PP, PSOE i Ciutadans, es va tornar a activar ahir a l’Ajuntament de Badalona per a expulsar-ne Dolors Sabater de la batllia. Va ser la crònica d’un acord anunciat, però que es va segellar a última hora i d’una manera estrambòtica. La fórmula del 155 en un ajuntament no és nova i si observem el mapa del Principat observarem que té una bona implantació en les grans ciutats. Totes són localitats amb una forta tradició socialista en què els fets d’aquests darrers mesos han polaritzat les posicions entre unionistes i sobiranistes. El PSC, lluny d’oposar-se a pactar amb partits com ara Ciutadans i el PP (a Badalona, havien dit que no hi pactarien), ha cercat la supervivència política i el manteniment de les batllies mitjançant acords amb aquests dos partits. Tot seguit, us presentem quatre casos de quatre grans ciutats on els socialistes, tot i ser la força majoritària, han anat de bracet amb el PP i Ciutadans. Badalona Fins ara Guanyem Badalona en Comú (5 regidors) formava govern amb ERC (3) i ICV-EUiA (2) gràcies als 4 vots crucials dels socialistes. El PSC no va voler entrar al govern, però sí que va arribar a acords amb l’executiu en els aspectes cabdals. De fet, fins ara havia votat a favor dels dos pressuposts del govern de Dolors Sabater, però en canvi es va girar d’esquena als comptes d’enguany. El president del grup municipal del PSC, Àlex Pastor, va dir que retiraven la confiança a Sabater perquè no havia mantingut la neutralitat institucional sobre el procés cap a la independència. Amb les eleccions a tocar, el nou batlle ha decidit de governar el consistori, ni que tingui tan sols tres regidors de vint-i-set, amb els vots favorables del PP i Ciutadans. Tarragona El socialista Josep Fèlix Ballesteros va guanyar les eleccions a l’Ajuntament de Tarragona amb nou regidors, molt lluny dels catorze necessaris per a assolir la majoria. Això el va dur a governar el consistori, primer en minoria i més tard amb Unió i el PP al govern. ‘Un pacte de ciutat’, com l’anomenava Ballesteros. Unió va abandonar l’executiu arran dels fets del primer d’octubre i tornà a deixar PSC i el PP en minoria. L’oposició va demanar al batlle que trenqués el pacte amb el PP, però Ballesteros ho refusà. Per a sobreviure políticament, ha hagut de pactar esporàdicament amb la resta de forces del consistori, sobretot amb Ciutadans, tot i que aquest partit manté el posat d’oposició per a marcar perfil abans de les eleccions de l’any vinent. Lleida El paer de Lleida, el socialista Àngel Ros, va sorprendre molta gent quan, després de les eleccions del 2015, va lligar un acord de govern municipal amb Ciutadans. El pacte incloïa un seguit de compromisos, entre els quals el de no impulsar, ni donar suport ni subscriure la incorporació de Lleida a l’Associació de Municipis per la Independència, com també implantar el bilingüisme a la paeria. De llavors ençà, Ros governa en minoria amb vuit regidors de vint-i-set i aconsegueix majories quan li interessa amb Ciutadans (4) i PP (2). Tots dos partits van ajudar-lo quan la resta de l’oposició, PDECat, ERC, Crida-CUP i Comú de Lleida, van presentar una moció de censura a Àngel Ros, per la seva ‘actitud’ i les seves declaracions públiques durant el primer d’octubre, en què ‘justificava l’ús de la violència de l’estat a la ciutat de Lleida’. Mataró El cas de Mataró és un altre que ha estat víctima de la repressió policíaca del primer d’octubre. Després de les eleccions, els sis diputats del PSC i els cinc de CiU van fer un govern de ‘sociovergència’. El batlle socialista David Bote va mantenir el control de la nau fins després del referèndum, quan CiU va abandonar l’executiu i deixà Bote amb un govern de cinc regidors en un consistori de vint-i-set. D’aleshores ençà, Bote malda per sobreviure amb pactes amb l’oposició i els grups amb els quals més s’entén són Ciutadans i el PP. Tots dos partits, de fet, li van aprovar el pressupost d’enguany i li faran costat en els grans projectes del govern municipal del PSC, com ara l’ampliació del Mataró Park.

Summary: El bloc del 155 també pacta als grans ajuntaments


El president del Brasil, Jair Bolsonaro, ha anunciat el final de l’acord per emetre TV Escola, una televisió educativa que segons el mandatari era ‘d’esquerra’ i promovia la ‘ideologia de gènere’. ‘Coneixen la programació de TV Escola? Deseduca. Era una programació totalment d’esquerra, d’ideologia de gènere. Diners públics per a la ideologia de gènere. Això ha de canviar’, ha afirmat en una compareixença de premsa al palau Da Alvorada. A més, Bolsonaro també ha carregat contra una de les principals figures de la cadena el divulgador Paulo Freire, qui ha titllat ‘d’energumen’, segons recull la premsa brasilera. Bolsonaro ha defensat així de cancel·lar el contracte amb l’Associació de Comunicació Educativa Roquette Pinto (ACERP) que gestionava el canal públic i ha recordat que el contracte era d’uns sentanta-set milions d’euros i no tenia un període de vigència clar. ‘Milions que havien de ser llançats a les escombraries’, ha retret.

Summary: Bolsonaro tanca una televisió pública educativa per ser ‘d’esquerra’ i promoure la ‘ideologia de gènere’


Els dirigents de la coalició de govern d’Israel, que encapçala el primer ministre Benjamín Netanyahu, han anunciat la convocatòria d’eleccions generals pel 9 d’abril de 2019. Els comicis se celebraran mesos abans de la data prevista, que haurien estat durant el novembre vinent. La convocatòria de les eleccions ha anat precedida per una crisi governamental pel desacord en relació a una proposició de llei per augmentar el reclutament pel servei militar obligatori entre els jueus ultraortodoxos, com demanava un dels principals socis de la coalició, el partit Yesh Atid, encapçalat per Yair Lapid. Netanyahu ha convocat la votació sobre la polèmica llei pel 7 de gener (rebutjada pels sectors religiosos, que també formen part de la coalició de govern) i Lapid ha anunciat que el seu partit votarà en contra, en considerar que el primer ministre ‘s’ha rendit a la població ultraortodoxa perquè els hi té por’. La coalició de Netanyahu ja havia quedat debilitada el mes passat, amb una majoria mínima de 61 escons de 120, després de la renúncia del ministre de defensa, Avigdor Lieberman, per diferències sobre la necessitat de dur a terme una operació militar a Gaza. La coalició parlamentària i el govern continuaran fins després de les eleccions. La decisió de convocar comicis anticipats coincideix en un moment en què la fiscalia debat si imputar a Netanyahu en diversos casos de corrupció.

Summary: Israel anuncia eleccions generals anticipades per l’abril de 2019


L’escriptor Mario Vargas Llosa també ha quedat esquitxat per la filtració massiva dels ‘papers de Panamà’. Segons les últimes revelacions fetes públiques per La Sexta i el Confidencial, l’escriptor i la seva exdona, Patricia Llosa, va comprar la companyia Talome Services Corp, que va ser a les seves mans durant un breu període de temps. Ho van fer a través del bufet Mossack Fonseca mitjançant un intermediari, David Marriner. El matrimoni apareix implicat en la societat des de l’1 de setembre del 2010. Poc després, uns dies abans que Vargas Llosa rebés el premi Nobel de Literatura, la van dissoldre. Un cop confirmada la inscripció, la correspondència entre Marriner i Mossack Fonseca s’interrompé fins als dies previs al lliurament del premi. Un dia abans de l’esdeveniment, el dia 6 d’octubre, Marriner va reaparèixer demanant canvis radicals en les accions de la companyia. El dia 12 d’octubre, finalment, les accions del matrimoni Llosa van passar a dos ciutadans russos que no tenien cap vinculació societària. Segons que explica El Confidencial, un dels mitjans espanyols que ha col·laborat en la investigació del Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació, el nom que s’anotà primerament als documents oficials va ser ‘Mario Llosa’ i l’adreça postal que apareix a la documentació filtrada és de l’habitatge que tenien l’escriptor i la seva ex-muller a Madrid, al carrer Flora. Vegeu-ho: Vargas Llosa nega haver tingut qualsevol implicació amb el cas dels ‘papers de Panamà’. Així mateix, segons fonts de El Confidencial, l’entorn de l’escriptor no se’n pot avenir: ‘Ens estranya moltíssim aquesta informació. Només la podríem atribuir al fet que algun assessor d’inversions o intermediari, sense el seu consentiment, hagués reservat la societat per a alguna inversió que s’estudiava i que, finalment, no es va fer.’

Summary: Els ‘papers de Panamà’ empastifen Mario Vargas Llosa


L’explosió de Capità Arenas. La trama del gas natural a la Barcelona preolímpica és un treball d’investigació periodística de Santiago Vilanova, en què ofereix un document insòlit sobre la quantitat d’explosions i morts que va causar el pas del gas ciutat al gas natural a Barcelona, sense que l’empresa energètica n’assumís cap conseqüència judicial, davant la frustració de les famílies afectades. El llibre també és un document inèdit de la manera com els mitjans de comunicació, controlats pels oligopolis energètics, i les connivències polítiques amb la justícia poden silenciar la llibertat d’expressió i manipular-la. Aquest llibre inaugura la col·lecció d’assaig de l’editorial Apostroph, que s’ha creat enguany. Arribarà la setmana entrant a les llibreries. Podeu llegir-ne el primer capítol. Explica l’editor d’Apostroph, Bernat Ruiz Domènech: «Deu fer cosa d’un any, en Santiago Vilanova em va proposar de publicar L’explosió de Capità Arenas. El tema em va semblar interessant però allunyat de l’actualitat i de poca importància en comparació amb els convulsos anys setanta al nostre país. M’equivocava. Quan vaig tenir prou temps per a llegir-lo amb calma, no tan sols vaig veure que era de total actualitat –malgrat els gairebé cinquanta anys transcorreguts–, també vaig poder gaudir de la depurada prosa i el ritme vivaç de l’estil d’en Santiago, un periodista de primera que, amb aquest i altres llibres, demostra que és una de les millors veus del país. Tot i haver publicat més de divuit llibres, en Santiago mai no ha format part de les veus habituals als mitjans de comunicació; un dels motius també queda clar a L’explosió de Capità Arenas: és insubornable, no és acomodatici i diu el que ha de dir. Per això aquest llibre i els autors com ell són tan necessaris, encara més en un temps dominat per la confusió i la crisi de la premsa.»

Summary: Avançament editorial: ‘L’explosió de Capità Arenas’, periodisme d’investigació de Santiago Vilanova


L’Institut Ciutat de l’Aprenent de València es va convertir ahir en el jutjat de Castelló on el 1995 es va decidir la vergonyosa absolució de quatre dels cinc assassins de Guillem Agulló. Una constatació més de la impunitat amb què l’extrema dreta es passejava pel País Valencià els anys noranta i que encara cueja. Vint-i-sis anys després del crim, el film La mort de Guillem –que s’estrenarà la tardor del 2020 a TV3 i À Punt– homenatja l’empenta d’una família a qui van negar el dol per l’assassinat del seu fill i va plantar cara per la seva memòria. No va ser una baralla entre joves, com cridaven en alguns poders polítics i mediàtics, va ser l’assassinat d’un noi independentista i antifeixista pel fet de ser-ho. El director triat per a endinsar-se en la intimitat d’aquesta família ferida però lluitadora és Carlos Marqués-Marcet, especialista a retratar el coratge i la feblesa que ens fa persones. Director i guionista de films que li han fet acumular uns quants premis Gaudí i un Goya, com ara 10.000 km, Tierra firme i Els dies que vindran, Marqués-Marcet veu l’encàrrec rebut de les productores Som Batabat, SUICAfilms i Lastor Media com una oportunitat per a reivindicar la història d’aquell noi de qui va sentir parlar quan passava els estius a Vila-real i després va redescobrir en la militància en moviments socials. Per a ell ha estat clau la col·laboració de la família Agulló: ‘Van obrir els calaixos de records d’en Guillem per a intentar ser el màxim fidels possible’, explica. Una fidelitat que espanta. Carme Salvador, mare de Guillem, reconeixia haver sentit un calfred després de trobar-se cara a cara al rodatge els actors caracteritzats del ‘Komando Marchalenes IV Reich’, la banda que va assassinar el seu fill. Els actors caracteritzats de Pedro Cuevas ‘el Ventosa’, Gerardo Mora, Juan Manuel Sánchez ‘el Picha’, José Cuñat ‘el Pollo’ i Francisco Garcia ‘el Mody’. ‘Fer la pel·lícula ha obert una mica la ferida, però la sang surt neta i val la pena’, diu Guillem Agulló pare. Al seu costat hi ha Yanni Collado, que interpreta el seu fill. No és actor, ni tan sols afeccionat, però Marqués-Marcet volia que el paper el fes algú provinent dels moviments socials com ell, algú a qui bategui el cor pels mateixos valors que feien bategar el d’en Guillem. ‘Hi ha una recerca d’algú que no hagi de recrear, sinó que vingui de partida. És molt difícil de ser específic quan actues’, diu Marqués-Marcet, un director que ja ha explorat les fronteres entre realitat i ficció rodant un embaràs en temps real a Els dies que vindran. Collado, de vint-i-dos anys, té un paper molt curt –deu minuts de pantalla–, però representar una figura com la d’Agulló és una responsabilitat que ha lluït amb molt d’orgull. ‘Ha estat un honor. Jo no sabia si fer de Guillem o no perquè és un referent. Qui és ningú per a fer de Guillem?’, demana. Al final, hi ha pesat la voluntat de fer justícia i mostrar com era ell a tothom qui no el va arribar a conèixer. De primer, l’elegit per a fer aquest paper va ser un altre jove antifeixista, però va renunciar-hi per por de possibles represàlies de l’extrema dreta, una nova mostra que la lluita contra la intolerància no ha deixat mai de ser necessària. De fet, durant el rodatge han sentit més d’una volta la pressió ambiental de la ultradreta. Amenaces, crits que interrompen l’enregistrament, pintades d’esvàstiques a la casa on rodaven… Una sensació que el productor Rafa Molés va explicar amb claredat: ‘Vaig comentar a Betlem Agulló, germana de Guillem, que tenia una certa sensació d’inseguretat per la pressió ambiental i pensava que havíem de reforçar la seguretat, però que em sabia greu perquè seria molestar l’ajuntament i la policia. I em va dir que justament això els havia passat a ells durant molt de temps. Que els havien fet sentir la culpa a ells, tot i que els culpables eren els altres. Em va demanar que no ens féssim enrere, que els culpables dels assenyalaments i d’haver fet que algun actor tingués por eren ells, no nosaltres.’ Segons que diu, això va donar més empenta als productors per a fer el film. Carlos Marqués-Marcet al rodatge de 'La mort de Guillem' El film La mort de Guillem forma part de ‘La lluita continua’, un ambiciós projecte per a reivindicar la seva figura que també inclou una novel·la escrita per Núria Cadenes, concerts, un cicle de conferències i una web que aplega tots els crims d’odi entre el 1990 i el 2020. Una iniciativa per a denunciar que la impunitat de l’extrema dreta encara és present, reivindicar la lluita antifeixista al país i alertar sobre l’auge del discurs xenòfob. Marc Roma, productor, reconeix que arrencar el film no ha estat gens fàcil, per la poca tradició de fer ficció de denúncia política. La proximitat del 25è aniversari de l’assassinat va donar embranzida per a començar el projecte ara fa tres anys i mig, que també va trobar el vent favorable del canvi polític al País Valencià, fet que ha facilitat d’aconseguir finançament públic. Amb tot, encara hi ha una part de finançament per a cobrir amb una campanya de micromecenatge. ‘Nosaltres estem molt satisfets perquè la pel·lícula ens serveix per a fer allò que hem volgut sempre: contar la veritat, com era Guillem i explicar que la seua mort no va ser una batalla entre jóvens com s’entestaren a dir, sinó que va ser una mort política’, diu Carme Salvador. Els pares – interpretats per Pablo Molinero i Glòria March– han confiat en l’equip i s’han mantingut al marge del procés creatiu, però han estat a disposició del director i dels guionistes per a ajudar-los amb la documentació. Tot i que el judici del 1995 només va condemnar un dels assassins, que quatre anys després ja era al carrer, Carme Salvador fa explícit que els darrers vint-i-sis anys el judici l’han guanyat ells: ‘Des del principi volíem netejar el nom perquè prou merda li varen tirar a sobre. No érem capaços de quedar-nos en casa esperant que passara el temps, sentint que alguna cosa devia haver fet perquè el mataren, o veient les pintades de ”Guillem, jódete”. Hui en dia els que coneixen el cas saben que va ser un assassinat polític.’

Summary: La història que els assassins de Guillem Agulló no podran silenciar


El preu de l’habitatge de lloguer a Catalunya experimenta una pujada del 10,3% el 2017 i se situa en 12,39 euros el metre quadrat, mentre que al País Valencià puja un 9,6% i se situa en 6,32 euros el metre quadrat, segons les dades de l’Índex Immobiliari Fotocasa. Pel que fa a les Illes, el preu del metre quadrat és de 9,17 euros. Catalunya va aconseguir el seu màxim històric en el preu de l’habitatge de lloguer el maig de 2007 amb un valor de 12,44 €/m2. El preu mitjà d’aquest tipus d’habitatge augmenta al desembre en 28 dels 37 municipis catalans estudiats. Els increments de preu en aquests municipis es troben entre el 19,7% registrat a Rubí fins al 0,5% recollit a Reus. Per contra, la caiguda més pronunciada l’experimenta Tarragona (-10,7%), arribant a un valor mitjà de l’habitatge de 6,69 €/m2. De mitjana, l’habitatge més car de la Catalunya és a Barcelona, amb un preu de 15,58 €/m2. ‘Les raons que expliquen el continu i fort encariment del preu del lloguer són diverses. La primera és que, tot i la consolidació del finançament hipotecari i la recuperació econòmica’, segons explica Beatriz Toribio, Directora d’Estudis de Fotocasa. L’experta apunta que la manca d’accés al crèdit fa que molta demanda es derivi cap al lloguer, especialment el joves. ‘Però també l’interès dels inversors per la compra d’habitatge per posar-la en lloguer a causa de les altes rendibilitats que ofereix aquest mercat en un context de baixos tipus d’interès, el boom del lloguer turístic i el canvi de mentalitat a favor d’aquesta forma de vida, empenyen els preus a l’alça’.

Summary: El preu del lloguer puja un 10% al Principat i un 9,6% al País Valencià el 2017


Alguns països africans han començat a parlar de fabricar vacunes pròpies. Són especialment necessàries en aquestes societats, però els estats han d’importar-les pràcticament totes d’Europa i Amèrica. El contrast es pot expressar amb dues xifres: mentre que el 17% de la població mundial viu a l’Àfrica, la producció de vacunes en el continent és la més baixa de totes i no arriba ni tan sols a l’1%. La Comunitat de l’Àfrica Oriental (CAO), que aplega Burundi, Kenya, Ruanda, el Sudan del Sud, Tanzània i Uganda, ha creat conjuntament amb Sud-Àfrica un grup de treball per a impulsar la fabricació de vacunes locals. Amb això pretenen d’abaratir el cost tant les locals com les importades, que ara no tenen gens de competència. L’any 2014, l’últim del qual es tenen les dades completes de tots els estats del continent, l’Àfrica va invertir vuit-cents milions d’euros en la compra de vacunes infantils. El càlcul dels governs és que aquest preu podia abaixar-se d’un trenta per cent si es produïssin vacunes locals. A més, generarien una indústria pròpia. Ultra això, els governs africans troben que cal controlar els estocs de vacunes, perquè de vegades és molt difícil d’aconseguir-ne a temps si els productors són estrangers. Per exemple, en la crisi de la febre groga d’enguany, els únics productors de la vacuna eren basats als Estats Units i al Brasil i no van reaccionar-hi prou de pressa per fer arribar les mostres al terreny. En tot cas, el gran problema de la proposta és la manera com hi reaccionaran les grans farmacèutiques. De fet, en molts casos, més que la fabricació per se, la causa del conflicte són les patents. Algunes empreses, com l’alemanya Merck, manifesten la seva disposició a instal·lar fàbriques a l’Àfrica, però en canvi exigeixen contractes molt detallats amb els governs, que estarien obligats a adquirir-los vacunes encara que llavors no les necessitessin. Contra aquesta pressió, alguns governs africans, sobretot els de la CAO, però també Nigèria o Ghana, han suggerit la possibilitat d’invertir en la creació de vacunes alternatives, repatriant metges i investigadors que actualment són en universitats de fora el continent. Però els més pessimistes es demanen si la situació actual, en la qual la gran majoria dels estats africans importen les vacunes mitjançant l’Aliança Internacional per la Vacunació, no deurà ser al final la més beneficiosa, perquè garanteix preus reduïts respecte del mercat internacional. Però per als més visionaris no és solament una qüestió de preus, sinó d’impulsar tot un sector industrial nou i guanyar alhora sobirania i capacitat de decisió. —La Comunitat de l’Àfrica Oriental —Base de dades de l’Organització Mundial de la Salut amb les incidències principals sobre vacunes i salut global. —Web de l’Organització Mundial de la Salut sobre l’Àfrica. —La Universitat de Ciutat del Cap manté un web especial amb informació i notícies sobre vacunació a l’Àfrica. —PowerPoint del doctor William Ampofo fet servir en el debat a la Comunitat de l’Àfrica Oriental. —VilaWeb publica cada dissabte, diumenge i dilluns la secció ‘Entendre el món’ sobre política internacional

Summary: Entendre el món: L’Àfrica intenta crear les seves vacunes


El consell de govern de la CCMA ha analitzat el procediment emprat en l’elecció del nou director de TV3, Vicent Sanchis, i ha considerat que l’elecció ha estat ajustada a la llei. Segons que ha informat la presidenta en funcions de la CCMA, Núria Llorach, Sanchis va posar a disposició de la direcció de l’ens el seu càrrec, després que el Parlament reprovés la setmana passada el seu nomenament i el procediment seguit i demanés, alhora, la dimissió de Llorach. El consell de govern ha remarcat en un comunicat que el sistema d’elecció està vigent des del 2007 i que s’ha emprat sense cap qüestionament en l’elecció dels últims vuit directors de Televisió de Catalunya i Catalunya Ràdio. Així mateix, el consell de govern ha acordat sol·licitar una reunió als presidents dels grups parlamentaris per conjugar el criteri expressat pel Parlament en el compliment del que estableix el procediment legal vigent per al nomenament del personal directiu de la Corporació. La setmana passada el Parlament de Catalunya va reprovar Sanchis com a nou director de TVC. Junts pel Sí (JxSí) es va trobar tot sol defensant el nomenament. La resta de grups van demanar també la dimissió de la vice-presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), Núria Llorach. A més, el parlament va instar el Consell de Govern de la CCMA a reconsiderar el nomenament de Sanchis i a considerar més candidatures per a dirigir TVC. Més informació Entrevista amb Vicent Sanchis: ‘No m’esperava la rebuda que he trobat a TV3’

Summary: La CCMA ratifica Vicent Sanchis a la direcció de TV3 després de la reprovació del Parlament


L’Associació per a la Recuperació de la Memòria Històrica (ARMH) ha demanat al govern espanyol en funcions començar ‘amb urgència’ la cerca de les persones desaparegudes del franquisme. Després d’una reunió amb el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, conjuntament amb altres organitzacions relacionades amb la memòria històrica, l’associació li ha retret ‘no haver fet res’ en quinze mesos de govern. De la mateixa manera, han desmentit l’executiu espanyol i han assegurat que no és necessari un pressupost per a dedicar recursos humans i materials a aquesta tasca. ‘Només cal que el govern assumeixi les recomanacions dels dos informes d’organismes de l’Alt Comissionat per als Drets Humans de l’ONU sobre Espanya’, apunten en un comunicat. Algunes de les peticions que l’associació ha portat a la trobada han estat l’anul·lació dels sumaris de la dictadura, que no es traslladin les restes de Francisco Franco a un mausoleu a Mingorrubio – de titularitat pública- o que es reti homenatge i reconeixement d’estat a totes els persones que van lluitar contra el feixisme a Espanya. També exigeixen una comissió d’estudi dels llibres de text perquè ‘deixin de practicar el negacionisme’ de les víctimes, que l’estat prengui ‘les mesures necessàries’ per recuperar la propietat de tota la documentació ‘saquejada’ per Franco, i s’eliminin ‘tots els obstacles polítics’ perquè les víctimes de la dictadura tinguin accés a la justícia. Algunes altres reivindicacions són l’obertura dels arxius relatius a la repressió, el desenvolupament d’un pla de recollida de testimonis per ‘emmagatzemar i perpetuar la memòria’ de les víctimes i el desenvolupament d’un pla de cerca de persones desaparegudes per la repressió franquista, que demanen que no s’anomeni ‘pla de xoc’ perquè creuen que ‘és per espectacularitzar i fer titulars’.

Summary: L’Associació per a la Recuperació de la Memòria Històrica demana buscar ‘amb urgència’ els desapareguts del franquisme


Des d’avui es comencen a produir els primers respiradors de campanya industrialitzables fets amb impressió 3-D per a donar suport als hospitals i a les Unitats de Cures Intensives (UCI) en la lluita contra el coronavirus, on els ‘respiradors són essencials per salvar la vida dels pacients’. Aquest dispositiu, anomenat Leitat 1, ‘té la virtut de ser industrialment escalable, de manera que es pot arribar a una capacitat de producció d’entre 50 i 100 unitats diàries la setmana vinent’, destaquen en un comunicat conjunt les entitats que han impulsat aquest projecte. Es tracta d’una aliança entre el Consorci de la Zona Franca (CZFB), HP, Leitat (Tecnio) i SEAT juntament amb CatSalut, a través del Consorci Sanitari de Terrassa (CST) i l’Hospital Parc Taulí de Sabadell. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El disseny del Leitat 1 és de l’enginyer de Leitat Magí Galindo i validat mèdicament pel doctor Lluís Blanch, director d’Innovació de l’Hospital Parc Taulí de Sabadell i expert en ventilació mecànica. ‘Es tracta d’un respirador de campanya en el que s’ha simplificat al màxim el seu disseny i components amb la finalitat de poder desenvolupar un dispositiu mèdic robust, d’utilitat i de menor complexitat facilitant la seva producció i assemblatge’, destaca el Consorci de la Zona Franca. Per a la producció es compta addicionalment amb les empreses Airbus i Navantia que s’han unit a l’aliança, que també es recolzarà en la capacitat de producció d’usuaris i comunitats de ‘makers’, amb l’objectiu d’aconseguir incrementar la capacitat de producció en pocs dies. És previst que la producció s’ajusti als requeriments que puguin quedar pendents segons l’Agència Estatal del Medicament per al model millorat (Leitat2) sobre el qual ja s’està treballant.

Summary: Avui comença a Catalunya la producció de respiradors amb impressió 3-D


Quatre marxes de torxes han confluït aquest vespre al Pla de Lledoners en solidaritat amb els presos polítics i commemorar el segon aniversari de l’1-O. La Marxa de Torxes per la República ha començat a les 19.00 en quatre pobles diferents del Bages: Joncadella, Santpedor, Pineda de Bages i Sant Joan de Vilatorrada. Els llum led han il·luminat els quatre camins fins els Lledoners, on s’han fet actuacions musicals i són prevists parlaments. A l’acte polític, hi han intervingut Jordi Corrons, familiar d’Anna Gabriel; Xavier Sànchez, germà de Jordi Sànchez; Blanca Bragulat, muller de Jordi Turull; i Elisenda Paluzie, presidenta de l’ANC. Vegeu-ne un recull fotogràfic. Vegeu alguns vídeos de l’acte. Comença la marxa de torxes cap a #Lledoners. Surten 4 columnes des des de diferents punts del Bages fins a la presó. #1O @324cat pic.twitter.com/I2S2vbcWJ0 — Núria Bacardit (@nurbacardit) October 1, 2019 PACÍFICS, sempre🎗#llumillibertat Marxa de torxes. Pla de Lledoners. Segon aniversari de l’#1oct / @juntspercat pic.twitter.com/vOsia1VNLA — Eduard Pujol Bonell 🎗 (@PujolBonell) October 1, 2019 L’acte ha acabat amb el cant d’Els segadors.

Summary: Quatre marxes de torxes conflueixen als Lledoners per a commemorar l’1-O