La xarxa d’observadors de vulneracions de drets humans Som Defensores ha presentat un nou balanç d’agressions contra ciutadans arran de les manifestacions contra la sentència. En una conferència de premsa, han explicat que durant les manifestacions es van atendre 149 persones afectades per actuacions policíaques, de les quals 75 van denunciar agressions per part dels Mossos, i 43 de la policia espanyola. D’aquestes, 18 van ser agredides per cops de porra al cap; 32, per projectils de foam; 22, per pilotes de goma, i 8 han denunciat que els havien vulnerat el dret a la integritat moral. Defensors dels drets humans fan un relat esfereïdor dels maltractaments dels joves empresonats arran de les protestes Fins ara, s’han presentat 21 denúncies, de les quals 15 seran representades pel Centre Irídia. D’aquests casos, dos són per cops de porra al cap per part d’agents de la policia espanyola el 18 d’octubre, un cas és pel desplaçament d’una dona per una furgoneta de la Brigada Mòbil dels Mossos a l’exterior de l’aeroport de Barcelona el 14 d’octubre, quatre casos són per actes de tortura o maltractaments en context de manifestació, i un cas és per una agressió amb porra cotra periodistes. Els altres set casos són per impactes de projectils. D’aquests impactes, dos són de bola de goma, tres són de projectil de foam i en dos casos encara investiguen si va ser projectil de foam o de goma. Pel que fa als lesionats per aquests projectils, dos han perdut un ull i un ha perdut quatre dents. Com a mínim, dos jutjats catalans investiguen la pèrdua de visió d’un ull de dues persones per culpa d’impactes de projectils de la policia. Es tracta d’un jutjat del Prat de Llobregat, que ha assumit el cas d’una persona que era a l’aparcament de la T-1 de l’aeroport de Barcelona el 14 d’octubre mentre actuaven un grup de policies espanyols amb pilotes de goma i un parell de mossos d’Esquadra amb projectils de foam. L’altre cas s’investiga a Barcelona i és el d’una persona afectada per una bala de goma de la policia espanyola a la plaça d’Urquinaona el divendres 18 d’octubre. Som Defensores ha atès 85 trucades relacionades amb 49 detencions de manifestants, dos terços dels quals durant els primers deu dies. D’aquests, han donat assessorament jurídic a 23 i representació lletrada a 19. Així mateix, el Sirecovi ha presentat un informe que recull les vulneracions de drets que han denunciat 22 persones que van ser empresonades de manera preventiva. D’aquestes, 20 han dit que van patir violència física o psicològica en algun moment de la detenció. Justament, és en la detenció quan es denuncien més casos de gran violència física tant per part de la policia espanyola com dels Mossos d’Esquadra. Algunes de les situacions més greus van passar durant l’estada dels detinguts a la Prefectura Superior de la policia espanyola de la Via Laietana el 18 d’octubre. En gran part dels relats, quatre dels empresonats van manifestar que no havien pogut contactar amb les famílies per via telefònica i, en alguns casos en què sí que els van permetre de trucar-hi, els van obligar a parlar en castellà. A l’informe també es denuncia que tots els reconeixements mèdics es van fer amb presència de la policia i, en alguns casos, amb els detinguts emmanillats, contràriament a les recomanacions internacionals en la matèria, com el Protocol d’Istambul. Les entitats diuen que vetllaran perquè els agents de Mossos d’Esquadra compleixin, en els sis mesos vinents, la resolució aprovada el 12 de novembre al Parlament de Catalunya, que els obliga a identificar-se amb un codi senzill i curt davant i darrere de l’uniforme i al casc. Carles Guillot, de Stop Bales de Goma, ha demanat la dimissió del conseller d’Interior, Miquel Buch, perquè no va prohibir a la policia espanyola de fer servir bales de goma, i ha demanat als grups polítics que revisin els protocols i les armes de la policia, incloent-hi la prohibició dels projectils de foam, que ha qualificat de ‘pedaç de les boles de goma’. També ha reclamat que les investigacions de la Divisió d’Afers Interns dels Mossos es facin públiques i serveixin per a les causes judicials obertes. Les diverses entitats han denunciat també agressions verbals i amenaces, l’entrada en locals privats per agredir a manifestants, pallisses a manifestants quan se n’anaven sols a casa, les retencions dels observadors, agressions a periodistes, l’ús de gas pebre, l’ús de les furgonetes de la policia per a dissoldre manifestants, l’asfíxia, i, sobretot, ‘l’ànim de càstig i la humiliació’. La xarxa de Som Defensores és formada pel Centre Irídia per la defensa dels drets humans, el Novact-Institut Internacional per l’Acció Noviolenta, l’Espai de Coordinació Antirrepressiu i el Sistema de Registre i Comunicació per a la Protecció de Víctimes de Violència Institucional (Sirecovi) de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans (OSPDH) i la plataforma Stop Bales de Goma.

Summary: Un nou balanç de la repressió policíaca després de la sentència informa de tortures, amenaces i 149 ferits


Vicent Flor (València, 1971) és sociòleg. Ha escrit alguns llibres clau per a comprendre la història contemporània del País Valencià, com ara Societat anònima. Els valencians, els diners i la política o, abans, Noves glòries a Espanya, anticatalanisme i identitat valenciana (tots dos publicats a Afers). De final del 2015 ençà, és el director de la Institució Alfons el Magnànim. N’ha impulsat la revitalització. O la ‘vitalització’, si és que la paraula existeix. Al seu despatx, sobri, ple de llibres ordenats, explica que li agrada la feina que fa, que algun dia recuperarà el temps per a la vida privada, que, quan se sent ‘no del tot animat’, es mira les novetats que han publicat, ben ordenades a la prestatgeria, i es recupera. —Us volia demanar què és la Institució Alfons el Magnànim i m’he adonat de tres coses: que difícilment ho faria si fos una entitat econòmica, que gairebé sembla que us demani per a què serveix, i que amb la cultura sempre estem igual… —La Institució Alfons el Magnànim és un centre d’investigació, de difusió cultural i, sobretot, una editorial pública. Té, si no estic equivocat, més de mil quatre-cents llibres d’ençà de 1947. Ha tingut quatre etapes molt diferenciades: nasqué a l’ombra del franquisme, que volia legitimar-se i creà molts centres culturals, provincials i regionals. Després tingué una etapa de profunda transformació, es convertí en la IVEI , en un consorci amb la Generalitat i la Diputació de València. Aquell fou un moment referencial, tot i que editava majoritàriament en castellà. Després es destruí la IVEI i vingué una etapa d’un cert retorn al passat. I després aquesta etapa d’ara, que no sé si ja podem jutjar-la perquè encara és molt recent. És una editorial pública no universitària al servei dels ciutadans on vull creure que fem allò que no poden fer les privades. —Que és…? —Bé, tenen difícil d’editar l’obra completa de Marc Granell, per exemple, o Notes d’un desficiós, de Joan Fuster, la poesia inèdita d’aquest mateix autor, fer traduccions al català d’obres referencials, editar Debats… —Quan us en van fer director vau anunciar la intenció de renovar-ho. —Hem obert les finestres. Això és evident. Des de petits detalls com el fet que, de la Biblioteca d’Autors Valencians, n’havia desaparegut el nom de Joan Fuster, que l’havia dirigida, i l’hi hem tornat a posar, fins a un canvi important en llengua: quan jo entrí, els llibres en català no arribaven al 10%. Ara aproximadament en són les dues terceres parts. És el període en què més s’edita en català, amb molta diferència. —Més coses? —No ens hem restringit a les humanitats. Crec que pretenien que en el Magnànim es parlara del passat no conflictiu: un llibre sobre els molins en l’època del Regne de València, per exemple. Jo no m’he negat a tornar a fer llibres sobre els molins en l’època medieval, però n’hem fet de feminisme, de socialisme, de desigualtat social… I crec que una certa obligació tenim (perquè és una editorial pública i la paguen els ciutadans) d’intentar abordar com a mínim una part dels debats i dels problemes actuals. Crec que eixos són els dos grans canvis: ara és una institució molt més valenciana i alhora molt més internacional. Hem reprès la política de traduccions i en tenim algunes de les quals estem molt orgullosos: Wolfgang Streeck, Stedman Jones, etcètera. —Amb la IVEI es va intentar superar l’àmbit provincial amb un conveni amb la Generalitat. El govern del PP ho va fulminar. Es va tornar a restringir a l’àmbit provincial i es manté. En quina situació esteu ara? —El Magnànim, en aquest període, no ha estat una institució de mentalitat provincial. Hem fet presentacions a Alacant, a Castelló, a Barcelona, no hem restringit autors i, fins i tot, per una qüestió de vertebració del territori, hem procurat de cuidar els autors alacantins. Però sí que és veritat que és una institució provincial… —El conseller Vicent Marzà acaba d’anunciar la intenció que la Generalitat es faci càrrec d’Alfons el Magnànim. —Per a mi és una satisfacció que un conseller d’Educació i de Cultura reconega la necessitat d’una Institució com Alfons el Magnànim d’àmbit nacional: un centre investigador i editor valencià que no es restringisca a l’àrea compresa entre Sagunt i Oliva és una gran necessitat. Tenim moltes mancances en el coneixement d’una societat de cinc milions de persones. I per a fer polítiques adequades ens calen uns bons ‘mapes’ reals de la situació actual. —També ha dit que vol que sigui ‘una mena d’Institució de les Lletres Valencianes’… Això què vol dir? —Caldria preguntar-ho al conseller Marzà. La meua opinió és que cal un think tank públic i plural a favor dels interessos de la gran majoria dels valencians i de les valencianes, i això significa treballar per a ells amb les humanitats però no exclusivament, també amb les ciències socials i, segons com, físico-naturals. —De moment, depeneu de la Diputació. Però la idea era eliminar les diputacions, no? —Sí. —I doncs? —Bé, en l’estructura política actual, difícilment… Però s’hi podria fer un buidatge competencial progressiu. Et demanaria que els ho preguntares als polítics. Jo m’he limitat a dirigir el Magnànim. Això, com tot, és una gestió de les expectatives. Jo n’esperava més, però també supose que tot té un ritme i unes possibilitats. Però sí que s’hauria hagut d’avançar en el buidatge. I jo, és clar, hi hauria col·laborat. —Han detingut qui fins no fa gaire era el president de la Diputació: us ha afectat? —El Magnànim, afortunadament, no hi ha tingut relació. Sempre, lògicament, és desagradable observar això. Hi ha secret de sumari. Jo no sé què ha passat exactament. Ho lamente. Fins on sabem, no va (encara que a alguns els interesse presentar-ho així) de diners que s’enduen a la pera, però en tot cas dificulta les coses. Un dels nostres objectius estratègics és mostrar que en valencià es pot publicar de dolçaines i de debat feminista internacional —Tornem al Magnànim: quina línia estratègica us heu marcat? —Un dels objectius és que el català ha de ser una llengua d’alta cultura i d’alta divulgació. Hi ha una tendència recentralitzadora molt forta de l’estat espanyol. Fins i tot en aspectes nimis. Per exemple en l’ANECA  quan em presentí a una plaça de professor de la Universitat de València, no ho oblidaré mai, per un capítol en català em posaren 0,5 punts, i per una adaptació al francès en una revista, 2 punts. —Això cala. —Hi ha una tendència a fer internacional allò que és en llengües que es consideren internacionals, i local o regional allò que és en català. Per tant, un dels nostres objectius estratègics és mostrar que en valencià es pot publicar tant de dolçaines com de debat feminista internacional. El segon era fer del Magnànim una institució plural. Tot allò que hem publicat ha estat amb criteris professionals. I això ha permès que editàrem La idea del socialisme, de Honnet, de l’Escola de Frankfurt, o llibres clarament identificats amb el món d’intel·lectuals implicats amb l’esquerra o el marxisme, o les obres completes de Teodor Llorente, que fou fundador de Las Provincias. Ací no es demanen carnets a l’hora d’editar. —Déu n’hi do. —Una altra línia estratègica és prestigiar els Premis València. Tal com m’arribava… em toca ser elegant, però si és veritat alguna de les informacions que tenim, doncs diguem que abans hi havia… alguns problemes. Ara guanya qui el jurat, i canvia cada certamen, decideix que és l’obra més interessant. I també hem apostat per models nous. Perquè els Premis València són els premis degans del País Valencià, i tenien només narrativa i poesia: hi introduírem l’assaig, que ha funcionat molt bé, i, enguany, la novel·la gràfica en català. És un format interessant. És que em preocupen molt els nous lectors en català. Molt. Ens queda una cosa en el tinter. —Quina? —L’ajuda als investigadors joves. Hem tingut dificultats i les beques no han estat possibles. M’agradaria que en el futur hi haguera un consens sobre la importància del Magnànim, perquè tenim un problema greu de personal. En 2017 editàrem trenta-tres llibres, una xifra raonable, però m’agradaria arribar a un mínim de cinquanta llibres a l’any per cobrir molts dels buits que hi ha, perquè editem de música a sociologia o poesia. I calen mitjans. —Què passa amb l’esquerra i la cultura? Hi ha unes quantes veus que avisen que no s’hi para prou atenció quan justament l’altra banda no li treu l’ull de sobre: el primer que fan quan entren a les institucions és intentar controlar o eliminar les institucions culturals que no controlen. Precisament perquè saben que és un punt clau per a l’imaginari col·lectiu. I en canvi, per a les posicions valencianistes o d’esquerres, sembla que sigui un luxe… —A mi, ara els valencianistes em diuen ‘el dels llibres’, cosa que no em fa gens de gràcia perquè implica una cosmovisió determinada. Quan dic que tenim com a objectiu editar més de cinquanta llibres a l’any, no ho dic pel nombre sinó perquè el meu objectiu és que el Magnànim siga un think tank a favor del País Valencià, un think tank públic, plural, un espai de reflexió i de debat a favor dels valencians. I això necessita diners i recursos humans. És absolutament estratègic. Per això és important que passe a ser un consorci amb la Generalitat. És cert que hem doblat el pressupost, cosa que indica que com a mínim hi ha el doble d’interès que abans. Però és insuficient. I em queda eixe sabor agredolç de totes les coses que podríem haver fet amb els recursos adients. La cultura necessita un suport estratègic. Entre el discurs de 'som els millors' i el discurs del fatalisme meninfot, hi ha tot un camí: dir la veritat, que estem com estem però podem reinventar-nos i créixer d'una manera més justa —Pot ser que hi hagi certa regressió quant a la visió de la cultura com a eina transformadora? —En certa mesura, sí. Un militant d’esquerres que no llegira, en el franquisme, no era un militant d’esquerres. Ara trobem militants d’esquerres i valencianistes que es vanten de no llegir. O que en fan broma: ‘ja m’ho llegiré quan isca el film.’ Jo, com que sóc dels qui pensen que la lectura ens fa lliures, que ens obre finestres, que ens fa pensar la realitat d’una manera més complexa, veure-la més realitat, perquè, als ulls, cal ensenyar-los a mirar, em sorprenen i m’entristeixen eixos comentaris. Està molt bé que hi haja comboi. Però també està bé que hi haja fons. Sense fons, el comboi es fa fum, borumballa. —Parleu de convertir el Magnànim en un think tank a favor dels valencians: com es fa perquè no soni partidista? —Aquesta societat té problemes estructurals molt forts: té més nivell de pobresa que la mitjana espanyola, menys nivell de renda, més pobresa infantil… hi ha la dualitat costa-interior, fractures territorials, provincials… Un think tank a favor del País Valencià ha de contribuir a fer un debat públic sobre aquests problemes. Un exemple: hem editat un llibre clarament en contra de la central nuclear de Cofrents. Encara no hem rebut cap proposta en sentit contrari. Però, com a ideal, m’agradaria que el Magnànim editara un llibre a favor de la central nuclear de Cofrents dient, per exemple, que el País Valencià té problemes de dependència energètica. A això em referia: a generar debats públics, no a daurar píndoles ni a l’intervencionisme a favor d’una ideologia determinada. —Un dels èxits del règim del PP va ser presentar el País Valencià amb aquella idea que hi havia festa per a tothom. Com es consolida una proposta havent d’explicar els problemes sense que et diguin aixafa-guitarres? —Mentiren: durant el període de la suposada glòria, el País Valencià perdia renda, perdia competitivitat relativa dins de l’estat espanyol. I jo, és que sóc de l’opinió que no s’ha d’enganyar els ciutadans: necessiten conèixer la foto real. Però també cal que tots els dirigents públics, dels qui tenim responsabilitats molt menudes als qui en tenen de grans, ens marquem un horitzó. Ara el concepte d’utopia està molt denostat per la dreta, però les utopies impliquen que hem d’anar més enllà. I és que aquest país no pot funcionar amb la idea dels seixanta, allò de dir que tenim taronges i les venem a Europa. Ja no funciona. Però aquest país té iniciatives, té una xarxa social important, hi ha qualitat de vida… És a dir, no estem bé però podem fer-ho millor. Entre el discurs de ‘som els millors’ i el discurs del fatalisme meninfot, hi ha tot un camí: dir la veritat; estem com estem, però podem reinventar-nos i créixer d’una manera més justa, donar més oportunitats a la gent, arribar a ser un país europeu, culte, solidari, on no hi haja gent desatesa, eixes bosses de pobresa, eixos índexs de lectura tan baixos… Una part important dels nostres problemes és que hi ha un estat espanyol que no sols no atén les necessitats dels valencians sinó que ens posa constantment bastons en les rodes. —Però més enllà de la voluntat, per a aconseguir això cal finançament, infraestructures… —Calen moltes coses, sí. I perdó per l’autocita, però quan vaig escriure Societat anònima, mostrava com una part important dels nostres problemes és que hi ha un estat espanyol que no sols no atén les necessitats dels valencians sinó que ens posa constantment bastons en les rodes. També és veritat que ací s’ha fet una aposta molt forta per un model productiu de rajola i turisme. En la seua mesura, pot funcionar, però apostar-hi tant ha tingut conseqüències negatives. Necessitem produir objectes i serveis de qualitat, si volem competir en el món. —Ara es torna a parlar de construir i d’atraure més turistes… Com si la mateixa roda es tornés a engegar… —És un risc, és clar. Com en la vida i en la societat: alguns ansien això perquè és una manera de fer diners fàcil i ràpida. I no oblidem que l’estat espanyol ha afavorit amb determinades lleis eixe model. El turisme és un model que fluctua, i el territori és com és, és limitat. Sí: jo de vegades també sóc pessimista sobre la condició humana . Però aquí ha de comparèixer l’habilitat dels dirigents dels partits polítics i dels moviments socials per evitar que torne a caure. Si no, podem convertir el País Valencià en una segona Grècia. —Ara us citaré jo: heu acarat la situació del País Valencià i la de Navarra i quedem en una posició força galdosa. —Sí: és que els espanyolistes de Navarra, que tenen un discurs no del tot llunyà del blaverisme en alguns aspectes, com a mínim poden argumentar davant de la seua gent que tenen un model social i econòmic que funciona. Al País Valencià no ho podem dir, que funcione. A nosaltres, per resumir-ho molt, ens han empobrit culturalment i econòmicament, totes dues coses: han contribuït a la substitució lingüística d’una manera activa però, a més, no han donat a la gent sinó un sistema cleptocràtic i corrupte. No han generat una situació que digues: ‘ens han castellanitzat però la gent viu bé’. I això, el valencianisme ha de saber aprofitar-ho. No ha de caure en el mateix error, ha d’oferir cultura i llocs de treball de qualitat, totes dues coses. Hem d’aprendre a sumar una part de la societat al projecte valencianista. I això es fa pensant en la qualitat de vida de la gent. Hi ha molta get que pateix i té molts problemes, i de vegades no ho considerem. Ara no parle com a director d’Alfons el Magnànim, però pense que cal un valencianisme molt més pròxim a la gent. Per ètica i per estratègia. Opine. —‘Ens han empobrit’: qui són ‘ells’? —En l’estat espanyol, la ideologia majoritària és el nacionalisme espanyol, que té matisos, però també uns interessos determinats, i està concentrat en Madrid. Una de les coses que més em crida l’atenció quan mire números és que, l’anomenat estat de les autonomies a Madrid li ha anat de conya. De conya. No para de créixer. Hi ha un establishment, hi ha l’Ibex 35, que són sobretot bancs, elèctriques i constructores, empreses que viuen majoritàriament de les inversions de l’estat. I hi ha uns grups que controlen els mitjans de comunicació. En eixe ‘ells’ no em referisc als madrilenys en general, és clar, sinó a l’elit madrilenya espanyola, sí. I ‘ells’ tenen uns interessos i saben què es fan. Florentino Pérez sap què fa, i fins i tot també Mariano Rajoy. —Penseu que hi ha prou consciència d’aquesta anomalia? Perquè, del País Valencià, n’extreuen i n’extreuen quan, de fet i objectivament, hauria de rebre recursos. —No n’hi ha prou consciència, no. Per bé que el tema de l’infrafinançament o com vulguem dir-ne era un tema d’estrictes minories, i avui la majoria d’elits polítiques, econòmiques i socials són conscients del problema, la majoria de la societat no. Jo, si tinguera un càrrec d’alta responsabilitat política, cada vegada que que anara a una conferència de premsa diria: ‘Bon dia, el País Valencià és pobre respecte de la mitjana espanyola i tenim un finançament per persona inferior a la mitjana i una inversió estatal inferior a la mitjana.’ I ho acompanyaria de: ‘I aquests diners els volem per a treballar per a la qualitat de vida de la gent: per a més escoles, per a més i millor sanitat, per a més ajuda a la cultura, etcètera.’ El concepte de qualitat de vida inclou la cultura —Amb el Govern del Botànic hi va haver canvi d’hegemonia. —Els canvis electorals no impliquen canvis d’hegemonia política. S’ha de veure que ho siga. M’agradaria, com a ciutadà. Però no ho sé. —Hi ha hagut canvi a les Corts però no sabem si té translació al carrer, ni com es pot fer que aquesta distensió política que se sent o es desitja sigui una realitat. —Els sociòlegs, com tots, necessitem perspectiva, i en el present no en tenim. No ho sé. Sincerament. Hem de veure si es consolida el canvi i amb quines mesures ho va fent. Això cert és que, com passa en general a l’estat espanyol, hi ha una minoria que controla els mitjans de comunicació, que té un discurs determinat i una capacitat d’influència molt gran. I molt sovint les enquestes mostren com la gent més pobra és la menys crítica, probablement perquè té menys capacitat d’enfrontar-se al sistema. I també passa una altra cosa que em preocupa. —Quina? —La gestió de les expectatives. Una part dels votants pensava legítimament que en quatre anys es podia canviar tot de la nit al dia, en part perquè alguns polítics també s’emocionaren i prometeren coses. Hem vist que fer obrir una tele ha costat tres anys. Engegar els projectes i canviar les dinàmiques no és cosa d’una legislatura. Per tant, s’ha de veure si una part de l’esquerra es desmotiva, el suport que puga tenir Ciutadans, etc. Ara, també hi ha elements que et fan veure que la realitat ha canviat molt: en una ciutat que havia estat molt molt molt lligada al PP com és València, hi vam veure que l’altre dia, a les primàries que van fer, hi votaven cinc-centes persones. A les de Compromís en varen ser cinc mil. Així que ja ho veurem. És clar que el discurs tan grandiloqüent que feia el PP ha fet bum!, ha botat enlaire. Això que no és clar és si hi ha cap narrativa alternativa que es consolidarà. Aquí és on crec que hi ha molt a fer encara. —I l’espanyolisme blaver, que heu estudiat amb detall, és una realitat latent encara, disminuint o es pot tornar a activar? —Podem especular… si en l’Estatut hi haguera una proposta que triomfara per a anomenar al territori País Valencià, posar les quatre barres com a bandera oficial i dir llengua catalana, potser tindríem una resposta. Perquè tot eixe suport que hi havia no desapareix. Però eixa part ja no l’he estudiada, m’agradaria que uns altres continuaren la investigació. Em fa la impressió que el blaverisme sorgeix d’un regionalisme d’un públic encara valencianoparlant que havia parlat en castellà als fills però que necessitava un discurs regionalista perquè s’hi sentia més còmode. Ara ja hi ha els fills, ara els és més fàcil un espanyolisme explícit sense regionalisme. Ara és menys el moment d’Unió Valenciana i més el moment de Ciutadans, si ho podem dir així. Crec que tenim davant els fills dels blavers, dels qui en la transició democràtica s’enfrontaren a un plantejament modernitzador. I a eixos fills, el tema de si és pimentó o pebrera, els preocupa menys. Ara és un espanyolisme identitari més desacomplexat, menys regionalista. Però continua havent-n’hi, eh? Depèn també de quina geografia, com i de quina manera. La prova és que algun sector de les falles li ha fet la vida difícil a Pere Fuset, que encara ens trobem amb violència política, que no han sigut capaços d’eliminar els Yomus… En són potser pocs, per quants n’eren, però amb un cert suport social. I és clar, damunt el procés independentista català ha tensionat molt l’estat espanyol. I el País Valencià també. Hem vist més banderes espanyoles que en cap moment de la història democràtica. —L’ha tensionat prou, però tant com s’hauria pogut pensar fa deu anys? —No, també perquè el valencianisme ara és més potent. Com diuen alguns sociòlegs dels nacionalismes, a Burgos no hi ha conflicte nacional: allà hi ha conflictes socials, de gènere, d’orientació sexual, però no de nacionals. A Burgos tots són espanyols, amb matisos, òbviament, perquè qualsevol societat és plural. On hi ha conflicte nacional? On hi ha un nacionalisme alternatiu a l’estatal. I la prova que això comença a preocupar-los és que la dreta espanyola comença a parlar del País Valencià. No oblidem que som cinc milions de persones, la quarta autonomia més poblada, que aposta clarament –mira com ho diré de moderat– per la perifèria, i ja pot ser un desequilibri per a un centre que no oblidem com és. Espanya és un estat a mitjan camí entre França, a qui aspira a copiar, que s’ha imposat sobre les perifèries, i Bèlgica o Suïssa, que constitutivament han aconseguit dur a rang d’estat les diferències culturals. I per això genera tanta tensió política, perquè l’espanyolisme està insatisfet perquè no aconsegueix reduir el català (el basc i el gallec, també, però sobretot el català), com deia Fuster, al ‘reducte folklòric’. No ho aconsegueix i, per tant, es frustra. L’independentisme no ha aconseguit els objectius, tampoc. I per tant això hi ha una tensió que és difícil de saber com es desenvoluparà. En tota eixa articulació, el País Valencià hi té un rol important. Crec que tenim davant els fills dels blavers, dels qui en la transició s'enfrontaren a un plantejament modernitzador. Ara és un espanyolisme identitari més desacomplexat, menys regionalista —Quines perspectives penseu que poden tenir ara i aquí les relacions del País Valencià amb Catalunya? —En algunes coses poden competir econòmicament, com és el cas dels ports, però i tant que ens interessa aquesta relació, econòmicament i culturalment i políticament. També és veritat que el procés independentista (pel qual tinc un respecte absolut: crec que Catalunya ha de ser allò que els ciutadans de Catalunya vulguen ser) ens posava en una situació històrica nova: catalans i valencians sempre hem compartit el mateix estat. Albert Moncusí va estudiar el cas de la Cerdanya, i va veure que el fet que hi haja dos estats afecta: un estat és un agent molt important de socialització. Podria haver esdevingut, no ho sabem, un generador de distància. Siga com siga, l’eixida dels valencians cap a Europa passa pel Principat. Crec que, en general, les elits han sigut curtplacistes i curtes de mires, també en l’àmbit cultural. També passa a l’interior del País Valencià: les de València i Alacant no es miren. Hi ha poca perspectiva. I les elits de Barcelona, sempre hi ha excepcions, tenen també eixa curtedat de mires. Potser ha arribat el moment d’entendre que tots plegats perdrem en eixa fragmentació: que tenim uns interessos privatius legítims, però que una cultura minoritària no estiga coordinada és un desastre. —Parleu sovint de la necessitat d’un cert apoderament valencià, de recuperar l’autoestima. —En els processos de substitució lingüística, la importància no la té la llengua per ella mateixa sinó els parlants. I té lògica pensar que els parlants moltes vegades volen assumir la llengua perquè pensen que els pot fer viure millor. Hi hagué una part de valencians que passaren a parlar en castellà als fills perquè trobaven que era el millor per a ells. Nosaltres ens hem d’apoderar i mostrar que no, que al contrari, que els països petits funcionen bé, que la identitat i la obertura al món és una bona combinació. Ara m’ha vingut al cap Obrint Pas: triomfaren amb dolçaina i guitarra elèctrica. És possible. És possible saber català i que tinguem un altíssim coneixement d’anglès. I també de castellà. O de francès. O de xinès. Estem en un territori ben situat, que té possibilitats i certes perspectives. No se m’oblidarà mai un comentari que va fer un professor del meu departament, que no és espanyol, ni valencià, quan li vaig preguntar què feia ací, tenint en compte que al seu país els salaris són molt més alts. Em digué: ‘Vicent, la llum!’ No ho reduiré: no és el clima, és també una gastronomia, una sociabilitat. No cal ser xovinistes, però, caram, podem ser un país en què es visca bé: jo no aspire a més. Finlàndia, Eslovènia, Estònia… podem, sí, sí. —Cal corregir la desconnexió interna… —Tenim una gran diversitat, i és molt bo que ens conegam, que ens reconegam i que ens respectem. I ens coneixem poc, producte de l’acció de l’estat: jo, a l’escola, estudiava ‘los afluentes españoles’ i després he tingut problemes per a saber on era el puig Campana o Aitana, perquè em faltaven moltes referències. És important que vejam que som un país que pot funcionar i que pot funcionar bé. Sí, tenim un país que va crear Jaume I i els seus successors, i és producte d’una conjuntura, però fa que, efectivament, estiguem lluny geogràficament: un d’Oriola i un de Vinaròs estem lluny, i un d’Alacant està encara més lluny d’un de Girona, però malgrat tot hem de retrobar-nos i entendre’ns perquè tots plegats guanyarem. Pense. —Heu parlat de qualitat de vida i sovint ho feu amb referència a la cultura: treballar a l’Alfons el Magnànim per millorar la qualitat de vida de la gent, dieu. —És clar: és que el concepte de qualitat de vida inclou la cultura. Els tres llibres més venuts del Magnànim són en català i un és de poesia. Això vol dir que sí que hi ha interès per la cultura. No és el millor moment per a ella, però ens fa més lliures i ens millora la qualitat de vida. Sóc moderadament optimista. —Aquest èxit també parla bé de la societat valenciana, de fet. —Hi havia un mite, que una part dels mateixos valencianistes s’havien cregut, del qual parle en Societat Anònima, que és ‘l’orientalització dels valencians’ per banda de Madrid i el nacionalisme espanyol: se’ns havia considerat els més corruptes del planeta. Quasi tots els processos de corrupció que hi ha hagut al País Valencià, Gürtel inclòs, vénen de Madrid. I no s’ha utilitzat mai el terme ‘corrupció madrilenya’. Però ‘corrupció valenciana’, sí. Se’ns ha ‘orientalitzat’. És veritat que els valencians votaren allò que votaren, però també ho és que a la comunitat de Madrid hi continuen votant el mateix, i que al País Valencià els hem fet fora, els corruptes. Per tat, això de donar lliçons… El centre sempre es veu a ell mateix virtuós i la perifèria sempre és pecaminosa per a ell. Sempre. Però això és una visió que parteix del centre. Edward Said ho explica molt bé als seu llibre Orientalisme: interessa donar una visió dels altres per fer creure que són incapaços d’autogovernar-se. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —Llegeixo, encara no l’he acabat, Joan Garí: Sin dios y sin diablo. Escriu bé, el bandarra! No sempre estic d’acord amb ell però escriu molt bé. I l’últim que he llegit és Matar Joan Fuster, de Francesc Bayarri.

Summary: Vicent Flor: ‘El meu objectiu és que el Magnànim siga un “think tank” a favor del País Valencià’


El Tribunal Penal per a l’Antiga Iugoslàvia (TPII) informarà avui a la una del migdia de la sentència del judici a l’ex-líder serbo-bosnià Radovan Karadzic per crims de guerra, lesa humanitat i genocidi durant la guerra de Bòsnia (1992-1995). El TPII ha jutjat Karadzic per onze càrrecs de crims de guerra, crims de lesa humanitat i genocidi comesos durant la guerra de Bòsnia, com ara la matança de Srebrenica i el setge de Sarajevo. El judici, que va començar l’octubre del 2009, va quedar vist per a sentència l’octubre del 2014. Karadzik va ser capturat el 21 de juliol de 2008 prop de Belgrad. Feia dotze anys que el tribunal internacional n’havia ordenat la detenció. Al cap de pocs dies va ser transferit a l’Haia.

Summary: El Tribunal Penal per a l’Antiga Iugoslàvia dictarà avui sentència contra Karadzic


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha criticat que el jutge hagi enviat a judici l’ex-president Artur Mas i les ex-conselleres Joana Ortega i Irene Rigau per haver organitzat el procés participatiu del 9 de novembre. ‘Hem d’anar-nos-en com més aviat millor. Davant d’un estat així no podem durar gaire més’, ha exposat en la sessió de control al govern al parlament, en què ha conclòs que aquesta decisió de la justícia justifica la independència de Catalunya. El president ha criticat també les polèmiques converses entre el ministre d’Interior en funcions, Jorge Fernández Díaz, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC), Daniel de Alfonso, i ho ha considerat ‘un dels escàndols més greus de la democràcia’.

Summary: Puigdemont: ‘Hem d’anar-nos-en com més aviat millor’


En el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, vam veure dies enrere agents de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola declarant que la situació que van veure l’1-O i els dies anteriors i posteriors a Catalunya els recordava els anys de violència al País Basc, que havien tingut por i que estaven corpresos per les mirades d’odi. En canvi, avui el magistrat Manuel Marchena ha impedit a un testimoni proposat per la defensa de Jordi Cuixart, la filòsofa Marina Garcés, d’expressar la sensació que va tenir l’1-O, arran de la violència policíaca. No l’ha deixada parlar de la por, i també l’ha tallada quan volia explicar que estava ‘al·lucinada’ per les escenes de violència. ‘Les valoracions personals no tenen gens d’interès, ha de prescindir-ne encara que li encantaria esplaiar-se’, li ha dit. A més, li ha prohibit de disposar d’un full amb notes orientatives, cosa que sí que havia permès a desenes de testimonis anteriorment. L’actitud de Marchena amb Garcés ha estat tothora de menyspreu, amb comentaris ofensius, carregats de cinisme, com quan li retreia que expliqués que la matinada de l’1-O havia tingut unes dècimes de febre, etzibant-li que les seves dècimes no importaven a ningú, per més que tinguessin un propòsit: explicar que això li havia impedit d’anar de matinada a algun dels col·legis del referèndum. L’advocat Benet Salellas ha protestat unes quantes vegades, i ha recordat que el tribunal sí que havia acceptat ‘les percepcions dels testimonis de l’1-O quan eren agents de la policia’. Salellas ha denunciat una vulneració de drets fonamentals continuada. Finalment, per causa dels impediments de Marchena, ha renunciat a fer més preguntes. ‘Molt millor’, ha reblat Marchena.

Summary: Marchena boicota i menysprea Marina Garcés, testimoni de Cuixart al Suprem


Benoît Biteau (1967) és un eurodiputat dels Verds nascut a França. Enginyer agrònom, pagès fill de pagesos, és autor de Paysan résistant! (2018), llibre on explica el seu projecte d’agricultura ecològica. Aquest activista forma part de la plataforma Catalunya- UE d’eurodiputats en suport dels presos polítics i exiliats catalans. I en ple debat dins el Grup Verd-ALE sobre si acceptar-hi o no Puigdemont i Comín, Biteau visitarà demà Junqueras, Romeva, i la resta de presoners a la presó dels Lledoners. En aquesta entrevista explica que la visita servirà per a traslladar al grup dels Verds els arguments que rebi de Romeva i Junqueras sobre aquest afer. El partit de Junqueras i Romeva (ERC) ja ha manifestat que vol que tots dos formin part del grup Verds-ALE. Biteau és dels que la setmana passada va rebre públicament Puigdemont i Comín en una conferència de premsa pública. En aquesta entrevista es mostra empàtic i caut alhora. —La setmana passada vau estar a la conferència de premsa donant la benvinguda a Carles Puigdemont i Toni Comin. —Tan bon punt vaig entrar al Parlament Europeu, em vaig incorporar a la plataforma de diàleg entre la UE i Catalunya. Aquest grup de diputats, constituït el novembre del 2017, considera que la qüestió catalana és una qüestió política i no judicial. Comparteixo totalment aquest punt de vista. La UE ha de permetre que les parts dialoguin i trobin una solució concertada. Pel que fa a Carles Puigdemont i Toni Comin, són diputats de ple dret i poden representar els electors que els van elegir. És una cosa bona. —Demà sereu a Catalunya per a visitar els presos polítics. Què n’espereu, de la visita? —Seré a Barcelona demà i divendres per conèixer els presos catalans i, en concret, Oriol Junqueras, que és, segons la decisió del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, membre del ple europeu. L’Oriol és, per tant, un dels meus companys. També em servirà per a conèixer Raül Romeva, que ha estat diputat durant deu anys, a més dels altres presos. És un gest de solidaritat cap a les dones i els homes que fa més de dos anys que són a la presó per una raó política. La decisió del president del Parlament Europeu, David Sassoli, de no reconèixer Oriol Junqueras com a membre del parlament és un abús de poder. Aquesta decisió no és seva. La immunitat parlamentària pretén protegir el parlament com a institució, de manera que cap estat no hi pugui fer pressió arrestant-ne o perseguint-ne els membres. Sassoli va cedir a la pressió política girant cua. La comissió d’afers jurídics del Parlament Europeu haurà de dictaminar sobre l’aixecament de la immunitat parlamentària dels senyors Puidgemont i Comín. Veurem quina posició tindran i després com votarà el parlament en sessió plenària. Amb tot, estic fermament convençut que si el parlament continua per aquest camí de no respectar ni l’expressió democràtica a Catalunya ni la decisió del Tribunal de Justícia Europeu, això marcarà un precedent, i no serà un signe tranquil·litzador en aquesta Europa on la democràcia, de vegades, vacil·la sobre règims com més va més inestables. Tanmateix, la Unió Europea hauria d’assumir totalment la funció de garantir la solidesa de la democràcia al continent. Aquest no és el senyal que va enviar el president del Parlament Europeu quan desautoritzà la decisió del Tribunal de Justícia Europeu. Els Verds europeus, dividits per l’entrada de Puigdemont i Comín —Sou diputat dels Verds. Puigdemont i Comín han sol·licitat d’entrar al Grup Verds-ALE. Ho veuríeu bé? Hi caben? S’han d’acceptar? Per què? —Teniu raó, hi ha un debat al grup Verd-ALE. Els senyors Puigdemont i Comín han estat acceptats com a membres de l’Aliança Lliure Europea, que és un grup polític que manté una aliança de llarga durada amb els Verds en l’àmbit europeu. Diana Riba, la meva companya, membre d’ALE, és partidària de la inclusió d’aquests dos nous membres, i també és el cas de François Alfonsi. —Alguns altres diputats dels Verds han expressat dubtes sobre els senyors Puigdemont i Comín. I vós? —Entenc que en alguns països europeus les diferències polítiques poden ser significatives entre els partits verds i els moviments regionalistes. Per la meva banda, vull abordar aquests problemes directament amb Oriol Junqueras, que va ser diputat al Parlament Europeu fins el 2012, i Raül Romeva, que va ser-hi fins el 2014. Quan torni, podré aportar les opinions de Junqueras i Romeva. Vull compartir-les amb el grup dels Verds per ampliar la nostra reflexió.

Summary: Benoît Biteau: ‘La decisió de Sassoli de no reconèixer Junqueras és un abús de poder’


Ernest Maragall, candidat d’Esquerra a les eleccions de Barcelona, ha descartat novament la unitat independentista abans de les eleccions municipals del maig vinent. L’ex-conseller contesta d’aquesta manera a la petició feta ahir durant el Congrés Constituent de la Crida. Maragall ha suggerit que aquesta unitat s’ha de cercar després dels comicis. Maragall diu que no és la seva feina solucionar el problema d’unitat del centredreta català. En declaracions a la premsa, Maragall ha rebutjat de nou fer una llista unitària de les forces independentistes de cara a les eleccions municipals perquè ‘amb uniformitat la ciutat hi perdria’. ‘Cadascú que treballi al màxim pel seu projecte de ciutat i, a partir de les eleccions, entendre’ns en profunditat en el terreny de la unitat d’acció per l’avenç de la República’, ha dit. ‘El que s’expressa és una certa evidència que hi ha un problema d’unitat no resolta en el camp del centredreta català, i la projecten per veure si algú els ajuda, els fa la feina, els salva. I és obvi que la nostra feina i responsabilitat no és aquesta’, ha assenyalat. Segons el candidat d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, ‘la ciutat té dret a rebre propostes, criteris i posicions diverses’ sobre temes clau com l’habitatge, la gestió del turisme, el transport públic o la seguretat. Maragall ha ironitzat sobre que ‘el problema d’unitat estratègica de país depengui només el que passi a la llista de Barcelona’, cosa que, des del seu punt de vista, ‘sembla una mica peculiar’. ‘Demanaria al senyor Torra, a la senyora Artadi i al senyor Puigdemont que tractin d’arribar a acords d’unitat estratègica de país, que ho facin amb ERC’, ha dit Maragall.

Summary: Maragall rebutja l’oferiment d’unitat de la Crida


La fiscalia provincial de Barcelona s’ha oposat a un permís de setanta-dues hores per a Jordi Cuixart perquè ho considera ‘prematur’ ‘no hi ha una assumpció veritable’ del delicte de sedició per part seva. El ministeri públic ho considera ‘imprescindible’ perquè el president d’Òmnium Cultural obtingui el permís. També hi afegeix que el temps de compliment de condemna és massa ‘escàs’ perquè el pres polític s’hagi ‘rehabilitat’. El text de la fiscalia argumenta que ‘la percepció de l’intern que els fets no van ser violents és contrària als fets declarats provats’. I afegeix que ‘pot ser que l’intern reconegui els fets recollits en la sentència i n’assumeixi les conseqüències, però en fa la seva pròpia interpretació i no considera que siguin un delicte, perquè l’existència d’aquesta anomenada “llei superior” justifica la seva actuació, i per tant nega l’estat de dret.’ També es refereix a les declaracions de Cuixart durant el judici: ‘ho tornarem a fer’. Prematur, injustificat perquè no hi ha penediment, i improcedent. Els tres motius que dóna la fiscalia per explicar la seva oposició al permís de 72 hores sol.licitat per @jcuixart pic.twitter.com/thRe0KUkCg — Marta Viladot Santaló (@mviladots) January 31, 2020 Òmnium Cultural ha denunciat que la fiscalia vulnera els drets fonamentals Cuixart i ha dit que ‘no s’ha de penedir de res’ perquè ‘no ha comès cap delicte’. El vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, ha lamentat que els poders de l’estat espanyol continuïn ‘utilitzant la repressió política per aplicar venjança’. En aquest sentit, Òmnium entén que la postura del fiscal ‘evidencia’ que Cuixart és ‘un pres polític en el marc d’una causa eminentment política’. L’entitat també ha acusat la Fiscalia de mostrar un posicionament ‘polític i parcial envers la causa catalana’. Mauri ha afegit que aquesta postura ‘va en la tònica’ de la que va mantenir durant el judici al Tribunal Suprem espanyol, i l’ha acusat de tenir la ‘voluntat’ d’utilitzar ‘tots els mecanismes, fins i tot els antidemocràtics, per seguir vulnerant drets fonamentals’. Òmnium avisa que Cuixart seguirà ferm en la defensa dels seus drets penitenciaris. Així mateix, l’entitat reitera la petició d’alliberament immediat de tots els presos polítics, ‘com també ho demanen les principals i més prestigioses organitzacions internacionals de defensa de drets humans’.

Summary: La fiscalia s’oposa a un nou permís penitenciari per a Jordi Cuixart per ‘absència de penediment’


Funcionaris del Parlament Europeu hi han impedit l’accés a Carles Puigdemont i Toni Comín quan hi anaven a recollir la credencial d’eurodiputats. Ho han denunciat ells mateixos a Brussel·les. Puigdemont ha explicat que l’ordre de vetar-los l’entrada l’ha donat el secretari general de la cambra, Klaus Welle i que l’argument és que l’estat espanyol no ha comunicat oficialment la llista de diputats escollits. ‘Hem vist que hi havia una llista de tots els eurodiputats escollits i que hi havia tres noms marcats amb una trama de color gris: el d’Oriol Junqueras, el de Toni Comín i el meu’, ha dit. ‘Ens han dit que no ens podien donar explicacions de, si l’argument era que no hi havia la llista oficial, per què altres eurodiputats sí que han pogut fer aquests tràmits. Naturalment, estem iniciant tots els tràmits legals per a denunciar aquesta greu violació de drets fonamentals’. ‘Espero que el Parlament Europeu no segueixi la senda marcada per les autoritats espanyoles i no s’estengui al cor de les institucions europees aquest costum de violar drets fonamentals’, ha alertat Puigdemont, que ha explicat que ‘avui mateix’ Welle ‘rebrà un burofax’ seu i que el president de la cambra, Antonio Tajani, també ‘rebrà un requeriment’. ‘Exigirem totes les responsabilitats legals davant d’aquesta gravíssima discriminació’, ha denunciat. Així, ha reclamat que tots ‘han de tenir els mateixos requisits per accedir a la condició d’eurodiputats’. ‘És un joc brut, han intentat fer una jugada com la junta electoral central’, ha dit, convençut que aquesta ‘també la perdran’. El periodista de Libération Jean Quatremer, així com l’eurodiputada portuguesa Ana Gomes han denunciat la decisió. ‘El Parlament Europeu acaba de negar l’accés a Puigdemont i Comin, elegits per a les eleccions europees. Argument: no van jurar la constitució espanyola. Però cap dels espanyols elegits han prestat jurament! Un atac sense precedents a la democràcia: el Parlament Europeu es comporta com un suplent de l’estat espanyol’, ha dit el periodista. Gomes ha titllat de ‘vergonya’ la decisió. Urgent: le Parlement européen vient de refuser l’accès aux indépendantistes catalans @KRLS et Tony Comin, pourtant élus aux européennes. Argument : ils n’ont pas prêté serment sur la constitution espagnole. Mais aucun des élus espagnols n’a prêté serment! Le PPE en action! — Jean Quatremer (@quatremer) May 29, 2019 La décision n’a pu être prise que par @EP_President (Antonio Tajani) et par Klaus Welle, le tout puissant secrétaire général (Allemagne, CDU) du Parlement. Une atteinte sans précédent à la démocratie: le Parlement européen se comporte comme un supplétif de l’Etat espagnol. — Jean Quatremer (@quatremer) May 29, 2019 What a shame!!! Just met several elected MEPs from #Spain / #Catalunya at the #EP entrance, waiting for lifting of stupid and illegal orders to prevent elected MEP Puigdemont from entering. — Ana Gomes, MEP (@AnaGomesMEP) May 29, 2019 Fonts del Parlament Europeu han confirmat que els nous diputats poden obtenir una acreditació provisional per poder entrar-hi ‘mentre no arriben les comunicacions oficials dels estats membres’ amb la llista definitiva d’eurodiputats. Amb tot, asseguren que es reserven el dret de ‘no concedir cap facilitat fins a assegurar-se que la persona ha obtingut l’acta de diputat’. Eurodiputats com José Ramón Bauzá, de Ciutadans, que tampoc no han jurat la constitució espanyola, sí que han pogut obtenir l’acreditació. L’eurodiputada electa d’ERC Diana Riba sí que ha pogut entrar a l’eurocambra, si bé no ha fet els tràmits encara per pròpia voluntat. Voici un député espagnol qui a obtenu son accréditation parlementaire sans avoir prêté serment sur la constitution espagnole. Comme @KRLS https://t.co/PROwRLxKD0 — Jean Quatremer (@quatremer) May 29, 2019 Posteriorment, PP, Cs i PSOE han demanat al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, que suspengui tots els permisos temporals als eurodiputats electes de l’estat espanyol per a evitar que Puigdemont i Comín puguin entrar a la cambra i tinguin una credencial sense haver recollit l’acta a Madrid, segons ha pogut saber l’agència ACN. Els tres partits han escrit una carta conjunta a Tajani argumentant que a l’estat espanyol encara no hi ha ‘llistat oficial’ de diputats electes i que ‘no es pot acreditar cap diputat abans de recollir l’acta a Madrid’. PP, Cs i PSOE han demanat que se suspengui aquesta possibilitat per a tothom en adonar-se que amb l’acreditació temporal Puigdemont o Comín podrien entrar a la cambra. De fet, han demanat que es revoquin les acreditacions que ja s’hagin tramitat.

Summary: Funcionaris del Parlament Europeu hi impedeixen l’accés a Puigdemont i Comín


L’estat de Chuuk ha ajornat el referèndum per a decidir si s’independitza dels Estats Federats de Micronèsia. La votació s’havia de fer aquest mes de març, però ara és previst per al 2022. El principal dirigent independentista, Sabino Asor, ha afirmat que donaria més temps a Micronèsia perquè corregeixi ‘algunes de les deficiències’. En els darrers mesos, el moviment independentista debat sobre quins mecanismes legals pot utilitzar per a deixar la federació. En aquesta votació, la relació amb els Estats Units d’Amèrica hi influirà de manera important. Molt a prop hi ha la base de Guam, un territori nord-americà amb força aèria i bases navals i la ubicació estratègica al Pacífic, havien creat preocupació per si el nou estat independent s’aproximés políticament a la Xina. Actualment, la Micronèsia manté un acord internacional (Compacte d’Associació Lliure), gràcies al qual els ciutadans poden viure, treballar i estudiar a qualsevol part dels EUA sense visat i, a canvi, els nord-americans tenen accés a la terra, l’espai aeri i la mar per a finalitats militars. L’acord també inclou transferències directes de pressupost del valor d’una quarta part del PIB dels Estats Federats de Micronèsia, però s’acabaran el 2023. El govern de la Federació considera que el referèndum és inconstitucional, però la comissió judicial de Chuuk afirma que és legal d’acord amb la llei internacional, basant-se en la resolució de l’ONU sobre Kossove. En cas de victòria del sí, no establarien en cap cas la república abans del 2025.

Summary: Chuuk ajorna el referèndum per a independitzar-se de la Micronèsia


La Generalitat de Catalunya ha rectificat i ha acordat avui la suspensió de totes les obres públiques en curs durant la vigència de l’estat d’alarma. L’executiu vol ‘afavorir el màxim compliment de les mesures aprovades’ contra la Covid-19 i ‘garantir la seguretat i la protecció dels treballadors de la construcció’. Queden excloses les obres qualificades d’emergència, bàsiques o estratègiques, o estrictament necessàries per a l’adequat funcionament de l’administració. La suspensió té efectes l’endemà de la publicació en el DOGC sense que calgui notificar directament el contractista. Tanmateix, el text insta al contractista a realitzar les actuacions oportunes que garanteixin la conservació i seguretat de les obres. Ahir, el govern va assegurar que no podia suspendre les obres públiques perquè ho havia de demanar el contractista. En el consell executiu extraordinari d’avui, el govern s’ha emparat en l’article 208.1 de la Llei 9/2017 de Contractes del Sector Públic, amb els efectes que inclou pel que fa al règim d’indemnitzacions, que permet acordar la suspensió dels contractes públics a banda del que preveu específicament i com a mesura extraordinària el reial decret llei 8/2020, de 17 de març. Finalment, el que es preveu en aquest acord no serà d’aplicació per a les obres que ja es van suspendre a petició dels mateixos contractistes, en el marc decret llei 7/2020, de 17 de març, de mesures urgents en matèria de contractació pública, de salut i gestió de residus sanitaris, de transparència, de transport públic i en matèria tributària i econòmica, modificat pel cecret llei 8/2020, de 24 de març.

Summary: El govern català rectifica i suspèn ara els contractes d’obres públiques que no siguin ‘d’emergència, bàsics o estratègics’


MADRID, 8 (EUROPA PRESS) Més de 500 agents i funcionaris de l’Agència Tributària espanyola estan escorcollant des del dijous 110 societats propietàries de 87 discoteques i pubs de gran mida en una macrooperació contra el frau fiscal i les vendes en negre. El conjunt de les societats inspeccionades representen més del 20% de la facturació del sector de l’oci nocturn a l’estat espanyol. La majoria dels locals es troben al País Valencià (20) i el Principat (16), però també n’hi ha 4 a les Illes. Dos d’ells són les famoses discoteques Privilege i Space d’Eivissa. L’operació, anomenada ‘Chopin’, és la més important que ha coordinat l’agència contra el frau fiscal i l’economia submergida. Els escorcolls es van iniciar a primera hora de dijous, durant el tancament dels locals d’oci nocturn, i continuaran al llarg d’aquest divendres. Es tracta d’una operació de caràcter administratiu que no implica detencions i amb la qual comença el procés d’inspecció pròpiament dit, del qual podran derivar-se o no detencions posteriors. De moment, s’han obert inspeccions sobre 14 persones físiques vinculades amb aquestes empreses. Fruit d’aquests escorcolls, els funcionaris de l’Agència Tributària espanyola, que van començar les primeres tasques d’investigació a principis d’any, han trobat programaris de doble ús, que permeten ocultar part dels ingressos percebuts i portar una comptabilitat paral·lela, així com grans quantitats de diners negres. El dispositiu d’entrada i escorcoll a les discoteques, pubs i oficines intervingudes ha requerit el desplegament de més de 500 agents, incloent-hi inspectors i personal de les Unitats d’Auditoria Informàtica i de Vigilància Duanera, amb el suport d’efectius policials.

Summary: Escorcollen 87 discoteques i pubs en una macrooperació contra el frau fiscal


Operació llampec per evitar la desaparició del CF Reus. L’empresa nord-americana US Real State Investment ha comprat el club a l’actual propietari, Joan Oliver, i s’ha fet càrrec del deute de cinc milions d’euros. D’altra banda, Russel Platt i Clifton Onolfo, els dos propietaris del grup, s’han compromès a invertir en l’ampliació de capital de l’equip per tal de millorar el límit salarial i ampliar la nòmina de jugadors. La venda, tanmateix, encara l’ha de validar la Lliga. 📄 OFFICIAL STATEMENT (21/01/2019) 👉🏻 https://t.co/RhVsn3udFu#CFReus 🔴⚫ pic.twitter.com/FVq4VxaybI — CF Reus ⚽ (@cfreusdeportiu) January 21, 2019 De fet, l’organisme va ajornar de manera indefinida tots els partits del Reus fins a final de temporada per tal d’evitar ‘adulteracions’ en la competició si el club acabava desapareixent. Els empresaris nord-americans tenen la intenció de reformar l’estadi i construir un centre comercial al costat.

Summary: US Real State Investment compra el CF Reus


Els resultats oficials de les eleccions locals celebrades a Turquia han donat al candidat de l’opositor Partit Republicà del Poble (CHP) la batllia d’Ankara, la capital del país, amb un 50,9% de vots, una vegada escrutat el 99,82% dels sufragis. Així, el candidat del CHP, Mansu Yavas, s’imposaria al candidat del partit Justícia i Desenvolupament (AKP), Mehmet Ozhaseki, malgrat els advertiments del president turc, Recep Tayyip Erdogan, qui va dir en campanya electoral que hi hauria ‘conseqüències’ per als ciutadans de la capital si no elegien el seu candidat. En la ciutat més poblada de l’estat, Istanbul, el candidat del CHP, Ekrem Imamoglu, s’ha imposat amb un 48,78% dels vots al candidat de l’AKP, Binali Yildirim, que obtè el 48,51% amb 99,78% escrutat. El CHP també s’ha imposat a Esmirna, tercera ciutat del país, amb Tunc Soyer, qui hauria aconseguit un 58,06% de vots una vegada escrutat el 99,81 per cent de sufragis. El candidat de l’AKP, Nihat Zeybekci, ha aconseguit un 38,67% de suport. A nivell general, l’AKP ha estat la formació més votada en aquestes municipals amb un 51,63% de vots, enfront del 37,55% obtingut pel CHP, segons dades corresponents al 99,82% de l’escrutini total. També cal destacar que el Partit Democràtic dels Pobles (HDP), prokurd, ha estat una vegada més la formació més votada al sud-est de Turquia, de majoria kurda, amb feus com Diyarbakir, on el HDP ha aconseguit gairebé el 63% dels vots.

Summary: El partit d’Erdogan perd el control de les batllies d’Ankara i d’Istanbul


Minut 17.14 del partit de futbol que enfronta el Barça i el Reial Madrid al Camp Nou. Sobre la gespa corre la pilota i a la graderia els afeccionats esclaten amb crits de ‘llibertat’ i ‘independència’ mentre exhibeixen globus grocs. Alguns han acabat sobre la gespa. Vegeu-ne ací un recull fotogràfic: És una acció organitzada pel CDR del FC Barcelona i el CDR de les Corts, que van demanar als seguidors d’aprofitar l’atenció mediàtica internacional per mostrar la indignació omplint les grades de globus grocs. Vegeu ací el comunicat convocant l’acció: pic.twitter.com/GCfTDaQgOT — CDR Barça (@Cdrfcb) October 26, 2018 A banda, alguns afeccionats també han penjat una pancarta amb el lema en anglès ‘Tan sols les dictadures empresonen líders polítics pacífics’. Vegeu-la ací:

Summary: El Camp Nou s’omple de globus grocs en el minut 17.14


Una avaria en el sistema de senyalització en sentit nord entre les estacions de Renfe de Sants i Passeig de Gràcia (Barcelona) ha obligat a la companyia a interrompre la circulació de trens des de les 7 del matí i durant vint-i-cinc minuts, i ha provocat retards a les línies R2 sud, R11, R13, R14, R15 i R16. Fonts de la companyia han informat que tècnics d’Adif han solucionat la incidència poc abans de dos quarts de 8 del matí i les línies afectades han començat a recuperar les freqüències i els horaris habituals.

Summary: Retards de més de trenta minuts a les línies R2, R11, R13, R14, R15 i R16 del Principat


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha assegurat que el govern espanyol de Pedro Sánchez aplicarà l’article 155 a Catalunya si ho creu necessari. ‘Si es produeix un trencament amb la legalitat, el govern d’Espanya està obligat a contemplar i aplicar si arriba el cas les mesures que permeten el retorn a la normalitat’, ha resumit durant una intervenció en un esmorzar informatiu del Fòrum Europa. Iceta ha afirmat que ‘fora de la llei només hi ha el desastre‘ i ha advertit que ‘qualsevol govern d’Espanya actuarà’ si la Generalitat actua fora de la llei. No obstant això, ha considerat que ‘ara mateix no’ hi ha les condicions necessàries per intervenir l’autogovern. Així mateix, ha advertit l’executiu de Quim Torra que ‘s’estan generant falses expectatives’ sobre la resolució del procés independentista: ‘Ni hi haurà amnistia ni hi haurà autodeterminació‘. Iceta també ha opinat sobre la moció de censura que Ciutadans ha presentat contra Torra i l’ha titllat de ‘molt equivocada’. ‘Presentar una moció de censura per perdre-la és consolidar el president Quim Torra i no participarem d’aquest joc’, ha dit, alhora que ha rebutjat encapçalar-ne una com li ho va proposar el PPC. Per al líder socialista, que el partit taronja hagi apostat per la moció de censura ara només respon al fet que ‘té males enquestes i vol promocionar la seva candidata’, Lorena Roldán. És per això que ha subratllat que dilluns –quan tindrà lloc el ple al Parlament– ‘es decideix si la presidenta ha de ser Lorena Roldán’, no si se censura Torra.

Summary: Iceta també amenaça amb el 155: ‘No hi haurà ni amnistia ni autodeterminació’


La defensa de Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, ha mostrat el ‘ferm convenciment’ que la Junta de tractament hauria de classificar-los dins del tercer grau penitenciari en l’informe que han de presentar demà. Amb tot, la decisió final és de la Secretaria de mesures penals del Departament de Justícia, que hauria de validar el posicionament. Decisió imminent sobre la situació dels presos polítics condemnats pel Suprem Segons que argumenta la defensa en un comunicat, els tres presos polítics compleixen les circumstàncies personals necessàries per a assolir el tercer grau: ‘entorn social que els acull, possibilitat de trobar feina, no perillositat en la mesura que no han actuat amb violència (com de fet ha manifestat el mateix Tribunal Suprem no condemnant-los per rebel·lió), sense risc de reincidència (el Tribunal Suprem també ha argumentat que la inhabilitació no els permet “tornar a delinquir”) i sense cap responsabilitat civil subsidiària imposada i pendent de pagament (que és l’argument habitual que es fa servir per denegar tercers graus)’. A més, remarquen que tant la defensa com els presos polítics han mantingut un ‘escrupolós respecte envers la tasca dels professionals dels centres penitenciaris que han d’emetre els preceptius informes’ i lamenten els articles que diuen que estarien conformes amb el segon grau.

Summary: La defensa de Sànchez, Rull i Turull demana que els donin el tercer grau


El govern de Turquia ha assegurat avui que s’està preparant intensament per a la seva futura operació militar contra la milícia kurda de les Unitats de Protecció Popular (YPG) a Síria, enmig de les tensions diplomàtiques amb els Estats Units sobre aquest punt. ‘Tenim Manbij i la riba oriental de l’Eufrates per davant. S’han fet els plans necessaris sobre això. La nostra preparació continua amb intensitat ‘, ha dit el ministre de defensa turc, Hulusi Akar. Així, ha recalcat que Turquia està decidit a eliminar el terrorisme, allà on estigui, abans d’afegir que l’únic objectiu de les operacions seran les YPG, la milícia kurda del Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), i Estat Islàmic. L’exèrcit turc ha enviat durant la jornada reforços a la província de Hatay (sud), situada a la frontera amb la província siriana d’Idlib, controlada pels rebels. Segons Anatòlia, el comboi militar ha arribat a la regió de Yayladagi, des d’on ha traslladat unitats cap a la frontera. Els preparatius per a l’ofensiva turca – que seria tindria el suport de grups rebels sirians aliats d’Ankara – s’han accelerat després que els Estats Units anunciés que retirarà els seus militars desplegats al país àrab. Aquesta setmana, l’assessor de Seguretat Nacional de la Casa Blanca, John Bolton, ha reclamat a Turquia que no ataqui a les YPG – principals integrants de les Forces Democràtiques sirianes (FDS), que tenen el suport de Washington – després de la retirada de les tropes nord-americanes. Crítiques de Turquia als EUA En resposta, el president turc, Recep Tayyip Erdogan, ha criticat a Bolton i ha dit que era ‘impossible acceptar el seu missatge’. ‘Les afirmacions que Turquia ataca els kurds a Síria són deshonroses, lletges, vulgars i difamatòries ‘, ha afegit. ‘Per Turquia, no hi ha diferència entre el PKK, les YPG, el PYD (el braç polític de les YPG) i Estat Islàmic’, ha recalcat el mandatari. El govern de Turquia ja va criticar el 4 de gener al secretari d’Estat dels Estats Units, Mike Pompeo, per dir que Washington s’asseguraria que Ankara no massacra als kurds de Síria un cop es retirin del país les tropes nord-americanes. El president dels Estats Units, Donald Trump, no ha donat un calendari per a la retirada del país àrab, que va anunciar al desembre en contra de les recomanacions de la seva cúpula de seguretat i sense consultar al congrés o als aliats de la coalició internacional que encapçala els Estats Units. La decisió va portar a dimitir el secretari de Defensa, James Mattis. Ankara considera a les YPG com un grup vinculat al PKK, al qual cataloga d’organització terrorista. Turquia ha dut a terme diverses ofensives amb el suport de rebels sirians contra els milicians kurds al país àrab.

Summary: Turquia assegura que es prepara intensament per a una operació militar contra les milícies kurdes a Síria


El govern ha aprovat, a proposta del titular de Finances, Eric Jover, de començar el procediment de sol·licitud d’adhesió d’Andorra al Fons Monetari Internacional (FMI). El ministre ja ha adreçat una carta a aquesta institució. Aquest procés, que habitualment dura un any, requerirà la feina conjunta dels equips tècnics de l’FMI i del govern d’Andorra. Aquesta feina ha de servir, per exemple, per a fixar la quota corresponent a Andorra o el conjunt de dades estatístiques que haurà de facilitar. Actualment, només cinc països membres de l’ONU no són membres de l’FMI. L’adhesió permetrà de millorar la reputació i homologació internacional del Principat, l’accés a assistència tècnica i formació –per exemple, en qüestions financeres o estadístiques– i la possibilitat de rebre finançament en cas de necessitat. El Principat fa anys que manté relacions amb l’FMI, però els contactes es van intensificar i accelerar per diversos factors: el dictamen, a la fi de la darrera legislatura, de la comissió especial de vigilància i prevenció de risc per a l’estabilitat financera del Consell General; i les recomanacions tant del Parlament Europeu en relació amb l’acord d’associació que es negocia entre Andorra i la UE, com de les agències de ràting.

Summary: Andorra comença el procés d’adhesió a l’FMI


Tradicionalment, entenem la paraula ‘refugi’ en el sentit d’oferir protecció, lloc on es pot trobar seguretat, que ens ofereix aixopluc. Però més enllà de l’espai físic, des de l’Edat Mitjana el terme també s’aplica a elements immaterials, que contenen la idea de lloc interior, de meditació, d’espiritualitat. I, alhora també d’aïllament. ‘Refugi’ és doncs un terme polisèmic, material i immaterial, que permet desenvolupar el concepte. Aquest dijous passat, l’Observatori del Paisatge de Catalunya es va fer seu el terme i en va construir un seminari amb el títol ‘Paisatges refugi’. La jornada es va celebrar a la Colònia Güell de Santa Coloma de Cervelló i va comptar amb la participació de geògrafs, arquitectes, filòsofs, historiadors de l’art, artistes i fins i tot una monja anacoreta. El nivell de les ponències va ser molt alt i el resultat va permetre analitzar aspectes socials, culturals, econòmics, tecnològics, ideològics.., de l’època que vivim. El director de l’Observatori del Paisatge, Pere Sala, explicava d’entrada el propòsit d’aquesta aproximació al paisatge tan singular i alhora tan necessària per a la qualitat de vida de les persones. Perquè un dels aspectes fonamentals que persegueixen aquests seminaris és interrogar-se i aprofundir sobre el paper que té el paisatge en la societat d’avui i el que pot jugar, sempre a favor de les persones. De manera que el plantejament inicial era aquest: En un món cansat i accelerat, on el soroll és sempre present i el silenci absent, cada vegada són més les persones que busquen un paisatge en què es puguin retrobar a si mateixes o a través del qual, simplement, es puguin evadir de la pressió amb què viuen. Hi ha qui el troba a la natura (al bosc, a la muntanya, davant del mar…), i en aquesta tessitura reapareix el mite de la cabanya; però també hi ha qui és capaç de trobar aquest paisatge en llocs quotidians, en mig de la ciutat (un mirador, un banc, un parc…). Pere Sala va parlar de la necessitat d’integrar aquests indrets a les polítiques públiques, perquè la demanda de la gent per vincular-se amb aquests paisatges no deixarà d’anar a més. Aquesta necessitat es percep de moltes maneres, una de les quals és, tal com va explicar el primer ponent, Joan Nogué, catedràtic de geografia humana de la Universitat de Girona i exdirector de l’Observatori del Paisatge, quan va recordar la quantitat de llibres que s’editen i es reediten al voltant d’aquesta temàtica: la recuperació de clàssics com Thoreau i el seu Walden o Pensamientos desde mi cabaña de Kamo No Chomei. Alhora, també s’editen nous assajos contemporanis, com ara Notas sobre la cabaña de Gilles Tiberghien, en una edició de Federico L. Silvestre. Precisament, aquest llibre va ser el punt de partida per imaginar el seminari i tant Tiberghien com Silvestre van participar-hi. Joan Nogué va expressar el convenciment que alguna cosa passa: ‘Ho veiem en altres àmbits com l’increment de l’oci i el turisme vinculats amb la natura (turisme rural, passejos pel bosc…). L’interès i demanda de la gent també ha generat una oportunitat de negoci, tot i que massa sovint aquestes experiències són un artifici, un simulacre (aquest seria un altre tema per parlar, però en el qual no entraré), però és un fet que demostra que existeix una demanda per viure aquestes experiències’. I va assegurar: ‘Els paisatges refugi no deixaran de buscar-se’. Nogué va apuntar: ‘L’entorn condiciona, però no determina. Per això també podem trobar refugi en paisatges metropolitans, fet que permet evitar que sigui una experiència elitista. Amb tot, cercar el silenci és certament un recurs limitat. Costa trobar espais sonors sense estridències. Sovint el que aconseguim és albirar el silenci (en la ciutat, alguns carrerons, algunes esglésies quan no hi ha ofici…). Es comencen a fer espais de silenci i en aquest sentit cal recordar la sala de reflexió que va dissenyar el pintor Antoni Tàpies dins de la Universitat Pompeu Fabra, un espai de silenci i reflexió.’ Tot seguit va recordar que els espais de silenci també són espais interiors, de contemplació, de conèixer-se millor a un mateix. Els novíssims neorurals Joan Nogués va aprofundir en un dels fenòmens que es dóna en aquesta època que vivim, que té a veure amb la recerca d’un paisatge refugi i és el nou neoruralisme, amb nous tipus i models d’assentaments, gràcies a les noves tecnologies. Estem davant d’una nova territorialitat, de revisió del treball i del capital. Però Nogué es va centrar en el concepte de neorural clàssic: gent jove que abandona la ciutat per engegar un projecte alternatiu, que requereix d’un entorn especial, el que anomenem paisatge refugi. El moviment neorural va néixer fa cinquanta anys i avui és vigent tot i que es mostra diferent, perquè d’aleshores ençà ha canviat el context social, econòmic i cultural. Internet permet el treball a distància i la xarxa de carreteres i transport s’ha ampliat, de tal manera que la connexió encongeix el territori i aquests nous neorurals no han de renunciar tampoc als elements interessants de les ciutats. És un moviment vinculat a l’agricultura ecològica, el Km 0, qüestions ambientals, d’identitat territorial, qualitat de vida i salut. El moviment va lligat també a nous valors: cooperatives d’intercanvi, moneda social, bancs del temps. Prioritzen els valors de l’ús. I són persones que tenen una noció de paisatge basada en el bé comú, un camí nou entre allò que és privat i el que és públic. Paisatges refugi en àrees metropolitanes. El cas d’Oporto Teresa Andresen, arquitecta paisatgista portuguesa, degana de l’arquitectura del paisatge al seu país, va explicar un projecte ambiciós que coordina i fa quinze anys que es va iniciar: un projecte sobre els espais no edificats en àrees metropolitanes, que va permès impulsar onze parcs de deferents tipologies, que es troben al voltant de la ciutat d’Oporto. El més proper, el Parc das Serras do Porto, a dotze quilòmetres de l’ajuntament. Per això ella diu que cal parlar de moviment neorural però també de moviment neourbà. ‘Avui els camps són noves centralitats, que s’esdevenen en àrees petites i enmig de grans infraestructures. Són espais que, davant el món accelerat, ens permeten reviure el ‘mite de la cabana’, paisatges per retrobar-nos o evadir-nos de les pressions diàries.’ Teresa Andresen es planteja com conviure en les perifèries, quin paper han de jugar aquests espais-refugi, que, al cap i a la fi es troben en el si de la condició humana, perquè l’home sempre els ha buscat i creat, a través de grans jardins dins les ciutats, per exemple. Però l’arquitecta no va deixar de reivindicar que més enllà de l’activitat contemplativa, cal una activitat proactiva cap al paisatge entès com a refugi. És per això que el projecte que ella coordina té molt en compte de treballar amb la gent que viu en aquests espais, aportant la seva realitat, dificultats i possibles solucions i accions. D’esquerra a dreta: Francesco Careri, Joan Nogué, Teresa Andresen i Federico L. Silvestre. El paisatge refugi com a transgressió Segurament, el moment més àlgid del seminari el va protagonitzar l’arquitecte italià Francesco Careri, autor del llibre Walkscapes. Andar como práctica estética. Careri va explicar una experiència que el va portar a defensar l’arquitectura nòmada: Quan al 2005 es va morir Constant, un dels pares de la Internacional Situacionista, creador de la New Babylon, un projecte d’arquitectura utòpica, per a una societat futura, van demanar a Careri un article que glossés la figura de l’artista. New Babylon va ser en origen un campament permanent per als gitanos. Aleshores Careri va fer un pelegrinatge a Alba a buscar aquella comunitat gitana dels anys seixanta. I després es va proposar anar més enllà: va caminar al llarg del riu Tíber, pel seu pas per Roma, per trobar els assentaments de gitanos que hi havia. Va trobar un munt de gent que hi vivia, no només gitanos, sinó refugiats de procedències diferents, que vivien en cabanes, entre el dins i el fora, que es convertien en refugis per a refugiats, per a amagar-se, per a sobreviure, per a gent sense recursos, desarrelats. Va comptabilitzar més de dues mil persones. Tanmateix, una part d’aquesta gent havia triat viure així. Però de fet no podien, eren il·legals, per ‘la impossibilitat d’una veritable vida nòmada en la impossibilitat d’un veritable món.’ La resposta institucional són camps de concentració. Una opció que algun municipi havia assajat fou la d’acollir els immigrants en zones de poca demografia, per ajudar a sostenir el territori. Però el govern italià ha tancat i penalitzat de moment aquesta via. Per buscar una solució, Careri i d’altres van fundar Stalker/Osservatorio Nomade, vinculat a la Universitat de Roma Tre. I Careri va iniciar el projecte Casilino 900, Savorengoker (La casa de tots), amb la participació de les comunitats gitanes i amb la voluntat de construir una casa dins la normativa, per oferir uns documents que legalitzarien la situació dels seus habitant. Era una solució també per a tots aquells que volen viure d’una altra manera i no se’ls dóna la possibilitat. I per produir aquests espais que demanen de noves regles, cal primer espais d’experimentació. El projecte s’explica en el documental Roma To Roma_diario nomade. El refugi com a fuga A la tarda, el seminari va estar enfocat sobretot al ‘mite de la cabanya’ i la cabanya com a construcció híbrida. Van començar l’historiador de l’art Federico L. Silvestre i l’artista Eduardo Outeuro, provinents de Galícia, plantejant el refugi des d’una perspectiva complementària a la de Careri: el refugi com a fuga. I també van continuar escrutant la idea de nomadisme, de qüestionament de la propietat privada, preguntar-se en quin moment un espai es converteix en propietat privada i per què. Quin és el grau zero del refugi? I va continuar una ponència molt més ortodoxa, la del filòsof Gilles A. Tiberghien, que es titulava ‘La cabanya, un espai paradoxal’. Es va plantejar que la cabanya és l’origen de l’arquitectura i va explicar el debat en origen, sobre si la cabanya sorgia a imitació dels animals i la naturalesa o bé era una superació de l’origen natural, degut a la facultat que té l’home per parlar i comunicar-se. Va introduir conceptes que naixien de Vitruve, Viollet le Duc, la comtessa de Ségut, Thoreau, Richard Graves, i fins i tot va mostrar films de Buster Keaton (One Week) i Charles Chaplin (La quimera de l’or). Gilles A. Tiberghien a la cripta de la Colònia Güell. Algunes idees que va plantejar Tiberghien: ‘Les cabanyes no requereixen permisos de construcció; són fetes de materials de desfeta, de manera que una cabanya no es podrà reconstruir mai de la mateixa manera. Una casa s’habita i una cabanya no. Les llars contenen objectes i records apreciats i per tant contenen memòria, contenen la càrrega del temps i uns hàbits propis; mentre que en les cabanyes tot és efímer i provisional. Les cabanyes són obertes al món exterior, se situen entre el món real i l’imaginari; són refugi i alhora ofereixen un contacte diferent amb la naturalesa, l’interior i l’exterior s’intercanvien. La cabanya és un lloc més psíquic que físic. La cabanya conté un desig de soledat, alhora que també conté la voluntat de compartir aquesta soledat. El refugi és el punt de partida, pot ser fràgil, efímer, però de caràcter vital.’ El refugi sóc jo Gilles Tiberghien va acabar la seva intervenció preparant el terreny per a l’última ponència, la més singular, viscuda i espiritual: la de Montserrat Domingo, monja anacoreta, que és ermitana a Sant Joan del Codolar a la serra del Montsant, des de fa més de trenta anys. La Montserrat Domingo no s’està al Montsant, és el Montsant. I va explicar una altra manera nova de concebre el paisatge refugi: ‘Entenc el refugi com a element per fugir d’alguna cosa. No, jo visc en la solitud, no per fugir ni per por de ningú. És un camí, una vocació, una manera de viure per estimar tothom. Viure en plenitud la realitat, dia a dia, d’aquesta manera l’aprenentatge es perllonga. Els paisatges formen part de la meva vida i la unifiquen. Sensible a la bellesa, no acluco els ulls al que veig. Ho examino amb sentit crític i em pregunto què puc fer jo.’ I també va explicar: ‘Hi ha qui arriba a l’ermita i idealitza el retir del món: silenci, benestar, tranquil·litat… Tanmateix, a vegades aquesta idealització es gira en contra de la persona, li suposa un trasbalsament, una frustració, un impacte. Cal superar aquest estat i ser-ne conscient.’ Montserrat Domingo també va explicar què suposa un paisatge íntim: ella proposa que una estona cada dia restem quiets, fent una mirada interior. És l’aprenentatge de l’estar quiet. De no fer res. Sóc comunió. Conèixer és igual a contemplar: equilibri, harmonia, transparència. Per a mi el paisatge és el que tinc davant a cada moment.’ I va acabar dient: ‘Jo sóc ermitana, no perquè visqui a l’ermita, sinó perquè jo sóc l’ermita.’

Summary: Els ‘paisatges refugi’, en tots els seus sentits, necessaris


El director general de comunicació del govern, Jaume Clotet, ha estat interrogat aquest matí per la Guàrdia Civil pels actes preparatius del referèndum de l’1 d’octubre. Se’l vincula al web del Pacte Nacional pel Referèndum que va adquirir el govern. Ara, Clotet ha passat a ser investigat per la Guàrdia Civil en relació a aquest web. Es tracta del segon membre de l’estructura del govern que acudeix a declarar com a testimoni i surt de les dependències com a investigat policial, després que dimecres passés el mateix amb el secretari general de la Presidència, Joaquim Nin. Avui també declara el coordinador i portaveu de l’executiva del Pacte Nacional pel Referèndum, Joan Ignasi Elena, per la pàgina web que el Pacte va activar per recollir adhesions ciutadanes a favor d’un referèndum.

Summary: La Guàrdia Civil interroga el director de comunicació del govern i Joan Ignasi Elena


El cap de llista de la candidatura conjunta independentista, Raül Romeva, ha dit que l’adversari electoral no era la CUP ni la candidatura d’ICV-EUiA-Podem, sinó els qui no volen que Catalunya pugui decidir el seu futur. En declaracions radiofòniques, ha apuntat que tenen ‘complicitat total’ amb els qui defensen el dret de decidir tot i no ser independentistes. ‘Si mai hem de fer una ratlla, és entre els qui volen votar i els qui no. Hem de ser molt taxatius i en això seré molt clar’, ha dit. Romeva ha assegurat que ell no havia buscat aquesta nova situació, i ha recordat que seria el cap de cartell d’una candidatura que no és cap partit. Romeva, que ha reconegut que en uns altres moments ell ha vist alternatives possibles a l’estat espanyol que ara no veu, he explicat que havia decidit de fer el pas perquè es conscient que ‘el cost de fer una cosa és alt, però el cost de no fer-la és encara més alt’. Ha dit que comparteix moltes coses amb la CUP, amb Catalunya Sí que es Pot i fins i tot amb el PSC. Al seu parer, ‘de coincidències, n’hi ha moltes’, perquè, tot i que hi hagi ‘matisos’, hi ha la ‘percepció que l’statu quo no és sostenible i que cal afrontar un canvi’. Dilluns, presentació de la candidatura conjunta La candidatura independentista encapçalada per Raül Romeva, Carme Forcadell i Muriel Casals es presentarà segurament dilluns al vespre al Parlament de Catalunya. N’informa el diari Ara, que avança que s’hi signarà i s’hi presentarà en societat el pacte per la llista unitària tancat per CDC i ERC amb l’ANC, Òmnium i l’AMI.

Summary: Romeva subratlla que ‘l’adversari’ no és la CUP ni Sí que es Pot, sinó qui no vol que Catalunya voti


La cap de llista del PP de Catalunya a les eleccions espanyoles, Cayetana Álvarez de Toledo, ha advertit els comandaments dels Mossos d’Esquadra que si són permissius amb les protestes que hi pugui haver com a reacció a la sentència que el Tribunal Suprem donarà a conèixer els propers dies sobre el judici contra el procés, hi haurà ‘conseqüències’ com les que han hagut d’afrontar els responsables policials catalans per l’1-O. Cal recordar que la cúpula dels Mossos, amb el major Trapero al capdavant, seran jutjats el vint de gener de l’any vinent, acusats de rebel·lió. En una conferència de premsa després de reunir-se amb sindicats de diferents cossos, Álvarez de Toledo ha afirmat que els dirigents dels Mossos ‘s’estan pensant seriosament els passos a seguir’ perquè han ‘comprovat l’enorme valor pedagògic de la llei’, en referència als processos oberts per l’1-O. No obstant això, ha avisat que si hi ha incidents per descoordinació amb la Guàrdia Civil i la policia espanyola, ‘serà responsabilitat dels mateixos que l’1-O.’ L’aspirant popular també ha carregat contra la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, que ahir dimecres va contactar amb la conselleria d’Interior després que el general de la Guàrdia Civil Pedro Garrido fes un discurs amb referències a l’1-O que va provocar que els representants dels Mossos s’aixequessin i marxessin de l’acte. Ha considerat ‘de pur sentit comú’ el que va dir Garrido i ha afegit que haurien de ser els Mossos qui ‘haurien d’explicar per què es van absentar.’ ‘Em sembla insòlit. No entenc per què la senyora Cunillera ha de demanar perdó als comandaments dels Mossos’, a qui ha acusat de ‘sobreactuar’. Ábalos també amenaça El ministre espanyol de Foment en funcions, José Luis Ábalos, ha advertit aquest dijous que el govern espanyol no acceptarà ‘cap tipus de desobediència’ en resposta a la sentència del procés independentista. ‘Evidentment, no acceptarem cap mena de desobediència. En cap cas’, ha dit el també secretari d’Organització del PSOE en declaracions als mitjans durant la seva visita al Saló Nàutic Internacional de Barcelona. Preguntat sobre si tampoc no acceptaria la desobediència civil, ha respost que la llei no la distingeix i que això no és cap eximent: ‘Hi ha moltes maneres d’eludir la legalitat. Amb coartades de caràcter ideològic. Però afortunadament el dret positiu no té res a veure amb el dret natural, que donava tanta arbitrarietat perquè justificava la raó personal.’

Summary: PSOE i PP augmenten el to de les amenaces contra Catalunya


Edicions la Campana, des de la seva fundació, el 1985, fins avui, que s’ha venut al grup internacional Penguin Random House, no es pot entendre sense Isabel Martí i Josep Maria Espinàs. Ells són les dues peces mestres d’aquest projecte, que ara pren un nou rumb, després de trenta-tres anys de vida, quatre-cents llibres al seu catàleg i alguns dels èxits editorials més sonats dels darrers anys, com la descoberta d’Albert Sánchez Piñol amb la publicació de La pell freda. Isabel Martí i Josep Maria Espinàs van fundar la Campana i ells hi van imprimir el caràcter i la personalitat fins avui. Ja fa anys que Espinàs va deixar de ser copropietari de la Campana, però el seu vincle no s’ha trencat mai i ha estat sempre irreductible. Ha estat el pare espiritual, l’home de confiança, l’home savi de la casa. Tot i la seva edat (l’Espinàs ja en té noranta-dos), fins fa poc encara anava cada dia a l’editorial i hi tenia el seu despatx. Espinàs es va inventar el nom de l’editorial a partir del joc fonètic d’Isabel i ‘It’s a bell’ (‘És una campana’). La Isabel Martí i en Josep M. Espinàs es van conèixer a la seu d’Enciclopèdia Catalana, on ella feia de secretària i ell formava part del consell literari de l’editorial Proa. Espinàs ja havia deixat d’escriure novel·les i feia gairebé deu anys que escrivia un article cada dia al diari Avui. I era un home molt popular en aquell temps, perquè també conduïa un programa d’entrevistes a TV3 que es deia ‘Identitats’. Isabel Martí, encara sense ofici però amb molt d’instint, li va proposar de fundar l’editorial publicant la transcripció d’un primer recull d’entrevistes que Espinàs havia fet en el programa ‘Identitats’ (entrevistes amb Tísner, Pere Calders, Eliseu Climent, Pere Duran Farell, Salvador Espriu, Pau Garsaball, Lluís Llach, Joaquim M. Puyal i Oriol Regàs). La Campana va començar publicant Espinàs, i Espinàs ha estat el gran autor del segell, amb quaranta-quatre llibres publicats, entre els quals la sèrie ‘A peu per…’ També d’ell és el títol més venut de l’editorial fins ara: El teu nom és Olga, que es va convertir en un long-seller. Els anys vuitanta, doncs, per a la Campana van ser els de la seva fundació i els primers èxits editorials, amb la publicació dels llibres de l’Espinàs. També fou l’inici de col·leccions com ‘100 pàgines triades per mi’ (J.V. Foix, Miquel Martí i Pol, Baltasar Porcel, Maria Aurèlia Capmany, Montserrat Roig, Manuel de Pedrolo…) i la col·lecció d’humor i sàtira. I als noranta, la Campana incorporava al seu catàleg autors com Nèstor Luján, Lluís Permanyer, Carles Sentís, Miquel Pairolí, Amin Maalouf… Un dels llibres més venut va ser el de Josep-Maria Terricabras Atreveix-te a pensar. La Campana va fer una entrada al segle XXI de cavall sicilià: el 2004 publicava La pell freda, donant a conèixer Albert Sánchez Piñol. Començava el camí literari d’aquest autor, que no ha deixat de créixer. Va ser Isabel Martí qui va acompanyar La pell freda de Sánchez Piñol, de la manera que tan bé sap fer, i va aconseguir que els lectors se’n fessin ressò, el compressin i el gaudissin. Després va arribar Pandora al Congo i més tard Sánchez Piñol va tornar a fer la campanada amb la seva gran obra, Victus, sobre l’11 de setembre de 1714 i el setge de Barcelona. Precisament, fa pocs dies, Rosa dels Vents, el segell editorial en català de Penguin Random House (fins ara l’únic), anunciava l’edició a la tardor d’un llibre de Sánchez Piñol, Homenatge als caiguts, un recull d’articles escrits per al programa ‘Els matins de Catalunya Ràdio’. Era una pista que marcava aquesta nova etapa, però Sánchez Piñol no es va explicar aleshores i la idea de la venda de la Campana segurament no va passar pel cap de ningú. Abans de la irrupció de Sánchez Piñol, la Campana ja havia obtingut un altre èxit, 13,99 euros, de Frédéric Beigbeder, el 2001. I el 2005, Isabel Martí continuava encertant amb la publicació de Tor. Tretze cases i tres morts, de Carles Porta. Però tot i els èxits, la crisi econòmica va fer mal a la Campana, que va viure mesos plens d’angoixes econòmiques, fins que el llibre de Jonas Jonasson L’avi de 100 anys que es va escapar per la finestra va funcionar, essent el més venut el dia de Sant Jordi del 2012. Durant tres anys seguits, Isabel Martí va aconseguir de situar en la primera posició dels més venuts de Sant Jordi alguna de les seves novetats editorials. El seguiren: Victus el 2013, i un altre títol de Jonas Jonasson, L’analfabeta que va salvar un país, el 2014. I també de les mans d’Isabel Martí ha arribat als lectors Wonder, d’R.J. Palacio (5.000.000 d’exemplars venuts a tot el món); L’escola contra el món, de Gregorio Luri; El factor humà, de John Carlin; La noia del tren, de Paula Hawkins; les novel·les de la misteriosa Elena Ferrante i, recentment, el primer llibre escrit pel president Carles Puigdemont després de l’1-O i des de l’exili, Escolta, Europa: això va de democràcia. Precisament, poc abans de saber-se la venda de la Campana a Penguin Random House, Carles Puigdemont ha anunciat per Twitter un nou llibre, petit, amb la Campana, Re-unim-nos. Reflexions sobre el retorn a la unitat. Però tornant al principi, a la importància del tàndem Isabel Martí – Josep Maria Espinàs, no ha passat desapercebut que en les declaracions que l’editora fa en la nota de premsa que explica la compra de la Campana per part de Penguin Random House, ella aparegui dirigint-se a Espinàs, tot dient-li: ‘Qui podia pensar, estimat Espinàs, quan vam començar el 1986 i el català en el món editorial era cosa de pocs, que un gran grup amb seus a Amèrica i Alemanya voldria comptar també amb el català? Sempre ens ha acompanyat la sort, ara també. I sé que hem fet un pas endavant.’ Van començar plegats i acaben plegats. Tot i que Isabel Martí continuarà com a assessora del segell, per a ella s’acaba una etapa, és un punt final; per a la Campana en comença una altra, un punt i seguit.

Summary: La Campana: punt i seguit (nou rumb)


El diàleg entre els governs català i espanyol s’ha obert camí, amb els mateixos condicionants de sempre, però acompanyat de bones paraules i d’una cordialitat de cotó fluix. De la necessitat, virtut. Quim Torra i Pedro Sánchez han refet una interlocució que fa pocs mesos semblava impossible, entre trucades no ateses, menysteniments reiterats i punyals en forma de promeses electorals després d’una sentència judicial molt dura contra els presoners polítics. Una vegada consolidat el reconeixement de la naturalesa política del conflicte, de la reunió al Palau de la Generalitat n’han sortit els compromisos de reunir la mesa de diàleg durant aquest mes i que, si més no aquesta primera reunió, l’encapçalin els dos presidents. Equips tècnics de tots dos governs n’hauran d’acordar ara les condicions i els detalls. No és un resultat menor des d’una aproximació realista a les dificultats de l’intent: s’ha encarrilat la promesa negociació de govern a govern que, almenys d’entrada, asseurà els dos presidents en una taula per a parlar del conflicte, reconeixent la legitimitat i la sobirania de la part catalana i, alhora, la potestat de l’espanyola per a formular una proposta alternativa a l’encaix de Catalunya i Espanya. Una proposta que, segons Torra, Sánchez encara no ha formulat. Tot i que sí que sembla tenir-ne una, encara que a l’independentisme li pugui semblar insuficient: greixar parcialment l’autogovern. És a dir, diàleg per a assegurar-se la governabilitat al congrés espanyol i la fi de la confrontació institucional per una banda i, per una altra, millores en l’autogovern que guareixin alguns dels incompliments de l’estatut, tornant a reunir l’oblidada comissió bilateral Generalitat-estat. Per això Sánchez s’ha presentat a Palau amb un document de quaranta-quatre punts (una ‘agenda per al retrobament’, n’ha dit) que és una barreja de respostes genèriques a propostes de documents anteriors de tres presidents de la Generalitat: els 23 punts que Artur Mas va lliurar a Mariano Rajoy, els 46 que després li va exposar Carles Puigdemont i els 21 que Torra va proposar a Sánchez. S’hi incloïen inversions en infrastructures d’acord amb l’estatut, un camí ‘més transitable’ per als objectius de dèficit i la reforma d’un sistema de finançament que garanteixi la solidaritat entre els territoris, a més de l’anul·lació de les condemnes franquistes, incloent-hi la de Lluís Companys. Antigues promeses que reviuen. Curiosament, el PSOE pretenia que el document capitalitzés la reunió. Però, segons fonts de la Presidència de la Generalitat, Sánchez no l’ha arribat a lliurar a Torra, amb qui han exhaurit un 80% de la conversa parlant del conflicte. El paper ha restat oblidat sobre la tauleta fins que Torra, acabada la reunió, ha fet notar que Sánchez s’havia deixat uns folis. De fet, la Moncloa ha mirat de condicionar el contingut de la reunió d’ençà d’abans que es fes. Ha fet arribar als mitjans una nota on avançaven que la proposta que faria el president espanyol seria sobre el diàleg polític i la regeneració institucional, la millora de la cooperació, política social i suport als serveis públics, impuls a les infrastructures i suport en cas de catàstrofes naturals. En resum: una relació institucional normalitzada dins el marc autonòmic. En canvi, Torra no s’ha desviat de la demanda dels dos punts que havia pactat amb els partits i les entitats independentistes: autodeterminació i fi de la repressió. El president de la Generalitat explicarà a ERC, la CUP, l’ANC, Òmnium i el Consell per la República els resultats del cara a cara amb Sánchez i no vol fer cap pas que trenqui la precària unitat aconseguida entorn de les dues reclamacions, amb les pulsions electorals a punt de desbocar-se. Torra ha lamentat que Sánchez no li hagi donat resposta a la petició de la fi de la repressió i l’amnistia, i que sobre el referèndum hagi respost com sempre: ‘autogovern dins la constitució’. Per al president espanyol, les reclamacions de Torra demostren que les posicions són molt allunyades. ‘Som en un diàleg que serà llarg, que no serà fàcil, un camí que farem pas a pas’, ha dit. Tan a poc a poc preveu que es desenvolupi, que potser Sánchez confia que es mantingui estable quan Torra deixi la Generalitat d’aquí a uns quants mesos i hi hagi un altre president a Palau, qui sap si d’ERC. De moment, Sánchez tampoc no vol el mediador que reclama JxCat a la taula de negociació. Ha dit que ja els vigilen els milions d’espanyols. I li agradaria que Pere Aragonès assistís a la pròxima reunió del Consell de Política Fiscal i Financera. En alguns moments de la conferència de premsa (concedir-la ha estat un altre gest que el president no acostuma a fer després de reunir-se amb presidents autonòmics) Sánchez ha parlat de la comissió bilateral quan es referia a la taula de diàleg. Potser per error, potser a consciència. Malgrat les posicions encallades de fons, les formes han fluït més enllà de les tensions dels caps de protocol que, en alguns moments, semblaven complicar el transcurs de la reunió. La més visible ha estat abans que Sánchez baixés del cotxe a la porta de Palau i Torra sortís a rebre’l sota la pancarta que defensa la llibertat d’expressió i d’opinió, pel lloc exacte on es faria la primera encaixada de mans. L’únic llaç groc que Sánchez ha tingut a prop ha estat el de la solapa del president de la Generalitat. Aquesta vegada no hi ha hagut disputes visibles com les de les ponsèties al Palau de Pedralbes, sinó concessions compartides. És clar que Sánchez està lligat de mans i peus i vol que ERC li faciliti l’aprovació del pressupost per a governar amb comoditat amb Podem i que Torra, per molt escèptic que sigui, no pot dilapidar el primer dia el sit and talk que tant ha demanat. Però sigui com sigui, per unes hores s’ha esvaït la tensió pre-electoral catalana i el president espanyol ha reconegut el català traspassant la porta del Palau més d’una dècada després de fer-ho José Luis Rodríguez Zapatero. El gabinet de Torra els va oferir de fer la reunió aquí o al Palau Nacional (al MNAC), i la Moncloa va triar el Palau de la Generalitat, unes parets que no van traspassar els presidents del PP ni cap dels homes de negre de Rajoy durant els mesos d’aplicació del 155. I així és com Sánchez s’ha deixat guiar pel pati de carruatges amb tota la solemnitat, com un president que predica refer ponts i alhora com un visitant que es deixa amarar (amb les reserves d’un posat seriós) per la història mil·lenària d’un poble. Hi ha hagut més gests; molt calculats i d’arestes aparentment amables i alhora punxegudes. A Sànchez l’han rebut amb els mateixos honors que Zapatero i que, segons fonts de Presidència, curiosament són idèntics als que rebria qualsevol cap de govern estranger. Al saló dels diputats, on s’han reunit, tampoc no hi ha faltat cap bandera: cadascú tenia la seva al costat i, a la galeria gòtica, tant Sánchez com Torra ha comparegut amb totes dues. Torra li ha lliurat dos llibres que eren missatges evidents: Inventing Human Rights, de Lynn Hunt, i Llibertat i sentit de Lluís Solà. Tot té un cost. També la fotografia del president català atenent la premsa amb la bandera espanyola dins l’enquadrament de les càmeres, una imatge que costava d’imaginar de tornar a veure a Palau després de l’octubre del 2017, de l’exili i la presó. El president de la Generalitat s’ha resistit a donar per començada una nova etapa política que deixi enrere la confrontació, però Sánchez està decidit a estovar el camí malgrat les crítiques de la dreta espanyola. Només el temps dirà si el dirigent del PSOE vol fermament la negociació que transcendirà l’aprovació del pressupost espanyol –que té pressa per presentar– o bé es mou per la pressió de la conjuntura. Amb el Tsunami Democràtic desaparegut i el ressò de crits aïllats de ciutadans que reclamaven independència i llibertat per als represaliats als marges d’una plaça de Sant Jaume blindada per la policia, Torra i Sánchez han obert la primera treva fràgil del sit and talk.

Summary: Torra i Sánchez obren la treva fràgil del ‘sit and talk’