El rescat de les autopistes en fallida ha estat una de les noticies de la setmana. L’Estat assumirà la gestió per evitar que aquestes siguin liquidades i tancades al transit. Principalment es tracta de les autopistes radials de Madrid, però també hi ha d’altres com la circumval·lació d’Alacant. La construcció i fallida posterior d’aquesta infraestructura inviable contrasta amb reivindicacions històriques dels Països Catalans, com són el corredor mediterrani, la fi de les autopistes de peatge o una rodalia en condicions. Què ha passat amb les autopistes? El que ha passat amb aquestes autopistes és que les empreses que van realitzar l’obra, amb capital privat, es van declarar en fallida en no cobrar el que els hi pertocava. Fet pel qual van ser compensades amb la concessió de l’explotació dels peatges. Els càlculs aleshores es van fer amb una previsió erràtica del transit que hi circularia, tenint en compte un cost excessiu de les obres, i sobrevalorant molt el preu de les expropiacions, que dels 388 milions calculats inicialment va passar a 2.250 milions. En les expropiacions es van veure beneficiades famílies molt significades com la Franco i la Serrano Suñer, entre d’altres, famílies que ja van fer un gran negoci a costa de l’estat. La gestió d’aquestes autopistes, però, ha estat un gran fracàs. I gràcies a la clàusula de la responsabilitat patrimonial de l’Administració l’estat ha hagut d’assumir una infraestructura fallida i pagarà a les concessionàries l’import de la inversió no recuperat. Per això, per salvar les autopistes, l’Estat haurà de negociar amb els posseïdors del deute, que van prestar fons a les concessionàries per construir la infrastructura. Feina complicada. Gran part d’aquest deute, inicialment en mans dels bancs, ha passat ara a fons especulatius, que han comprat el deute als bancs cercant el màxim benefici. La patronal de constructores, SEPOAN, calcula que el cost pot ser de 5.500 milions d’euros. Amb això una infraestructura que estava pressupostada en 388 milions acabarà costant-ne a l’estat cinc mil cinc cents. Cinc mil cinc cents milions que aniran a butxaques privades. Perquè la polèmica i contestada clàusula de responsabilitat patrimonial de l’Administració provoca que en cas de fer un bon negoci, els beneficis milionaris que se’n desprenen siguin per les concessionàries. Però en canvi, si l’empresa fa fallida, aleshores l’Estat abona els diners a les concessionàries i es fa càrrec de la infraestructura. És l’anomenat ‘capitalisme a l’espanyola’ on les grans empreses acaben per no arriscar mai. Els beneficis són per a ells i les pèrdues les assumeix el conjunt de la societat. Més enllà de les autopistes, degut a aquesta mateixa clàusula, s’ha rescatat el magatzem de gas Castor, on l’empresa concessionària, amb l’ACS de Florentino Pérez al capdavant, va cobrar 1.350 milions d’indemnització de l’Estat. Un altre cas és el túnel del Pertús, on també ACS i la francesa Eiffage reclamen 450 milions d’euros per la fallida del túnel, que dilluns passarà a ser de titularitat pública. Florentino Pérez és un gran especialista en fer aquest tipus de negoci. Les autopistes, un greuge històric als Països Catalans El 2012 el Parlament de Catalunya va aprovar una moció on s’oposava a que es rescatessin les autopistes radials de Madrid. Això era perquè l’estat tenia previst pagar-les a base d’allargar la concessió de les autopistes de peatge catalanes. Fent pagar així als conductors catalans al fallida de les autopistes madrilenyes. Les primeres autopistes on hauria de vèncer la concesió són l’AP-7, en el tram Tarragona – Alacant el novembre de 2019 i el Barcelona – La Jonquera l’agost de 2021. El greuge històric pel que fa a les autopistes és important. Catalunya i el País Valencià tenen una proporció d’autopistes de peatge molt superior. En els dos territoris s’acumulen el 33% del total de les autopistes estatals de peatge, mentre que només trobem poc més de l’11% de les autovies i autopistes lliures. Concretament a Catalunya, el cas més extrem, hi ha menys menys del cinc per cent del total d’autovies gratis de l’estat, malgrat el seu pes econòmic i de població. Cal remarcar que aquestes són dades de les autopistes i autovies a càrrec de l’estat. Un altre tema són les autopistes autonòmiques, on un 28% de les autopistes catalanes són de peatge. Un percentatge en qualsevol cas inferior al 55% que representen les estatals en el Principat. En el cas de les Illes Balears, les vies rapides estan a càrrec dels propis consells insular, no de l’Estat i a les Illes no hi ha cap autovia o autopista de pagament, encara que sí que és de peatge el polèmic túnel de Sóller. Un dèficit crònic en infraestructures de transport La manca d’inversions en infraestructures de transport ha estat una constat al llarg del temps als Països Catalans. Al 2015 en els Països Catalans s’ha executat menys del 60% de la inversió pressupostada, quan la mitjana estatal va ser del 72%. En algunes comunitats, com Castella La Manxa (136%) o Madrid (115%), fins i tot s’ha executat més inversió que la pressupostada. Aquesta falta d’inversió ha estat constant. A Catalunya, algunes de les reclamacions històriques han estat la dignificació de Rodalies, els accessos als ports, el Corredor Mediterrani o la millor de carreteres com la N-II, N-340 o l’A-27. També ha estat constant les aturades a la N-II al seu pas per les comarques gironines, així com la N-340 a les Terres de l’Ebre, en protesta per l’alta sinistralitat, degut als desdoblaments pendents des de fa més d’una dècada. El problema de la inversió en infraestructures per part de l’Estat, és especialment significatiu en el servei de tren de rodalia i regionals. A Catalunya, del pressupost del 2015 només s’ha executat el 5% de la inversió pressupostada en RENFE (trens), o sigui 5,9 de 115 milions, mentre que Adif (vies) només ha executat un 27% el previst. Aquesta minsa execució no la troben en totes les comunitats, sinó que per exemple, a Galícia (153%), Castella La Manxa (257%) o La Rioja (1.433%) s’ha executat més del previst. Aquest infrafinançament té segons les institucions catalanes un clar biaix polític. El Pla de Rodalies de Catalunya (2008-2015), que havia de suposar una inversió de 4.000 milions d’euros, només s’han executat en un 10%. Tampoc s’ha complert l’acord d’urgència de 2013 entre el conseller Santi Vila i la ministre Ana Pastor, amb un pla d’inversió de 306 milions que havia de finalitzar el juliol de 2016, on només s’ha arribat a executar el 4,2%. Assegurant Adif que els acords no el vinculen jurídicament a complir-los. Entre 2012 i 2016 es van registrar 1597 incidències pel mal estat de les infraestructures a la xarxa ferroviària catalana, que ha afectat 5,6 milions de passatges. La puntualitat dels regionals és del 51,8% (quan per contracte hauria de ser del 90%), a la vegada, que la última gran obra de Rodalies a Barcelona data de 1975, quan es va enllaçar el tren amb la T-2 de l’aeroport. No és d’estranyar doncs, el descens que ha patit els ferrocarrils de l’estat en l’última dècada. Les Rodalies de Barcelona ha perdut 17,4 milions de viatgers entre 2005-2014, significant un descens del 14,2%, així com també s’han reduït els viatgers en els Regionals (-18,5%). En canvi, han augmentat el viatgers totals. Sent els Autobusos AMB (que ha guanyat 18 milions de viatgers), el Ferrocarril de la Generalitat de Catalunya i el Metro els més beneficiats. També el Rodalia de València ha patit un descens de viatgers, passant de 23,9 milions el 2008 a 17,1 el 2014, a la vegada que havia un encariments dels preus que no s’ha vist compensat amb un servei, continuant acumulant incidències. Fet que ha provocat que tot i el descens els ingressos hagin augmentat en més de 1.000 milions en aquests sis anys. Un escàndol final a nivell de Països Catalans és l’Euromed Barcelona – València, que connecta la segona i la tercera ciutat de l’estat en població. Mentre l’AVE Madrid – València té una duració d’hora i mitja, amb una distància similar, el València – Barcelona supera les tres hores en escreix. I a més, a mesura que han passat els anys, en comptes de reduir-se la durada, ha tendit a augmentar. Més enllà de la durada, són constants les incidències i els retards, amb trams de quaranta quilometres de via única entre Vandellós i Camp de Tarragona.

Summary: Capitalisme a l’espanyola: l’estat paga als amos de les autopistes rescatades a Madrid l’equivalent a deu anys d’inversions a Catalunya


El Col·legi d’Economistes de Catalunya ha advocat perquè l’economia catalana s’encamini cap a un creixement sostingut, integrador i vertebrat, basaten un full de ruta ordenat, compartit i socialment sòlid i alineat amb Europa. En la roda d’aquest dimarts de presentació de la Jornada dels Economistes 2016, el degà del Col·legi d’Economistes de Catalunya, Joan B. Casas, ha destacat que l’economia catalana ha sabut adaptar-se als canvis des de la revolució industrial fins a la integració al mercat comú europeu, i que ho seguirà fent davant els reptes de l’economia global, tot i les ‘limitacions de política pressupostària i fiscal’. Per això, el CEC conclou que Catalunya es pot adaptar als reptes de la nova economia global si reforça la seva indústria, millora la seva productivitat, potencia l’excel·lència empresarial i defineix un model d’infraestructures integrat. Casas ha apuntat que els reptes del país són de gran envergadura i que, tot i no poder estar en contra estar en contra de la intensificació del comerç i de la globalització, el col·legi és conscient que la manca d’una governança global provoquen ‘a curt termini’ desigualtats que fan trontollar els equilibris mundials. En aquest sentit ha destacat que cal definir un model de governança fonamentat en una ètica a escala global que permeti afrontar aquests desequilibris que genera la globalització. Així mateix, ha afirmat que un dels reptes que té Europa és ser capaç d’exportar el millor que té i importar el millor dels altres en base als tractats de comerç mundial que es defineixen actualment fruit de la intensificació del comerç. ‘Ens preocupa la manca real d’informació que té la societat, que impedeix formar-se un judici raonat sobre avantatges i inconvenients d’aquests tractats’, ha afegit. Finalment, ha destacat que Catalunya està experimentant un canvi estructural profund que afecta les bases del seu model productiu, social i polític, però compta, també, amb una capacitat contrastada i amb actius suficients per adaptar-se al nou escenari. I és que, segons Casas, el país és ‘fort comparativament i té una gran capacitat d’adaptació’. També ha volgut recordar que històricament Catalunya s’ha adaptat a tot i, malgrat que actualment existeixen ‘limits polítics importants a l’hora de prendre decisions’, serà possible, de nou, adaptar-se a aquest nou ordre.

Summary: Catalunya s’adaptarà als reptes globals malgrat les ‘limitacions’ polítiques, segons el Col·legi d’Economistes


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha refusat de suspendre la declaració de Josep Maria Jové fins que acabi el judici contra el procés al Suprem espanyol, tal com havia demanat el seu advocat, Andreu van den Eynde, però sí que ha acceptat traslladar-la de l’1 al 25 de març. La magistrada Maria Eugènia Alegret ha pres aquesta decisió perquè en aquell moment el Suprem no havia assenyalat les vistes ni dilluns ni divendres. Tanmateix, avui mateix el president del tribunal del judici contra el procés, Manuel Marchena, ha assenyalat que hi haurà sessió el 25 de març. Un altre dels arguments de la magistrada per no suspendre la declaració és ‘per salvar la intensitat de la dedicació del lletrat durant els primers moments del judici’. Recorda que la llei permet suspendre puntualment una diligència per coincidència amb altres assenyalaments, però no ‘sine die’. A més, entén que el lletrat ja coneix la causa. Alegret subratlla que l’advocat ja va defensar Jové en el jutjat de procedència i porta la defensa de dos acusats al Suprem. Aquestes diligències, diu, tenen una ‘estreta relació’ amb les de Madrid. ‘El temps de preparació de la defensa ha de ser forçosament menor’, conclou.

Summary: El TSJC trasllada al 25 de març la declaració de Jové


Les sol·licituds de vot per correu registrades en les delegacions provincials de l’INE del País Valencià a data 16 d’abril ascendeixen a 162.739, enfront de les 56.484 que es van registrar en les eleccions valencianes de 2015. Un increment del 188 per cent. Per demarcacions, s’han registrat 108.000 sol·licituds a València (+260%), 41.739 a Alacant (+114%) i 13.000 a Castelló (+84%), segons ha informat la Generalitat en un comunicat. Avui es tanca el termini per a sol·licitar el vot per correu per a les eleccions espanyoles i els comicis a Les Corts que se celebraran el 28 d’abril. S’ha de sol·licitar personalment en qualsevol oficina de Correus i aquesta remetrà la sol·licitud a la Direcció Provincial de l’Oficina del Cens Electoral en el termini de tres dies des de la seva presentació i, una vegada admesa la sol·licitud, ja no es pot votar de manera presencial. Fins al 21 d’abril l’Oficina del Cens Electoral té de termini per a remetre al ciutadà -per correu certificat – la documentació electoral la recepció de la qual haurà de realitzar-se personalment i si no es trobés en el seu domicili se li deixarà avís perquè vagi a l’oficina de Correus corresponent. Una vegada escollida la papereta s’introduirà en el sobre de votació juntament amb el certificat d’inscripció en el cens electoral, es tancarà i es remetrà a la mesa electoral que li correspongui. La data límit per a manar el correu amb els vots és el dimecres de la setmana que ve, 24 d’abril. El Servei de Correus conservarà fins al dia de la votació tota la correspondència dirigida a les meses electorals i li les farà arribar a les 9 hores. Així mateix, seguirà donant trasllat de la qual pugui rebre’s en aquest dia fins a les 20.00. La que es rebi amb posterioritat a aquest moment la traslladarà a la Junta Electoral de Zona. Una vegada que hagi votat l’últim elector de la mesa, es procedirà a introduir en l’urna respectiva els sobres que continguin les paperetes de vot remeses per correu. .

Summary: Les sol·licituds de vot per correu augmenten un 188% al País Valencià respecte a l’any 2015


Entrevistem Isabel-Clara Simó a l’Hotel Astoria de València. Diu que és la primera volta que s’hi allotja sense el seu home, Xavier Dalfó, i que pica una mica. Les absències piquen. I enfonsen. Confessa que ha passat molts mesos d’un blocatge que ara comença a trencar amb l’inici d’una novel·la juvenil que li va encomanar Gemma Pasqual, i ara també sembla que ja té una novel·la per a adults que va cristal·litzant. És aquest poder que tenen les paraules que obrin i que tanquen portes. Que embossen i que desembussen. No concebia un dia sense escriure, abans. Era un dia perdut, diu. I per això ha publicat tant. I mentre es desbloca i cristal·litzen les idees, buida casa. La casa tan gran i tan plena d’absència de l’Ametlla. Descobreix alguns petits plaers de la soledat tot i que encara no s’ha posat davant els fogons per guisar, tan bona com era cuinant. Tot això ho viu cap endins, perquè cap enfora, la Simó somriu i exhibeix la força i la vitalitat que la caracteritzen. Encara ressonaven les paraules que va pronunciar en l’acte de recepció del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, i aquella mateixa nit, a l’Octubre CCC de València, les va tornar a pronunciar. Amb més força i tot. Més convençuda. És a casa. València li fa un homenatge. És la sisena dona que ha rebut aquest premi que ella entoma quasi com una fet biològic. En l’entrevista repassem el seu vessant més polític i compromès, però també parlem de sentiments i de literatura i d’un mandarinat que diu aquest val i aquest no, i si ets dona i ets de fora de Catalunya, tens mala peça al teler. I dels records i d’aquelles absències que piquen, que van per dins. Fotografia: Prats i Camps. —Teníeu previst de fer un discurs tan polític en l’acte de lliurament del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes? —A mitges. Em vaig fer una mica de guió perquè a la meua edat, a vegades perc el fil de la memòria. M’agrada improvisar i sí que tenia pensat què havia de dir. Vaig avisar tothom que faria un míting. El premi no és tan sols per la part literària sinó per la part cívica. I vaig fer una cosa una mica perillosa, perquè en el fons els deia: us ho heu pensat bé? Sapere aude, investigueu què voleu, com se surt d’aquí? —Hi ha eixida? —Depèn d’on vulguem anar. Pot ser una eixida cap endintre i, per tant, la destrucció de nosaltres mateixos, la resignació. Però, com vam aconseguir el vot les dones? Anàvem contra totes les legislacions. I quan els nois de tot l’estat espanyol van aconseguir escapar-se de la mili se la van jugar i ho van aconseguir. I la mili és a la constitució. Per tant, si un poble vol una cosa… El meu problema és que no estic segura que ho vulguem. El meu problema és que si aconseguim el referèndum, que no l’aconseguirem, però si l’aconseguírem, crec que el perdríem. —A qui us referiu quan dieu que no esteu segura que ‘vulguem’, el referèndum? —Parle de la gent. Que a la segona o tercera amenaça que, per exemple, us quedareu sense pensions o no sé què, ens neguem a continuar. —Van al mateix ritme els ciutadans i els líders polítics? —No. El poble ha donat via lliure i els líders s’han acomodat, perquè no ho eren, d’independentistes. Però em fa pensar molt una frase de Joan Fuster que deia: ‘menys banderes, menys visques i menys himnes’. Si només és emotiu, aquesta crida del poble no s’aguanta. Necessita un corpus teòric com totes les revolucions del món, i això no crec que ho tinguem. És a dir, tinc tota l’esperança posada que siga possible, però no en tinc tota la convicció. —Penseu que hi haurà un referèndum i es perdrà? —Jo crec que no convé un referèndum. Tots s’han entestat a parlar de referèndum i per a què? Ja vam tenir el 9-N i no va significar res. Si en tenim un altre serà com el 9-N, tret que algú faça màgia perquè és evident que Madrid no cedirà. No és que siga il·legal, només necessita el permís de Madrid perquè tenen les competències. I ells diuen no, perquè hi ha l’article 2 que diu que ningú no pot opinar sobre la unitat d’Espanya. Com que ningú no pot opinar? Jurídicament es pot demostrar que podem opinar de qualsevol cosa, de l’amor lliure i de la negació de Déu. En un poble lliure podem parlar de tot. Ells s’aferren a dir que és il·legal i jo crec que amb un grup de bons juristes ho desmuntarien. El meu problema continua essent que amb tota la propaganda de l’estat, que és potentíssima, és fàcil que ens desmunten. —Propaganda i clavegueres. —És una cosa que fa tremolar. No és possible això que veig . A més, us diré una cosa, com és que estan lliures el Pujol i el Millet? Tampoc no ho entenc, eh? Vol dir que saben coses que no convé que siguen dites. Això encara és més difícil de pair. Si quan començarem a rebre hòsties i hòsties i hòsties, ens mantenim és que sí que volem —Tornem al principi, on és l’eixida? —Si nosaltres ho volem de debò, ser lliures, ho serem. —On és el termòmetre d’aquest ‘volem’? —No ho sé, no ho sé. Si quan començarem a rebre hòsties i hòsties i hòsties, ens mantenim és que sí que volem. Però en les eleccions del 27-S vam quedar en un 48% i era de riure. I dius: n’estem realment convençuts? Això només ho sabrem si fem un pas endavant i continuem lluitant. Però jo personalment, i sé que això que dic és impopular, no estic convençuda del procés, no estic convençuda dels mitjans i no estic convençuda del resultat. Però això no vol dir que deixe de tenir il·lusions, aspiracions… Tot allò que és emotiu, ho tinc tot; però no tinc el convenciment racional. —Com veu el País Valencià una valenciana que fa tants anys que viu a Catalunya? —Jo veig que el País Valencià va canviant, però que la cosa va per llarg. Vaig assistir ara fa uns mesos, absolutament atònita, a una fira del llibre en valencià a Alacant, on la llengua havia desaparegut absolutament; tant, que era l’únic lloc on no hi ha conflicte lingüístic. La fira era en la plaça de l’Ajuntament i hi havia rondallaires, xiquets, autors… i va ser un èxit. Això, fa tres anys era impensable. Això vol dir que el País Valencià comença a tornar-se a estimar, comença a deixar de ser tan provincià com ho ha estat tots aquests anys. Serà un procés lent, no en tinc cap dubte. Però tampoc no tinc cap dubte que si obtenim la independència l’acabarem tenint tots els països. —N’esteu convençuda? —Sí. Seguríssim. No en tingueu cap dubte. Costarà una miqueta, però si Catalunya és independent, la gent començarà a veure’n els avantatges, començant pel corredor mediterrani. Allò més econòmic i allò més industrial que hi ha al món és la cultura. La cultura no és gratis, la cultura és cara i és l’únic que tenim com a poble. Perquè si jo fabrique cotxes i tu fabriques televisors, un dia ens podem canviar els papers, però la meua cultura és meua i de ningú més. Jo no vull fer-me il·lusions que tot està resolt. Està tot per fer, però una empenteta sí que l’hem feta. —A hores d’ara, veieu prou caliu social al País Valencià per a pensar en això que dieu? —Vist des del País Valencià supose que sou més pessimistes, però vist des d’allà dalt, tot i l’escepticisme, veus alguns gestos que dius, ep, això no passava abans. Hem passat l’època més horrible de la nostra història que és l’època de l’espoliació continuada, del robatori perpetu i d’un lladronici que s’ha fet al País Valencià. Amb la col·laboració del País Valencià, perquè han estat votats. Crec que ara s’han començat a obrir els porus. Crec que acabarem essent independents. I crec en la fórmula de la confederació. Jo no vull que Barcelona siga la capital de València. Vull que Barcelona siga la capital de Catalunya i València, la capital del País Valencià. I Palma, la capital de les Illes Balears. I que cadascú es regisca per si mateix. Una federació no em basta. Jo sóc confederal. Fotografia: Prats i Camps. —Deixem de banda el procés i parlem d’aquest últim any que heu passat. —Ha estat horrorós. —Malgrat aquesta duresa, manteniu el somriure. Gemma Pasqual escrivia en aquest diari que teniu el somriure més revolucionari de les lletres catalanes. —És complicat d’explicar. Vaig passar una depressió en el sentit literal de la paraula i una fatiga emocional i física. Vaig perdre tretze quilos en un mes. Em penjava la pell pertot arreu. No tenia ganes de res. Tot el món ha dit sempre que guise bé i encara no he fet ni un ou ferrat. No havia viscut mai sola. No sabia fer ni una factura perquè ell  m’ho resolia tot. No és únicament la cosa afectiva, sinó la cosa pràctica del dia a dia. M’he trobat molt sola, tot i que les filles m’han ajudat tant com han pogut. De sobte, em vaig dir: has de reaccionar, carai, has de reaccionar. I allò que diuen d’un any de dol és una bestiesa si tu vols, però té un sentit antropològic. —Ara farà just l’any. —Ara comence a descobrir alguns avantatges d’estar sola. Per a mi és revolucionari, això. Per exemple, que puc fer tot el que em done la gana a qualsevol hora del dia. La malaltia del Xavier va durar dos anys i jo el vaig vetllar de dia i de nit. I ara si vull dinar a les quatre, hi dine i si vull anar al cine, me n’hi vaig. Ara m’acabe d’apuntar a un viatge que pense fer aquest estiu. Això també és molt agradable. Però és la primera vegada que vinc a l’hotel Astoria sense ell i quan he entrat a l’habitació, hòstia que pica! Ha estat molt dur perquè hi havia dos llits i he pensat que ell ja organitzaria tot l’armari perquè era molt ordenat i jo sóc un caos. Et dic una cosa, somric públicament però les amargors van per dintre. —On us heu agafat aquest temps per no enfonsar-vos? —No t’ho puc contar… Sí que t’ho puc contar perquè és absolutament innocent. Resulta que l’Enrique, un xicot bolivià, va cuidar el meu home com no ho he vist en ma vida. La paciència que hi va posar, l’afecte… Jo em vaig trobar tan malament que quan Xavier va morir li vaig dir, em vols cuidar? No cuidar físicament perquè no ho necessite, afortunadament. Però sí que li dic, hem de buidar el que puguem d’aquesta casa per començar a portar les cosetes imprescindibles de l’Ametlla perquè la biblioteca i els quadres se’ls queda l’ajuntament d’Alcoi i la Universitat d’Alacant es queda tot l’arxiu del meu home. Però la companyia d’aquest xicot ha sigut tan important per mi que no li ho pagaré mai. M’ha fet tanta companyia que ha estat el meu suport. Em dóna ànims, m’escriu correus per dir-me que no m’oblide de les pastilles… és un encant. —Teniu una filla a Barcelona i una a Nova York. Com viviu aquesta distància? —Ara me n’hi vaig el mes d’abril. Quan el meu home ja estava molt decrèpit, vam fer un Skipe. Quan el va veure es va posar a plorar. Tant ella com el seu home van fer mans i mànigues per viatjar a Barcelona i dir adéu al seu pare. Fa lleig dir-ho així, però aquesta era la idea. I va venir de l’1 al 9 d’abril. El 9 d’abril va agafar el seu pare i li va dir me n’he d’anar. Ell ja no responia a res. Tenia els ulls tancats. La filla es va posar a plorar, li va fer deu mil petons i se’n va anar a Nova York. Aleshores, l’Enrique el va posar a dormir i em va dir: Xavier plora. S’havia adonat de tot. I l’endemà era mort. Va morir sense dolor i com aquell que compleix un desig molt intens i que ho abandona tot. Fotografia: Prats i Camps —Que escriviu ara? —Abans de morir el meu home em vaig quedar blocada. Jo, que no m’he blocat en tota la vida perquè escric com una fanàtica. I em deia: no puc escriure, no puc escriure, no puc escriure. Tenia tantes obligacions amb ell i estava tot el dia amunt i avall, i no tenia temps, però quan tinc temps, no sé escriure. I ara, la Gemma Pasqual m’encarrega un llibre juvenil i m’ha vingut una idea al cap i estic cada dia entusiasmada i la novel·la que tinc pensada des d’abans de la malaltia del meu home comença a cristal·litzar. Estic segura que m’hi tornaré a enganxar. I això vol dir un progrés que no té preu. Tinc molts enemics que consideren que sóc una doneta que escriu novel·les per a tietes —Sou una de les autores més prolífiques de les lletres catalanes, amb una llista inacabable de títols i de gèneres. —És que escric cada dia. Això els costa d’entendre, als meus adversaris. És que escriu massa, diuen. No, és que un dia que no he escrit és un dia que trobe perdut. Si l’endemà ho esborre tot, ho esborre tot, però jo escric cada dia. Però és que, a més a més, jo publique una novel·la ambiciosa o normal cada tres anys o quatre, però mentrestant he fet una novel·la juvenil, o he fet un conte, o alguna cosa menor. I la paraula ‘menor’ em dol molt, perquè no és menor, és molt major, no tinc cap menyspreu per cap gènere, però sí que és veritat que no hi aboques tant d’esforç com en una novel·la diguem-ne canònica. —Heu deixat anar la paraula ‘adversaris’. —En tinc molts. Tinc molts enemics que consideren que sóc una doneta que escriu novel·les per a tietes. Són gent que no m’ha llegit mai. La meua imatge pública és aquesta. I jo dic, qui l’ha divulgada? Un mandarinat que hi ha a Barcelona que diu aquest sí, aquest no… Si ets valenciana o ets mallorquina tens mala peça al teler. Amb algunes excepcions. I si ets dona… M’ha explicat la meua editora de 62 que tot home escriptor que entra al seu despatx, quan ja han parlat del que siga, els pregunta, quina autora t’agrada més? Ah, no sé, no les he llegides. El 90% dels homes no ens llegeixen. Vol dir que aquells prejudicis i aquelles manies tradicionals de la societat patriarcal estan ocultes, no són explicitades però hi són. No queda bé, ni dir-ho ni pensar-ho, però jo crec que és en el subconscient. —De qui parleu quan dieu mandarinat? —Hi ha un mica de tot. Un grup de gent molt reduït que diuen això sí i això no. I així ha anat des que jo escric. I com se’ls ataca? De cap manera. Intentant fer-ho bé, intentant que et llegisquen. I com que jo de culs no en sé llepar… La Maria Aurèlia Capmany em va dir un dia: Isabel, és que si mai et decideixes a llepar culs, t’equivoques de cul…. Però pensa que, arran del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, hi ha hagut articles publicats en el meu diari dient que quina frivolitat donar-me’l a mi. —Com us els preneu, aquests comentaris? —Fatal! Fatal! Fatal! Els meus amics em diuen que és perquè tots ells es moren d’enveja perquè tinc públic. I és cert, he estat best-seller, però he estat aquí dalt i ara sóc en davallada total. —Heu estat de les poques persones que ha pogut viure de la literatura, però les coses han canviat. Com ho viviu? —Ara ja no. Jo he tingut un moment en què m’he comprat una casa a l’Ametlla, he pogut fer viatges i ara he baixat en picat. Ho lamente, però és llei de vida. No pots ser sempre aquí dalt. Puges i baixes. El penúltim llibre, que és L’amant de Picasso, me’l va editar Bromera i va ser un fracàs estrepitós. I això que Bromera va posar-hi tots els seus esforços. Jo crec que és un llibre que no està malament, però no vaig vendre. Sóc en la davallada, tinc setanta-tres anys, he triomfat uns anys i ara ja no. I és llei de vida. De la mateixa manera que sorgeix una generació que ho fa molt bé i de mica en mica ens apartaran als que tenim la meua edat. La vida és això. —El Premi d’Honor és un reconeixement a la trajectòria, ja us fan homenatges. Com prova? —Tinc el convenciment que només me’l poden donar en tant que sóc vella. Jo sé que el meu nom ja va sonar fa set o vuit o deu anys i que algú va dir és massa jove. Un premi a la trajectòria només te’l poden donar si ets vella. I també el rep com a valenciana i com a dona perquè s’han adonat que només hi ha quatre dones i jo sóc la cinquena. També ha de ser de la perifèria. L’any passat mallorquina, enguany una valenciana. Aquestes coses biològiques han pesat en l’ànim del jurat. Però també sé que és un aplaudiment del món lector que m’ha donat molts ànims, m’ha donat una embranzida.

Summary: Isabel-Clara Simó: ‘No estic convençuda del procés, no estic convençuda dels mitjans, no estic convençuda del resultat’


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha respost a la batllessa de la ciutat, Ada Colau, que ‘no és amb piruetes electorals’ que ‘avançaran’ els pactes entre partits després de les eleccions municipals. Després que Colau hagi dit en una entrevista al diari ‘Ara’ que l’allunyament d’ERC del PDECat facilitaria un possible pacte amb BComú, Maragall ha afirmat que ‘avui la distància és explícita’ amb Colau, tant pel que fa a projecte de ciutat com al ‘d’afirmació de país’. Per la seva banda, la batllessa ha reiterat la necessitat que les ‘forces progressistes s’entenguin per garantir un programa de canvi’. ‘Si en lloc de dirigir-se a l’aliança dels últims anys amb el PDECat, ERC vol parlar de mesures progressistes, ens trobarà’, ha apuntat Colau.

Summary: Maragall, sobre un possible pacte amb Colau: ‘La distància és explícita’


El centre de València i de Lleida s’han omplert de tractors per a reivindicar condicions dignes pel sector agrícola i en defensa del món rural. La mobilització demana que persegueixi la venda a pèrdues, que segons denuncien els convocants, provoquen les grans superfícies comercials. També demanen que s’ampliïn els fons per a assegurances, que s’habilitin dipòsits per a crisis, que s’exigeixin controls fitosanitaris i laborals als països exportadors, i que s’estudiï l’impacte econòmic dels acords comercials amb tercers països. Centenars de milers d’agricultors i centenars de tractors col·lapsen el trànsit del centre de València amb una multitudinària protesta sota el lema ‘Prou d’enganyar els agricultors’, convocada per Asaja, La Unió de Llauradors i UPA, que té com a principal objecte reclamar preus justos per als productors agrícoles. Els tractors han accedit al centre de València des dels principals accessos per carretera a la ciutat per a concentrar-se a la rodalia de la plaça d’Espanya i el carrer de Sant Vicent per a situar-se a continuació a la cua de la manifestació. Entre els assistents a la manifestació són majoria els petits propietaris, alguns dels quals portaven creus adornades amb taronges i crespons negres, i pancartes amb lemes com ‘L’agricultura se’n va a la sepultura’ o ‘Ho hem perdut tot, fins i tot la por’. Un agricultor d’Albalat de la Ribera (Ribera Baixa), José Manuel Latorre, ha manifestat davant els periodistes: ‘Venem més barat que fa quaranta anys i als polítics, a tots, el camp els ha importat un pebrot des de sempre. Cobro una pensió de 640 euros i encara haig d’agafar diners d’aquí per a mantenir dos camps petits’. Fotografia: EFE/ Manuel BruqueFotografia: EFE/ Ana EscobarFotografia: CedidaFotografia: EFE/ Manuel BruqueFotografia: EFE/ Manuel BruqueFotografia: CedidaFotografia: EFE/ Manuel Bruque A Lleida, la concentració ha començat a les 9.30 a la plaça de Sant Joan amb la participació de més de 450 tractors que han sortit en cinc columnes diferents des de diferents punts de Ponent. Segons la Guàrdia Urbana hi han participat més de 1.500 persones i és la manifestació unitària del sector agrícola més multitudinària que es recorda a la ciutat. Els convocants han posat de manifest el ‘crit d’emergència’ del món rural cap a les administracions per tal que passin de les paraules als fets. Demanen de revertir la greu crisi de preus que fa més de cinc anys que s’arrossega i que es puguin salvar les explotacions. També han exigit que s’inverteixi en tots els sectors de l’agricultura perquè les pèrdues no només són en la fruita dolça i han reclamat sancions als mercats que no respectin els preus justos. Fotografia: ACN/Oriol BoschFotografia: ACN/Oriol BoschFotografia: ACN/Oriol BoschFotografia: ACN/Oriol Bosch

Summary: Tractorades en defensa del sector agrícola a València i Lleida


La manifestació de l’extrema dreta europea convocada a Milà pel dirigent de la Lliga Nord, Mateo Salvini, ha tancat la campanya europea dels euroescèptics italians amb el suport de més formacions d’ultradreta del continent. Aquesta concentració ha rebut la resposta de manifestants antifeixistes, aplegats en un gran nombre als carrers cèntrics de la ciutat i han entonat un dels himnes antifeixistes com és el Bella Ciao. Salvini ha convocat la manifestació com a final de campanya de les eleccions europees. Aspira a formar un grup amb la resta de partits d’extrema dreta de França, Àustria o Holanda, entre més, per provar de convertir-se en una de les forces majoritàries del Parlament Europeu, governat habitualment pels populars o socialistes europeus. Davvero strade pienissime oggi a Milano, si canta #Bellaciao… Oggi è ancora il 25 aprile!Resistenza sempre contro ogni fascismo.#SalviniBaciamilano #facciamorete #iononvotoLega pic.twitter.com/J3PTzYHX6w — FabriPaffy #facciamorete (@FPaffy) May 18, 2019 Milà es converteix en l’epicentre de l’extrema dreta europea

Summary: Manifestants antifeixistes a Milà contra la manifestació de l’extrema dreta europea


Encara que queda un petit marge encara perquè no es repeteixin les eleccions al Congrés espanyol, tot sembla indicar que finalment no hi haurà acord. La data límit per a investir un nou president és el primer de maig i en cas de que no s’aconsegueixi es convocarien eleccions pel 26 de juny. La possible nova convocatòria d’eleccions ha tornat a activar el debat sobre si els independentistes haurien de presentar-se units o separats. Convergència, a través del seu cap de llista Francesc Homs s’ha mostrat partidari d’una llista unitària mentre que ERC, a través de Gabriel Rufian ja s’ha posicionat en contra. Però quins beneficis pot produir cadascuna de les dues opcions? Beneficis d’anar junts: victòria clara de l’independentisme A les passades eleccions espanyoles del 20 de desembre es van presentar dues llistes independentistes. La candidatura d’ERC-CATSÍ i la candidatura de Democràcia i Llibertat (DL), una coalició de CDC, Demòcrates de Catalunya i Reagrupament. El resultat és conegut però la pregunta a respondre és què hauria passat en cas d’haver-hi una llista comuna. Tots els que van votar a ERC i a Democràcia i Llibertat ho haurien fet per una única llista? Analitzant els resultats és molt evident que en cas d’anar units el repartiment d’escons hauria estat diferent segur. La teòrica candidatura d’ERC+DL com a mínim hauria obtingut segur un escó més que les dues formacions per separat. Aquest escó seria el de Lleida que DL va perdre per pocs vots, a mans del PSC. En el cas d’anar junts ERC i DL guanyarien aquest escó segur i així el PSC es quedaria sense representació en la província. Més enllà del fet de guanyar un escó, però, el principal benefici de la coalició seria que la simple suma dels vots donaria la victòria a l’independentisme tant en el conjunt de Catalunya, com en les quatre províncies una a una i en les quatre capitals de província. Així per exemple a la ciutat de Tarragona en les passades eleccions ERC i DL van ser cinquena i sisena força respectivament, però amb la suma dels vots haurien estat la primera força. Aquesta victòria seria especialment important per projectar la imatge de força de l’independentisme. Encara que CiU fos la formació que va obtenir més vots i escons a les eleccions municipals, de fet Ada Colau va ser la guanyadora moral en vèncer a la capital del país. El 20-D també va ser primera força i en el cas d’obtenir de nou la victòria al juny seria considerada la tercera victòria de les confluències d’esquerra en les últimes quatre eleccions, cosa que significaria un cop dur per l’independentisme. És evident que en aquest sentit una victòria d’una candidatura independentista seria un reforç per al projecte de l’actual govern català, i en canvi una victòria d’ECP donaria una nova victòria a En Comú Podem i posaria en qüestió la força real del moviment independentista. Un altre factor a tenir en compte és que una llista unitària posaria de nou la independència en el centre de la campanya, cosa que convé als partits independentistes per evitar les fuites de vot. Així segons el CEO, un 14% dels que havien votat a Junts pel Sí el 27-S ho van fer a les espanyoles per En Comú Podem i un altre 10% van decidir abstenir-se. Una campanya marcada per les relacions Catalunya-Espanya, com va ser la del 27S, podria mobilitzar part de l’independentisme abstencionista i recuperar part del vot que després va anar a la confluència d’esquerres. Això encara que l’electorat en aquesta ocasió seria més difícil de mobilitzar ja que mentre el 27-S va ser considerat un plebiscit, en aquestes eleccions el màxim objectiu seria el d’impedir qualsevol majoria que no passi per un referèndum o per negociar la independència. Finalment, l’últim benefici de la candidatura unitària seria clarament el d’evitar més tensions en l’independentisme. Actualment CDC està en un procés de refundació. El 21 de maig celebra una consulta interna i entre el 8 i el 10 de juliol celebra el seu Congrés. Per tant les eleccions cauran en mig del procés de refundació, en un moment en què CDC estarà fràgil. Uns mals resultats podrien sacsejar l’organització i augmentar les tensions al voltant del full de ruta. A part que la campanya podria provocar tensions entre DL i ERC que competeixen per una part de l’electorat, així com afectar a les associacions civils especialment l’ANC o Òmnium. A favor de la idea de la llista unitària per tant hi ha el fet que asseguraria una victòria de l’independentisme, que tornaria a posar la independència en el centre del debat i que evitaria la tensió entre partits. Beneficis d’anar per separat: fer un discurs ideològicament diferenciat El benefici principal que es podria obtenir de presentar-se CDC i ERC per separat a les eleccions seria que això permet a les dues llistes fer un discurs diferenciat i atraure el màxim de votants possibles. En les eleccions espanyoles tradicionalment la CUP no es presenta i si hi hagués una llista única es podria perdre una part de l’electorat independentista més d’esquerres, poc disposat a votar candidats de CDC. Amb dues llistes, ERC pot marcar el seu perfil més d’esquerres i intentar evitar la fuga de vots independentistes cap a ECP. En canvi, amb una llista unitària poden haver votants que prefereixin En Comú Podem que una candidatura on estigui CDC. Les dades mostren que en les eleccions del 20-D les forces independentistes van perdre vots sobretots per la banda l’esquerra. Prop d’un terç dels votants de Junts pel Sí situats més a l’esquerra van decidir abstenir-se o votar a la coalició liderada per Xavier Domènech. En canvi, en les posicions més de centre i dreta les pèrdues van ser mínimes, tot i que l’abstenció dels votants de JxSí va ser lleugerament més alta que la dels altres partits. Per tant la pregunta és òbvia: si la principal fuga de vots, es troba a l’esquerra, degut a que una part dels votants de JxSí es decanten per una coalició amb un marcat accent esquerrà, què tindria més sentit: dues llistes per tal que ERC pugui també marcar el seu perfil esquerrà o una llista unitària que pugui reproduir aquestes pèrdues? De fet si s’observen els votants de la CUP del 27-S i el seu comportament en les eleccions de desembre es veu com un 44% van votar a ECP, un 29% a ERC i un 0,7% Democràcia i Llibertat. Resulta significatiu que només un 14% es va posicionar per l’abstenció, tal com demanava la CUP. Una altra possible referència estadística per saber si els votants d’ERC es decantarien millor per una llista conjunta o per la llista d’ECP seria observar si aquests electors valoren millor a Puigdemont, com a representant del govern de Junts pel Sí o a Xavier Domènech, com líder de la candidatura d’ECP. Hi ha una part dels votants que no coneixen als dos candidats, però entre aquells que els valoren a tots dos trobem que un 74% dels votants d’ERC valoren millor al President de la Generalitat, que un 11% valoren igual a tots dos i que un 16% valoren millor a Domènech. Si els votants que valoren tots els poguéssim considerar representatius del conjunt d’ERC, en cas d’una candidatura unitària caldria convenir que es podrien perdre un màxim de 100.000 vots (que són els que valoren millor a Domènech). Per tant sembla clar que una llista unitària té com a principal perill que més enllà dels votants de la CUP o els de JxSí que ja van votar a ECP, encara es podrien perdre aquests 100.000 vots més. Perquè difícilment una llista conjunta entre ERC i CDC podrà marcar l’accent social necessari per competir amb garanties contra ECP. Quina és la millor opció? És evident que en les dues opcions trobem beneficis i inconvenients de pes, per tant la decisió final dependrà en gran part de quin sigui l’objectiu de les formacions independentistes. Anar per separat permet probablement obtenir més vots, ja que aquesta formula deixa a ERC compartir amb ECP i una candidatura conjunta permet vèncer les eleccions amb claredat i mostrar així la força del procés engegat a Catalunya.

Summary: És millor o pitjor que CDC i ERC vagin separats a les eleccions de juny?


La Crida Nacional per la República es manté formalment al marge de les negociacions per a l’endreça de l’espai de JxCat. Esperarà que Carles Puigdemont i la resta d’actors implicats tanquin l’operació de refundació per decidir quina relació hi vol tenir. Fonts de la Crida no descarten, a posteriori, de confluir amb JxCat, però aquesta és una decisió que hauran de prendre els socis en una consulta quan arribarà el moment, probablement a la tardor. La voluntat de Puigdemont per a encapçalar la reorganització de JxCat com a marca de futur semblava posar en perill la viabilitat organitzativa de la Crida. Tanmateix, es preserva i es continua desplegant al territori amb assemblees territorials i sectorials. En tot cas, el futur de la Crida el decidiran els socis, diuen. A més, no són pocs els independents de JxCat consultats per VilaWeb que veuen en la Crida una organització sòlida on poden continuar fent política si l’endreça de l’espai no fructifica tal com l’ha planificada Puigdemont i s’imposen les que consideren que són velles dinàmiques del PDECat. De fet, independents de JxCat observen críticament els moviments de les famílies del PDECat i volen distanciar-se’n. En privat adverteixen que potser baixaran del vaixell si les dinàmiques de quotes i repartiment del poder es consoliden en la futura direcció de JxCat. La Crida és a guaret. Però els límits amb JxCat són sovint difusos en el debat públic a causa de la barreja de noms entre les organitzacions. Els màxims dirigents de la Crida, Jordi Sànchez i Toni Morral, són alhora a JxCat i tenen un paper clau en les converses per a endreçar-lo. Passa igual amb Laura Borràs, Elsa Artadi, Albert Batet, Gemma Geis o Damià Calvet, que integren el govern de direcció política de la Crida i alhora són noms rellevants en les negociacions dirigides per Puigdemont per a establir les bases fundacionals de JxCat, tots com a integrants de diferents sectors. Malgrat això, la direcció de la Crida en vol garantir la independència. A la cúpula també hi ha, entre més, el batlle de Montblanc, Pep Andreu, d’ERC; i Josep Ferrer, militant d’EUiA, que traspassen l’entorn de JxCat, i que volen que s’hi mantinguin. La Crida va néixer en un context de fortes tensions amb el PDECat i sota el lideratge de Puigdemont i de Sànchez, que alhora presidia el grup parlamentari. Era una alternativa organitzativa, que mai no ha descartat de constituir-se com a partit, després del segon intent fallit de refundar el PDECat en el congrés de fa un any, quan Puigdemont i els sectors de Jordi Turull, Josep Rull i la família moderada de Marta Pascal van pactar de repartir-se la direcció, aquesta vegada dirigida per David Bonvehí i sense Pascal. El PDECat ostentava la propietat de la marca de JxCat, i aquest era un element nuclear en el torcebraç entre Puigdemont i el partit. Però abans de concórrer plegats a les últimes eleccions espanyoles i municipals, el grup parlamentari i el PDECat van acordar de repartir-se la marca a parts iguals, segons diverses fonts consultades. El partit va perdre així una part de la força negociadora, i la victòria de Puigdemont a les europees, combinada amb el retrocés de JxCat a les municipals, va reforçar el propòsit del president a l’exili d’encapçalar el procés definitiu de refundació de l’espai, compartit per la resta d’actors. Incomoditats pel futur paper de Mas Les negociacions internes continuen de mitjan juny. Han anat a Waterloo uns quants alcaldes; el conseller d’Interior, Miquel Buch; i la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, tots dos pròxims a Turull; el conseller de Territori, Damià Calvet, pròxim a Rull; Artadi, Bonvehí i Míriam Nogueras, vicepresidenta del PDECat. S’hi va afegir Artur Mas, que totes les fonts consultades situen com un dirigent clau amb ascendència sobre tots els sectors del PDECat, dels més independentistes als moderats de Pascal. Aquells dies també hi van anar independents de JxCat. Dirigents com ara Laura Borràs, Aurora Madaula, Josep Costa, Pep Riera o Francesc de Dalmases són un altre sector amb el seu paper en un trencaclosques complicat. Un que tots plegats aspiren a resoldre amb la definició de nous lideratges, un model organitzatiu i un projecte polític compartit. El grup dels independents és heterogeni i s’organitza menys monolíticament que no pas els sectors més constituïts, però comparteixen la desconfiança pel paper que ha assumit Mas en la refundació. Si bé valoren que l’ex-president de la Generalitat pot ajudar a recosir les famílies del PDECat, no amaguen incomoditats quan alguns el situen com a possible candidat electoral de JxCat una vegada hagi complert la condemna d’inhabilitació pel 9-N. Una possibilitat que el mateix Mas no ha descartat públicament. I això toparia amb la voluntat dels independents de constituir una organització política sobre unes bases renovades que no sigui assimilada públicament com l’enèsima refundació de Convergència. A més, la investigació del cas 3% continua oberta i Mas podria capitalitzar-ne el càstig polític si l’Audiència espanyola conclou que CDC va cobrar comissions en canvi d’adjudicacions. Mas ja va deixar la presidència del PDECat uns quants dies abans no es fes pública la sentència pel Cas Palau, tot i que ho va desvincular. Amb la Crida activada i JxCat consolidada a totes les institucions com a tal, els independents també mouen fitxa fora dels focus mediàtics. Portes endins, coincideixen a recordar que la diferència entre JxCat i el PDECat l’ha marcada, sobretot, la seva implicació.

Summary: La Crida esperarà la refundació de JxCat per decidir si hi conflueix


Peter Luykx és diputat del parlament belga i president del grup d’amistat que s’ha creat en aquella cambra per seguir de prop el procés català. És flamenc i membre del partit Nova Aliança Flamenca. Resideix, doncs, al país on Carles Puigdemont s’ha desplaçat i on és previst que avui farà una compareixença davant els mitjans. No és casualitat que el president hagi anat a parar a l’estat de Luykx: membres del govern belga han parlat obertament d’oferir asil polític al president català. I en aquesta entrevista Luykx parla del possible asil, de com veu la querella presentada pel fiscal de l’estat i de les eleccions que Rajoy pretén fer el 21 de desembre. —Creieu que el govern català pot demanar asil al vostre estat, Bèlgica? —Penso, tal com vaig escriure ahir, que Catalunya és un realitat. Crec que ha de mantenir-se en la seva via pacífica i digna per a defensar la independència. Espanya és capaç de tot, però crec que Catalunya té ara mateix una posició molt forta i l’ha de mantenir. Si Espanya fa ús de la força, fins i tot militar, pot quedar fora de la UE. Tanmateix, és una possibilitat que no preveig. Catalunya ha de preservar aquesta posició que s’ha guanyat, perquè a llarg termini la comunitat internacional es trobarà obligada a reconèixer la independència. El diàleg polític encara és possible i necessari, però no pas per a tornar a l’autonomia prèvia al procés. No hi ha retorn possible a la situació prèvia, després de tots els anys i la convocatòria d’un referèndum. Seria una estupidesa pensar que es pot tornar enrere. Han passat massa coses i tothom ha de saber que la negociació ha de servir per a establir les condicions del divorci, per a arribar a acords amb vista a les relacions futures entre Catalunya i Espanya. Si Espanya fa ús de la força, fins i tot militar, pot quedar fora de la UE —Creieu que Catalunya continua essent una república i ens hem de mantenir com a tal. —Crec que és una posició molt forta que cal mantenir, sí. Espanya no és capaç de restablir les coses tal com estaven abans del procés. No ho poden canviar. Potser només podrien aconseguir-ho fent servir l’exèrcit, però si fan un ús desproporcionat de la força, Espanya quedaria fora de la UE. —Sorprèn la posició de Flandes, arriscant possibles enfrontaments amb Espanya per a mantenir una bona relació amb el govern català. —El meu partit polític, la Nova Aliança Flamenca, ha visitat Catalunya unes quantes vegades aquests últims anys. Sempre hi ha hagut molt bona connexió entre el moviment català i el flamenc; per això crec que estem més ben informats que la majoria de l’opinió pública belga sobre Catalunya. Evidentment, no volem que augmenti la tensió. Tanmateix, una manera perquè la comunitat internacional entengui què passa és explicant què s’ha fet la darrera dècada. Una de les nostres tasques és aquesta: fer entendre a la gent què passa a Catalunya. Fent això, la Nova Aliança Flamenca certament corre el perill que se li compliquin les coses dins el govern belga, però també al govern dins el marc europeu. —S’afirma que un polític europeu no pot demanar asil dins la UE perquè no existeix la figura del ‘refugiat intern’. Però Bèlgica es va reservar la competència per a fer-ho. És correcte? —És correcte, la legislació belga és així. El nostre secretari d’estat d’Asil i Immigració, Theo Francken, va deixar clar que si Carles Puigdemont demanava asil, la seva sol·licitud es podia estudiar. No és res especial. Simplement va explicar com funciona el sistema. Va afirmar que Puigdemont té dret de demanar a asil, llavors s’hauria d’estudiar el cas i veure si l’hi donen. —Tanmateix, el primer ministre va dir que era millor no parlar d’aquestes coses i que l’asil de Puigdemont ara mateix no és sobre la taula. —El senyor Michel ha fet una crida al diàleg i és partidari de rebaixar la tensió. Per això, el preocupa que es faci gaire soroll amb aquest afer. Crec que el problema no és si Bèlgica pot garantir l’asil. El problema real és que Rajoy i el PP fan servir mesures molt estrictes per obstruir un procés totalment democràtic. A la llarg termini la comunitat internacional es trobarà obligada a reconèixer la independència —Quina força té la vostra posició? És tan sols el vostre partit, també és el govern o és fins i tot el parlament? —Jo miro de convèncer els meus companys per fer més costat a Catalunya. Per això hem fundat aquest grup d’amistat. Hi ha més de seixanta diputats, cadascú amb el seu punt de vista. No ens importa compartir els nostres punts de vista, però en els aspectes principals hem d’informar aquests diputats sobre què passa realment a Catalunya. Alguns creuen que és una cosa molt recent, però és una qüestió de dècades i, especialment, des de 2010. —Ahir al matí el fiscal general espanyol va presentar en nom del govern de Rajoy querelles de rebel·lió i sedició contra Carles Puigdemont. Què us sembla? —Això prova que el govern espanyol refusa qualsevol diàleg polític. De fet, el govern espanyol es va aïllant a Europa. Com més persisteixin a refusar el diàleg més s’aïllaran a Europa. Per això, i m’agradaria repetir-ho, Catalunya és una realitat. Resistiu en la vostra posició i, com Puigdemont va demanar, feu desobediència pacífica. És una posició molt forta, la que teniu ara. Resistiu en la vostra posició i, com Puigdemont va demanar, feu desobediència pacífica —El president Rajoy ha convocat eleccions el 21 de desembre, un moviment molt llest. Què hauríem de fer: mantenir la república i alhora cridar a la participació, potser boicotar-les…? —Primer de tot, no crec que les eleccions resolguin el problema. Les eleccions només són una eina per a mesurar les posicions i les opinions de Catalunya. A més a més, falta molt de temps fins al 21 de desembre: amb la tensió actual, cada dia és pràcticament com un any en política. Crec que seria adequat de veure què passa aquests dies i hores vinents, abans de confirmar que Catalunya pogués participar en les eleccions.

Summary: Peter Luykx: ‘Espanya és capaç de tot, però crec que Catalunya té una posició molt forta i l’ha de mantenir’


Les notícies falses que Facebook va difondre durant la campanya de les eleccions presidencials dels Estats Units i el benefici que van poder tenir per a Donald Trump han portat mala maror entre els treballadors de la companyia i han obert un debat intern que qüestiona el model de difusió de continguts de Facebook. Ho explica el diari The New York Times, que parla d’una reunió privada entre vice-presidents i executius de la companyia per a discutir sobre el paper que ha de tenir en futures eleccions. ‘La xarxa social es qüestiona internament quines responsabilitats pot haver tingut’ en els resultats electorals. Tot i que Mark Zuckerberg va dir que era estúpid de pensar que Facebook havia pogut condicionar el sentit del vot dels electors, ‘molts executius i treballadors de la companyia s’han anat preguntant si, o com, havien canviat les ments, les opinions i els vots dels americans’. Diu també el New York Times que ‘alguns treballadors estan preocupats sobre la difusió de racisme i de mems d’extrema dreta a la xarxa, d’acord amb entrevistes amb deu treballadors i ex-treballadors. N’hi ha que es demanen si poden haver contribuït a crear una ‘bombolla de filtre’ entre els usuaris que interactuen molt amb gent que pensa igual que ells’. I afegeix que ‘encara n’hi ha més que reavaluen el paper de Facebook com una empresa de mitjans i es demanen com aturar la distribució d’informació falsa.’ Es fixa en l’exemple d’una notícia falsa segons la qual el papa Francesc va donar suport a Trump, que fou compartida gairebé un milió de vegades, i va tenir deu milions de ‘m’agrada’ a Facebook. Però de la rectificació pràcticament ningú no se’n va fer ressò. D’exemples de notícies falses, n’hi va haver més durant la campanya, i sovint perjudicaven la imatge de Hillary Clinton o beneficiaven Trump. Per exemple, tal com ja va enumerar fa uns dies Jim Rutenberg, periodista d’aquest mateix diari, notícies falses sobre els plans de la campanya de Clinton de salvar la seva candidatura amb un atac radiològic per a impedir la votació (va ser difosa a Twitter per Roger Stone, un assessor informal de la campanya de Trump); els rituals ocults amb fluids corporals del director d’estratègia de Clinton, John Podesta; els pagaments de Clinton a enquestadors per a alterar els resultats publicats (informació compartida a Twitter pel fill de Donald Trump); el rastre de morts suposadament sospitoses d’enemics de Clinton… I encara un altre exemple que, segons el diari, va molestar especialment treballadors de Facebook: una web de notícies falses, anomenada The Denver Guardian, va difondre per la xarxa social informació negativa i que perjudicava Clinton, com ara la suposada notícia que un agent de l’FBI vinculat a la polèmica dels correus electrònics de l’ex-candidata demòcrata havia mort la seva muller i s’havia suïcidat. Crisi interna Aquesta visió de Facebook com un agent que difon informació esbiaixada segons els interessos i els punts de vista de l’usuari, partidista i distribuïdor de mala informació, topa amb la visió que la companyia té de si mateixa, com un espai neutral en què l’usuari pot tenir veu i compartir allò que li plagui. Això ha obert una crisi interna, si més no de percepció, a Facebook, tal com palesa la informació publicada per The New York Times. Zuckerberg va publicar dissabte un article sobre aquesta polèmica, en què deia: ‘De tots els continguts que hi ha Facebook, més del 99% del que el públic veu és autèntic. Només una petita part de les notícies són falses.’ Però segons el New York Times allò que més molesta els treballadors de Facebook amb qui han pogut parlar és que Zuckerberg digui les mateixes coses en el discurs públic sobre la polèmica i en les explicacions que dóna internament, que no faci cap mena d’autocrítica.

Summary: Crisi interna a Facebook per les notícies falses que van afavorir Donald Trump


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, va arribar a Barcelona dijous, quan feia moltes hores que una furgoneta havia causat una matança a la Rambla. Es va adreçar a la delegació del govern espanyol a Catalunya, on es va reunir amb el delegat, Enric Millo, i amb representants de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil. Va cridar molt l’atenció que no hi hagués els Mossos, però també el paper poc destacat de Soraya Sáenz, que feia mesos que havia agafat la direcció de l’anomenat ‘dossier català’. Segons que ha pogut saber VilaWeb, dijous a la nit la vice-presidenta del govern espanyol va pressionar el PSOE perquè acceptés d’apujar l’estat d’alerta al nivell cinc, que implicava la presència de l’exèrcit al carrer. La direcció del PSOE es va manifestar contrària al desplegament de militars. Així i tot, hi va haver converses entre alguns dirigents del partit fins a altes hores de la nit per a discutir la proposta. Finalment, els socialistes van confirmar a Soraya Sáenz que no veien bé el desplegament de l’exèrcit –que tenia l’inconvenient afegit de no saber-se si havia de ser a Catalunya o a tot l’estat espanyol– ni d’elevar l’alerta a cinc. Segons fonts coneixedores de les converses, Soraya Sáenz actuava amb molta agressivitat, ‘com si fos la presidenta’. Tanmateix, Mariano Rajoy es va mostrar contrari a aquest desplegament en totes les declaracions i converses de les mateixes hores. Des del moment que arribà a Barcelona, el president del govern espanyol va descartar sempre davant tots els seus interlocutors el pas de l’alerta quatre a cinc. Un dels arguments que adduïa era l’experiència de França, on la presència de l’exèrcit al carrer no ha millorat la situació. Aquest argument, segons les mateixes fonts, l’havia fet servir també el Ministeri de Defensa, poc disposat a fer el pas que proposava Soraya Sáenz.

Summary: Soraya Sáenz va pressionar el PSOE dijous a la nit per passar a alerta cinc i fer sortir l’exèrcit al carrer


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha assegurat que el Consell ‘seguirà defenent’ els transvasaments d’aigua del Tajo al Segura enfront dels recursos que presenti la Junta de Castella-la Manxa. ‘És una norma que està aprovada i s’ha de complir, en defensa dels regants del sud’, ha emfatitzat. Així s’ha pronunciat la portaveu del govern valencià en la conferència de premsa feta després de la reunió del ple del consell i en ser preguntada pel fet que la Conselleria d’Agricultura, Desenvolupament Rural, Emergència Climàtica i Transició Ecològica s’hagi personat contra el recurs presentat per la Junta de Castella-La Manxa en rebuig a l’enviament de trenta-vuit hectòmetres cúbics d’aigua del Tajo al Segura. El passat 9 de gener, la Comissió Central d’Explotació de l’Aqüeducte Tajo-Segura va autoritzar el transvasament d’acord a la regla d’explotació que estableix que si les existències conjuntes dels embassaments d’Entrepeñas i Buendía a primer de gener són inferiors a 1.300 hm3 però superiors a 602 hm3, es procedeix a l’enviament de 38 hm3 d’aigua, ha indicat la Generalitat en un comunicat. Així, Oltra ha apuntat que ‘no és la primera vegada que el govern de Castella-la Manxa presenta un recurs contra el transvasament d’eixos 38 hectòmetres i no és la primera vegada que el govern valencià s’oposa’.

Summary: El govern valencià es persona enfront dels recursos de Castella-la Manxa contra els transvasaments Tajo-Segura


‘Roaming‘ gratuït, però amb condicions. La Comissió Europea deixarà en mans de les operadores de telefonia mòbil intervenir si detecten ‘abusos o un ús anòmal’ de les tarifes gratuïtes per itinerància. Brussel·les ha anunciat avui el seu pla per eliminar el ‘roaming‘, que ja no inclou limitacions de dies, però introdueix ‘proteccions’ per a les empreses de telecomunicacions basades en el lloc de residència del consumidor. A més, les companyies tindran l’opció de reintroduir els sobrecàrrecs per itinerància en ‘circumstàncies excepcionals’ i de forma ‘temporal’ demostrant als reguladors estatals que l’empresa està ‘en risc’. La proposta de la Comissió Europea preveu dos mecanismes per protegir les empreses de telecomunicacions davant de les ‘grans diferències’ de preus que hi ha entre els diversos estats de la Unió Europea. En primer lloc, la proposta permet a les companyies valorar el tipus d’ús del consumidor, i notificar-li que abusa de la gratuïtat del ‘roaming‘ en cas que hi hagi ‘un ús insignificant’ del telèfon al país de la companyia en comparació amb l’ús a l’estranger o, per exemple, una inactivitat ‘llarga’ d’una targeta SIM que majoritàriament s’utilitzi fora de l’estat d’origen. En aquest escenari, la CE ha indicat que la companyia de telefonia mòbil podria preguntar a l’usuari els motius dels seus viatges, o la seva durada, i decidir imposar-li un sobrecàrrec pel seu consum a l’estranger. El consumidor, al seu torn, podria reclamar i serien els reguladors els que haurien de decidir com resoldre el cas. A més, la Comissió Europea diu que ‘en casos d’augment de preus en un mercat específic o altres efectes negatius pels consumidors domèstics, les operadores podran retirar-se del ‘Roam like at Home’ (Roaming com a casa)’. En aquest cas, les companyies hauran de ser autoritzades pels reguladors estatals a reintroduir, temporalment, els sobrecàrrecs per itinerància, que seran d’un màxim de 0,04€ min per trucades, 0,01€ per SMS i 0,0085€ per MB. ‘Hem decidit una nova estratègia sense cap tipus de limitació en la durada del ‘roaming‘ gratuït, però amb garanties clares basades en la residència del consumidor’, ha explicat el vicepresident de la Comissió Europea i responsable del Mercat Únic Digital, Andrus Ansip.

Summary: Brussel·les matisa el roaming gratuït: les operadores podran decidir quins usuaris n’abusen


Robert Martínez (Balaguer, 1973) no ha trepitjat mai cap banqueta catalana ni espanyola i, de la seva etapa com a jugador, ben pocs se’n recorden. Sobretot perquè només va jugar un partit a primera divisió i una quarantena a segona amb el Saragossa. Quan tenia dinou anys, Dave Whelan, un multimilionari anglès, propietari d’una cadena de botigues de roba esportiva, el va convèncer perquè anés a jugar a Anglaterra amb l’ambiciós projecte del Wigan Athletic, que llavors vagava per la tercera divisió. Martínez, juntament amb dos jugadors espanyols més –que a les illes britàniques foren anomenats els ‘Three amigos’–, van fer les maletes i cap a Anglaterra, que hi falta gent. Havia de ser una aventura breu, d’aprenentatge, però, a Martínez, aquella decisió li va canviar la vida. Vint-i-tres anys més tard, aquest català ha forjat una carrera sòlida com a entrenador que l’ha dut fins al mundial de Rússia, on dirigeix la selecció de Bèlgica amb un succés extraordinari. Martínez ha portat Bèlgica fins a les semifinals, en haver eliminat en els quarts de final la totpoderosa Brasil (1-2). Com deia Guillem Balagué, periodista català establert a Anglaterra, Robert Martínez és un home fet a si mateix. No prové de cap planter il·lustre i ha estat a Anglaterra on ha fet carrera sense tenir-hi cap padrí. Amb el Wigan es va convertir en un emblema del club, va jugar-hi gairebé dos-cents partits i va saber fer pujar-lo a la segona divisió anglesa. Després passà pel Motherwell escocès, on va conèixer la seva esposa, el Walsall, i el gal·lès Swansea City. Al País de Gal·les també esdevingué un referent. Va ser contractat com a jugador-entrenador, però problemes burocràtics el van deixar únicament a la banqueta. I ja no se’n va moure. Hi va estar dues temporades i aconseguí fer pujar l’equip a segona. El 2009, Dave Whelan, qui ja havia situat el Wigan a la Premier League, va confiar en l’entrenador català perquè salvés l’equip. ‘Bob’ Martínez, com ja era conegut llavors a les illes, no va deixar escapar l’oportunitat i se’n tornà al Wigan, cosa que els afeccionats del Swansea no li perdonaren. De la glòria a l’infern en setanta-dues hores El Wigan, equip modest destinat a sobreviure entre milionaris, va salvar-se durant tres anys seguits. El 2013 Martínez va dur-lo fins a la final de la FA Cup, a Wembley, i van imposar-se a l’omnipotent Manchester City amb un gol al minut 91. De la glòria a l’infern, perquè al cap de tres dies el Wigan va baixar de categoria. Però Martínez ja havia forjat una carrera sòlida i havia demostrat que podia obtenir resultats amb els efectius mínims, i l’Everton el va fitxar. Va provar d’imprimir un canvi d’estil a l’equip cercant un joc menys físic que prioritzava la possessió de la pilota, però no va acabar d’obtenir-ne bons resultats. Va arribar a les semifinals de la FA Cup i de la Copa de la Lliga, però després de tres temporades va ser acomiadat. El 2016 la federació belga de futbol el va contractar perquè dirigís els ‘diables vermells’ la (selecció belga) en el Mundial del 2018 de Rússia. A les seves ordres, i amb Thierry Henry a l’equip tècnic, té un grup de joves jugadors que excel·leixen separadament en sengles equips. Hazard al Chelsea, De Bruyne al Manchester City i Lukaku al Manchester United, per exemple. Al mundial del Brasil del 2014 els belgues formaven un equip de perles que atreia moltes mirades. Quatre anys més tard ja són una realitat, i és per això que les juguesques els fan preferits, darrere el Brasil, Alemanya, Espanya, França i l’Argentina. Malgrat que fa vint-i-tres anys que resideix fora de Catalunya, Martínez no ha passat per malla l’actualitat del país. Al capdavant de la selecció belga s’ha pronunciat obertament sobre política quan els periodistes li ho han demanat. Després del referèndum del primer d’octubre li’n van demanar l’opinió sobre els fets ocorreguts, i els va desaprovar. ‘Va ser un moment de confusió, un moment de tristesa, d’incomprensió. Espanya és un país democràtic, però fotografies com les d’ahir són difícils d’entendre. De lluny estant, veure aquest patiment no és agradable.’

Summary: Robert Martínez, l’entrenador català al capdavant de Bèlgica


Cent quaranta persones de l’esquerra independentista alternativa han signat el manifest ‘Per un gir a l’esquerra’ per demanar que no s’investeixi Artur Mas com a president de la Generalitat. Un manifest que es va filtrar ahir, abans del debat nacional que farà avui la CUP amb tota la seva militància. El manifest l’han signat personalitats com els fundadors de Procés Constituent, Teresa Forcades i Arcadi Oliveres, l’antropòleg i ex-militant del Partit Comunista Manuel Delgado, l’ex-jugador del Barça Oleguer Presas, els cantautors Feliu Ventura i Cesk Freixas i el cantant de Txarango Alguer Miquel. També han expressat el seu suport al text membres de Barcelona En Comú i el catedràtic de ciència política Joan Subirats, entre d’altres, segons va publicar el diari ARA. Els signants demanen que ‘el gir necessari cap a l’esquerra que viu avui la societat catalana també esdevingui evident en la presidència de la Generalitat amb la investidura d’un president que reflecteixi aquesta voluntat de canvi’.

Summary: Cent quaranta persones de l’entorn de la CUP signen un manifest per demanar que no s’investeixi Mas


Després de la violència policíaca del primer d’octubre, nombrosos ciutadans que van alçar la seva veu contra l’acció de la policia espanyola van ser encausats. La periodista i historiadora Verónica Landa creu que el seu cas té molt a veure amb aquesta onada repressiva. Malgrat que no és encausada per haver criticat l’actuació de la policia d’aquell dia, considera que el cas respon a la voluntat de blindar la policia espanyola a Catalunya després d’haver-se’n malmès la imatge. Sense esperar-s’ho gens ni mica, el mes de maig va rebre una citació judicial. El motiu? Sebastián Trapote, el cap de la policia espanyola durant l’1-O, l’havia denunciada per un suposat delicte de calúmnies arran d’un article publicat a Izquierda Diario més d’un any abans. Landa hi recollia tot de casos per a demostrar la impunitat dels abusos policíacs a l’estat espanyol. Hi esmentava Trapote, implicat en un cas del 1974 que va acabar amb la mort d’un detingut. Parlem amb la periodista, que declararà el 14 de desembre després d’un seguit d’ajornaments. —Quins arguments sostenen l’acusació de calúmnies contra Sebastián Trapote? —El motiu de les calúmnies és que en un article dic que Trapote és implicat en un cas del 1974 en què va matar un detingut i que no hi va haver procés judicial perquè li van aplicar els indults generals del 1977. Ells diuen que això és fals, que no hi ha indult perquè no hi va haver condemna. A la denúncia aporten una interlocutòria del 1974 que no parla d’indult ni absolutament res i s’hi basen per a sostenir l’acusació. No obstant això, no adjunten la sentència del Tribunal Suprem del 1983 que reconeix que la versió de la policia no se sosté gaire i que els fets no es poden jutjar perquè s’acullen als indults generals. No hi va haver condemna perquè no es va arribar a jutjar mai, però jo em vaig basar en aquesta sentència. Així doncs, és rebuscat considerar que parlar de ‘indult’ és calumniar-lo perquè a la sentència apareix així. A més, la vídua d’aquest home va emprendre un procediment legal perquè es reconeguessin els fets i fos reconeguda com a vídua. Va aconseguir, al cap de molts anys, que el Ministeri de l’Interior se’n fes càrrec i li pagués una indemnització, cosa que també apareix en aquesta sentència. —Hi ha més mitjans que han publicat articles sobre aquest cas, però cap altre periodista no ha estat denunciat per calúmnies. —Sí, i per tant sorprèn que m’hagi arribat la denúncia a mi i prou. L’article el vaig escriure arran del cas d’un altre policia que havia estat implicat en casos de tortures, morts sota custòdia policial i maltractaments i que l’havien ascendit. Així doncs, recollia casos semblants. El de Trapote només ocupava cinc línies i l’explicava molt per sobre. Aquell mateix mes, Público va publicar un article semblant i mesos després El Confidencial. A més, durant els anys vuitanta el cas havia aparegut a El País, Interviú, Tele/eXpres… També hi ha una investigació històrica de l’historiador David Ballester en què apareix el cas de Trapote molt documentat. —La denúncia va arribar mesos després de l’1-O, quan ja feia un any que s’havia publicat l’article. Creieu que té a veure amb el fet que el nom de Sebastián Trapote fos en el punt de mira en aquell moment? —És el que vam pensar quan em va arribar la denúncia, ja que era publicat des de feia temps. Vam pensar que arran de l’1-O i amb la imatge que tenia la policia espanyola a Catalunya, això podia ser una mesura per a blindar-la, sobretot Trapote, un dels responsables de l’operatiu. A més, al nostre diari vam cobrir força l’1-O i creiem que això també hi té a veure. Va en la mateixa línia que tots els casos de persones encausades per haver fet comentaris contra la policia, com la dona que va ser investigada per haver penjat al seu balcó una pancarta que deia ‘Police go home’. Relaciono el meu cas, per una banda, amb totes les denúncies que hi ha vinculades amb la llibertat d’expressió arreu de l’estat espanyol i, per una altra, amb les denúncies que hi ha hagut després del primer d’octubre. —Com a historiadora, heu trobat més casos com aquest en què Trapote hi fos implicat? —Hi ha articles que diuen que, uns anys després del 1974, ell, juntament amb més policies, va estar implicat en un tiroteig. La narració que es fa en un d’aquests articles és molt èpica: es va aturar i no va disparar, segurament perquè recordava l’episodi de 1974. En l’altercat el van ferir. Més enllà d’això no hi ha res. —Creieu que la impunitat de la policia és encara tan present com llavors? —Hi ha molts casos que continuen impunes. Això ho explica David Ballester. Hi ha molts casos semblants en què els policies implicats apareixen un temps després al BOE, condecorats o ascendits. Això no vol dir que els condecorin pels maltractaments i les tortures, sinó que aquests fets no es castiguen i, per tant, poden ascendir i ser condecorats. Hi ha informes d’Amnistia Internacional que assenyalen que la impunitat de la policia a l’estat espanyol encara existeix. Hi ha el cas de Juan Andrés Benítez, l’home que va ser reduït per molts Mossos al Raval i que va acabar morint. També hi ha casos sense condemna o que fins i tot no van arribar a judici. —A banda un atac a la llibertat d’expressió, us preneu el vostre cas com un atac a la llibertat de premsa i informació? —En aquest cas i en altres, com el del periodista Boro, s’ataca un periodisme més independent, que pot tractar certs temes que no surten en altres mitjans o que fa unes investigacions més compromeses, per dir-ho d’alguna manera. —Boro ha dit que els grans mitjans no han parlat del seu cas. Tampoc del vostre? —En saber la denúncia, vam enviar moltes notes de premsa i El País es va posar en contacte amb mi. Em van dir que ho cobririen i em van demanar fins i tot la denúncia. No va sortir en cap moment. Els mitjans independents ho han cobert més que els oficials. En premsa ha tingut poca repercussió. Tots els atacs als periodistes són brutals, però, a més, aquest ve directament del que fins ara era el cap de la policia espanyola a Catalunya. Directament contra mi. Hi ha casos que conec en què han estat els sindicats policíacs o altres organitzacions que han denunciat. En el meu cas és ell mateix. —Formeu part de la plataforma 3 d’Octubre. Què en penseu, de l’onada repressiva que afecta Catalunya? —A l’estat espanyol, ja fa anys que hi ha un atac brutal contra la llibertat d’expressió, contra la gent que s’organitza, contra els sindicalistes… Però a Catalunya aquesta onada s’ha multiplicat per mil aquests últims anys: des de les acusacions de terrorisme als membres dels CDR fins als presos polítics, passant per milers de denúncies. Quan vam començar la campanya de solidaritat, cercàvem alguna mena de coordinació de tots els casos per a vincular els casos de Catalunya amb els de la resta de l’estat i poder lluitar contra aquestes lleis. Si no ho fem, restem vulnerables davant els seus atacs, que moltes vegades comencen a partir d’un piulet o qualsevol ximpleria que els sembli. La repressió a Catalunya és impressionant, especialment cap a un sector de la joventut mobilitzat, com hem vist en els últims dies amb la detenció de membres dels CDR. Realment hi ha denúncies que per a mi són esperpèntiques. Potser finalment no arriben a res, però el simple fet que les posin ja és una manera d’espantar, d’intentar domesticar, de fer una propaganda que digui: ‘Si sortiu a fer alguna cosa, això és el que us passarà; mobilitzarem tot l’aparell de l’estat perquè acabeu declarant a l’Audiència i sigueu jutjats.’ És una manera d’exemplificar i aplicar mà dura perquè la gent no es continuï mobilitzant. —Què creieu què passarà amb el vostre cas, tenint en compte què ha passat amb casos semblants? —Quan expliques la situació i ensenyes la denúncia, tots els experts diuen que no sembla que arribi enlloc. Però quan després veus que casos que parteixen de comentaris absurds a Twitter, com el cas de Nahuel, arriben a l’Audiència, no les tens pas totes. S’admeten denúncies i es porten a judici coses surrealistes. Vegeu també: Grande-Marlaska premia amb sou vitalici el cap de la policia espanyola durant l’1-O

Summary: Verónica Landa, denunciada pel cap de la policia espanyola durant l’1-O: ‘S’ataca el periodisme independent’


La CGT ha convocat una vaga als teatres del Grup Balañá –Teatre Tívoli, Teatre Coliseum, Club Capitol i Teatre Borràs– de Barcelona el 31 de desembre i l’1 de gener per protestar per ‘l’existència de contractes laborals fets en frau de llei per haver-se atorgat sota modalitat de fixos discontinus en lloc de fixos’. En un comunicat, el sindicat ha informat que també s’aturaran per ‘la vulneració dels salaris mínims i les condicions de treball’ establertes en el conveni de locals d’espectacles públics de Catalunya. La CGT, que ha indicat que les entrades per a aquests dies estan pràcticament esgotades, ha acusat el Grup Balañá de vulnerar el seu dret a vaga i ‘instrumentalitzar les companyies per contractar a través d’aquestes treballadors aliens a l’empresa per substituir els vaguistes’. El sindicat ha fet una denúncia a Inspecció de Treball de la Generalitat ‘perquè posi els mitjans suficients per evitar aquesta vulneració del dret de vaga’. També ha informat que la Delegació de la Conselleria de Treball de la Generalitat a Barcelona ha convocat un acte de mediació entre les parts aquest dilluns a la seva seu del carrer Albareda per mirar d’arribar a una solució del conflicte.

Summary: La CGT convoca vaga als teatres del Grup Balañá de Barcelona el 31 de desembre i l’1 de gener


Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears i Pitiüses. Tres presidències del govern i tres del parlament i només una dona: Francina Armengol. Una de sis. Cap, mai, en el cas d’Andorra, ni al govern ni al parlament, encara que per primer vegada en les pròximes eleccions hi ha una candidata que podria presidir el Consell General. Armengol va esdevenir el 2015 la primera presidenta de les Illes Balears d’ençà del restabliment de la democràcia. La Generalitat de Catalunya i la Generalitat Valenciana han estat sempre presidides per homes. A dalt del podi institucional, la fotografia continua essent masculina. Però algunes coses han començat a canviar. Les dones han guanyat poder i visibilitat en la primera línia institucional aquests darrers anys. Les lleis d’igualtat, la pressió creixent d’una opinió pública sensibilitzada i l’emergència a les organitzacions de més dones amb força interna real han obligat els partits a comptar-hi més que mai al primer rengle institucional. Per sota, la majoria dels alts càrrecs i dels càrrecs eventuals els exerceixen homes, però s’acostumen a complir els criteris de paritat tècnica establerts per llei. Això vol dir que cap dels dos sexes no compta habitualment amb menys del 40% dels càrrecs o s’hi acosta, tot i que majoritàriament són les dones les que resten en minoria. Així ho ha calculat VilaWeb a partir de les dades sobre els càrrecs de confiança publicades a les pàgines web de transparència de tots tres governs. Les xifres parlen. El Consell del país Valencià és igualitari pel que fa al nombre de consellers i conselleres, si s’hi compta el president, Ximo Puig, atès que no hi ha conseller de presidència. En el català, un 53% dels departaments són encapçalats per dones i, en el de les Illes, arriben al 60%. La primera proposta del govern de Quim Torra, la que cercava la restitució dels consellers empresonats o a l’exili, era escandalosament desigual i no van ser poques les veus que el van criticar, però després JxCat i ERC van constituir un consell executiu equilibrat. Armengol, en canvi, ha aconseguit una majoria femenina al capdavant dels departaments, de manera que ha superat la paritat tècnica. S’han acabat les fotografies de les primeres línies de govern copades per homes. A Andorra, en canvi, les dones tan sols dirigeixen un 36,36% dels ministeris. Francina Armengol i Ximo Puig (fotografia: Generalitat Valenciana). Els casos de tots tres governs són destacables perquè, a més, no són pas executius monocolors, d’un sol partit, sinó de coalició. I aquests governs, tradicionalment, han complicat l’equilibri de sexes, tenint en compte que les cúpules de les formacions polítiques han estat acaparades per homes durant dècades, i que han estat ells qui primer han agafat quotes de poder quan han arribat a les institucions. Ara, les xifres baixen quan s’analitza la presència de dones en els alts càrrecs i els càrrecs eventuals dels departaments. Segons càlculs de VilaWeb, les dones exerceixen un 36,7% de l’anomenat sottogoverno de les Illes. Són el 39,28% dels alts càrrecs i eventuals del govern català i el 40,35% del valencià. Les institucions s’han encallat en la paritat tècnica? Les xifres generals semblen indicar-ho. La proporció 40%-60% és obligatòria per llei a les llistes electorals, però no en el repartiment del poder. Ací, la paritat és una recomanació i prou, que, si no es compleix, no pot ser penalitzada. Sembla, si més no que les quotes funcionen per a garantir uns mínims. Els pesos pesants dels governs Més enllà de les dades globals, hi ha el repartiment qualitatiu. Les dones tenen una presència desigual quan observem qui fa de número dos dels departaments. Les dones són el 30% dels sots-secretaris del govern valencià, el 46,15% dels secretaris generals de la Generalitat de Catalunya, i el 60% dels de l’executiu d’Armengol. En canvi, no hi ha cap patró ni discriminació per sexes atribuïble a primer cop d’ull a la distribució de pesos polítics dins els governs entre la presidència, la vice-presidència i els departaments de pes polític marcat, com el d’Economia. S’hi imposen les lògiques de poder i de tria discrecional dels partits. És a dir, els repartiments competencials dels governs de coalició d’acord amb les realitats socials i polítiques de cada força. Ho indica la realitat de les vice-presidències. Armengol treballa de bracet amb Isabel M. Busquets. Torra, de Pere Aragonès, tot i que la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, ha assumit un pes polític molt potent al govern i ha compartit amb Aragonès la interlocució amb l’executiu espanyol, més enllà dels contactes presidencials. Puig ha governat amb Mónica Oltra a la vice-presidència, amb qui el 28-A es jugarà a les urnes el lideratge del futur govern. Igualment, tampoc no hi ha cap regla de funcionament general que es reprodueixi a les àrees de gestió econòmica i de la hisenda pública. Aragonès dirigeix el Departament d’Economia amb un 42,55% de dones com a alts càrrecs i eventuals. La illenca Catalina Cladera, curiosament, amb un 21,42% i el valencià Vicent Soler amb un 47,05%. El repartiment dels departaments tampoc no respon a cap tòpic. No es pot pas afirmar que hi hagi més dones al capdavant de les àrees de pes social. És cert que els departaments de Salut són dirigits ara per dones en tots tres governs: Patricia Gómez a les Illes Balears, Ana Barceló al País Valencià i Alba Vergés a Catalunya. Però hi ha diversitat en els departaments d’Educació i de Cultura. Més detalls. Només un 33,3% dels càrrecs de confiança del gabinet d’Armengol són dones i, en canvi, ho són un 60% de la resta del Departament de la Presidència, encapçalat per Pilar Costa. Per contra, la xifra de dones en els càrrecs de confiança que depenen de Cladera és la més baixa de tot el govern balear. Al govern de la Generalitat de Catalunya, el Departament de Presidència és on hi ha menys dones com a alts càrrecs i eventuals (el 37,93%), i el de Polítiques Digitals i Administració Pública, de Jordi Puigneró, és el que en té més, amb un 62,5%, seguit del de Cultura, amb Laura Borràs, amb un 60%. Al Consell, el Departament d’Agricultura, amb Elena Cebrián al capdavant, és el més masculinitzat, amb un 28,57% de dones, seguit de la Presidència de Puig, també amb un escàs 29,26%. Oltra en té un 37,5%, i el Departament de Sanitat és el que compta amb una xifra més alta de dones en càrrecs de confiança, amb un desequilibri invertit: són el 61,53%. Reunió de la mesa i la junta de portaveus del Parlament de Catalunya el 25 de febrer (fotografia: ACN). La mesa del parlament català, la més masculina També és variable la presència de dones en els òrgans rectors dels parlaments i en la primera línia dels grups parlamentaris, tot i que ací la minoria de dones es generalitza. En totes tres cambres —presidides per Roger Torrent a Catalunya, Baltasar Picornell a les Illes, i Enric Morera al País Valencià— la mesa principatina és la més desproporcionada: de set membres, només hi ha una dona, Adriana Delgado (ERC), és a dir, el 16%; i exerceix el càrrec de rang menor, la quarta secretaria. L’òrgan rector de la cambra desvirtua així la projecció de la composició real del ple del parlament. D’ençà del 2007, la llei espanyola de paritat limita a un mínim del 40% la presència de candidats d’un mateix sexe a les llistes, i això s’aplica a cada tram de cinc candidats, per evitar que ni els homes ni les dones siguin relegats als últims llocs de les candidatures. Això garanteix que hi hagi un mínim equilibri de sexes als parlaments, però no en els òrgans rectors. Les dinàmiques de partit han consagrat la desproporció a la mesa de la cambra catalana. JxCat i Cs, que tenien dos membres a proposar, hi van incloure dos homes. La situació no és gaire millor al parlament balear, on hi ha una sola dona: la socialista Joana Aina Campomar, secretària primera. Com que ací hi ha cinc membres i no set com en el cas català, la presència de dones equival al 20% dels càrrecs. A la mesa de les Corts Valencianes, s’hi asseuen dues dones. Carmen Martínez (PSPV), n’és la vice-presidenta primera i, Irene Rosario Gómez (Podem), la secretària segona. Del total de cinc membres de la mesa, doncs, representen el 40%. Si es posa la lupa en la presidència de les comissions, els partits s’ajusten al criteri legal de la paritat, però sempre partint de la base que el sexe minoritari és el femení. Al Parlament de Catalunya, un 42,85% de les comissions legislatives les presideixen diputades (6 de 14). A les Corts Valencianes, acabades de dissoldre, també han estat el 42,85% (6 de 14, tres de les quals han tingut una doble presidència igualitària, amb un president i una presidenta). Al parlament de les Illes, són el 37,5% (3 de 8). I els grups parlamentaris? Les cares més visibles a les cúpules són masculines. A Catalunya, hi ha dues presidentes de cinc grups parlamentaris: Inés Arrimadas (Cs) i Jéssica Albiach (Catalunya En Comú Podem). Les portaveus, en canvi, són majoria: tres de cinc. A les Illes Balears, tots els portaveus són homes i, potser per compensar-ho, totes les portaveus suplents són dones, tret de Més per Mallorca, que té dos homes al capdavant. A les Corts Valencianes, dels cinc grups parlamentaris que hi conviuen, hi ha dues síndiques (la del PP, Isabel Bonig, i Mari Carmen Sánchez, de Cs) i nombroses portaveus adjuntes. El temps dirà si les dones arribaran a traspassar la paritat tècnica i, sobretot, si faran que esdevingui normal l’exercici dels màxims lideratges institucionals. Hi són més a prop que mai.

Summary: Presidències inabastables i paritat tècnica: radiografia de les dones a les institucions


La portaveu del govern balear i consellera de Presidència, Cultura i Igualtat, Pilar Costa, ha declarat aquest divendres que els 177 milions pendents de 2019 del finançament autonòmic són una quantia ‘irrenunciable i innegociable’, i que continuaran reclamant aquests recursos a l’estat espanyol ‘amb tota contundència.’ L’executiu espanyol deu més de tretze mil milions d’euros als governs dels Països Catalans Així s’ha expressat Costa en la conferència de premsa posterior al consell de govern, en la qual ha reiterat que el govern preveu tramitar els pressupostos de les Illes de l’any 2020 ‘dins el termini i en la forma escaient’, de manera que el projecte estigui llest el mes d’octubre i siguin aprovats definitivament abans del Nadal. A més, la portaveu de l’executiu balear ha recordat que la presidenta del govern, Francina Armengol, i el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, van tractar ‘personalment’ el tema de la demora en el finançament autonòmic, en la seva reunió a l’agost amb motiu de la visita del president a Mallorca. En la trobada, la presidenta va demanar a Sánchez buscar la fórmula legal per a fer efectiva el finançament dels recursos pendents, ‘tenint en compte que avui dia seguim amb un govern en funcions’, ha apuntat Costa. A més, la portaveu del govern ha recordat que la ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, va declarar aquest dijous que l’executiu espnayol ‘està fent passos’ en aquest sentit i que esperen que almenys una part de la quantia pendent es pugui executar aquest any. Així mateix, Costa ha recalcat que la ministra no va descartar la convocatòria del Consell de Política Fiscal i Financera enguany. La portaveu ha insistit que ‘com més aviat possible deixi d’estar en funcions’ el govern espanyol ‘molt més fàcil serà que es pugui solucionar aquesta situació’. Quant a la petició del PP perquè Armengol comparegui davant el parlament en relació a aquest assumpte, Costa ha indicat que l’executiu ‘donarà totes les explicacions que siguin necessàries’, si bé estudiarà ‘quin membre del govern ha de comparèixer.’

Summary: El govern de les Illes diu que els 177 milions de finançament pendents són ‘irrenunciables i innegociables’


Els possibles efectes de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d’Oriol Junqueras continuen estenent-se al judici i contra el procés. La defensa de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull ha demanat al Tribunal Constitucional que suspengui els efectes de la sentència que els va condemnar i els alliberi perquè considera que es van vulnerar els seus drets quan van ser elegits diputats al congrés espanyol en les eleccions del 28-A i el Tribunal Suprem no va aturar el judici ni demanar el suplicatori corresponent. En una roda de premsa, l’advocat Jordi Pina ha explicat que el 20 de desembre van presentar un escrit al Constitucional incorporant, a un recurs d’empara previ, la sentència del TJUE sobre Junqueras amb una petició de mesures cautelars. Hi al·leguen que es van vulnerar drets polítics i socials dels tres diputats, un greuge que va perjudicar igualment a Oriol Junqueras com a diputat al congrés i a Raül Romeva com a senador. ‘Demanem la suspensió dels efectes de la sentència perquè la conseqüència de no haver aturat el judici i haver demanant el suplicatori implica de forma clara, no només la nul·litat de la sentència, sinó de tot el judici. Des del 29 d’abril no hauria d’haver continuat aquest judici’, ha sentenciat. La defensa de Sànchez, Turull i Rull espera que el Constitucional es pronunciï durant els pròxims dies. A més, Pina ha explicat que Sànchez haurà complert dimarts vinent una quarta part de la condemna i demanaran el permís ordinari per a sortir de la presó que li correspon d’acord amb el segon grau, en espera que se’n confirmi la qualificació. El Tribunal Suprem va denegar el 14 de maig la petició de les defenses dels diputats i senadors amb l’argument que el suplicatori no s’havia de demanar perquè només operava durant el període de processament però no un cop començat el judici. El Suprem sí que va permetre que sortissin de la presó per a recollir l’acta i van assistir als plens de constitució del congrés i del senat. El 3 d’octubre, segons que ha recordat Pina, el Suprem va denegar un recurs de súplica sobre la mateixa qüestió, i el 9 d’octubre van presentar aquest recurs d’empara al Constitucional, argumentat que la immunitat i la inviolabilitat s’interpretaven de manera restrictiva i es vulneraven els seus drets. L’endemà que el TJUE digués que Junqueras va adquirir la immunitat en ser elegit eurodiputat i, per tant, el Suprem hauria d’haver demanat el suplicatori a l’europarlament, Pina va incorporar la sentència de Luxemburg al recurs d’empara i van reiterar al tribunal ‘l’obligació de suspendre, per a no causar un efecte irreparable als clients, que es deixi en suspens la sentència del 14 d’octubre’. Per a l’advocat, no tindria sentit que el que val per a un eurodiputat no sigui aplicable als diputats i senadors de les corts espanyoles. Per tot plegat, Pina considera que la sentència i el judici són nuls, atès que Sànchez, Rull, Turull, Junqueras i Sànchez van ser elegits diputats i senador enmig del judici. A més, JxCat va presentar una altra demanda d’empara al TC contra la decisió de la mesa del congrés de suspendre’ls com a diputats en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Pina també espera que es resolgui favorablement per a Sànchez, Rull i Turull.

Summary: La defensa de Sànchez, Turull i Rull demana que el TC deixi en suspens la sentència