El tauler de joc s’ha capgirat fort en quinze dies. Després de tres anys de topalls, el Regne Unit ja no forma part de la Unió Europea. Fàcil de dir, tot i que aquests darrers tres anys hi ha hagut moments que semblava impossible. I després de tants entrebancs, sembla que els efectes col·laterals hagin tingut poc ressò fora de l’illa. Però no a Catalunya. La retirada ha fet que els eurodiputats britànics deixessin de ser-ho, i que els llocs vacants s’haguessin de redistribuir entre els estats membres d’acord amb els resultats de les eleccions del maig passat. I a la consellera a l’exili Clara Ponsatí li ha tocat: Lliures per Europa ja té tres escons a la cambra. El cas de Ponsatí, ja ho sabem, és força diferent del del president Carles Puigdemont i del conseller Toni Comín: ells viuen a Brussel·les; ella, a Escòcia, on fa classes a Edimburg, la Universitat de Saint Andrews. Ells, per tant, tenen residència a la Unió Europea i ella, no. La justícia escocesa ha de dirimir encara si extradeix la consellera Ponsatí o no, i en el seu cas la immunitat hi té un joc diferent: la tesi del jutge Llarena és que el Brexit anul·la automàticament la immunitat que Ponsatí ‘hauria’ tingut com a eurodiputada; la tesi de la defensa de Ponsatí és que no… i sembla que també és la del Parlament Europeu, que ja li ha reconegut acta i escó. I la de l’article 185 de l’Acord de Retirada que Johnson va acordar amb la Comissió: fins el 31 de desembre d’enguany, els eurodiputats encara tindran immunitat en territori britànic. De moment, Ponsatí és eurodiputada, té immunitat i continua vivint a Escòcia, contra els pronòstics i desigs de Pablo Llarena. La situació d’Escòcia també s’assembla molt més a la de Catalunya que no pas la de Bèlgica: el 2014 els escocesos van votar de continuar formant part del Regne Unit en un referèndum d’autodeterminació, però aquesta setmana, per primera vegada d’aleshores ençà, les enquestes indiquen que el suport a la independència hi creix i que, fins i tot, supera el 50%. La força política principal, el Partit Nacional Escocès (SNP), va guanyar un 80% dels escons en joc a les darreres eleccions generals britàniques, on els conservadors de Boris Johnson van obtenir una folgada majoria absoluta. La tendència és clara, i el perquè, segurament, també. En el referèndum sobre la pertinença la Unió Europea, Escòcia va ser un cas notablement diferenciat de la resta: l’opció de romandre a la Unió es va imposar a les urnes amb un 62% dels vots. Només al nord d’Irlanda hi hagué el mateix esquema, a una escala no tan incontestable: el 55,8% van votar de mantenir-se al club dels vint-i-vuit, ara vint-i-set. I són, és clar, els dos territoris que més ha sacsat el Brexit: la reunificació d’Irlanda guanya força i simpaties després de les caramboles que han hagut de fer totes les parts per evitar que una frontera a l’illa petita fes miques els fonaments de l’acord de pau del Divendres Sant del 1998. I això mateix, com dèiem, ha passat amb la independència d’Escòcia, encomanada pel Brexit d’una embranzida que aquests anys vinents podria continuar capgirant el tauler europeu. I el català, altra volta: no únicament per l’evident impuls que donaria a l’independentisme català un precedent recent i reeixit, sinó també perquè amb el Brexit, l’única veu a Europa d’una nació que encara té molt a dir-hi, Escòcia, serà la d’una catalana: Clara Ponsatí. Certament, d’ençà que la consellera d’Ensenyament del govern Puigdemont va arribar a l’exili, el poble escocès li ha mostrat un suport impressionant i gairebé incondicional. Amb la campanya de mecenatge que va emprendre per finançar-se la defensa, va recaptar 230.000 lliures en pocs dies, i cada vegada que ha hagut de visitar el jutge s’ha trobat desenes de persones que l’acomboiaven i li mostraven suport. També el partit de govern a Escòcia, l’SNP, li ha fet costat tot sovint. La van convidar al congrés anual d’ara fa dos anys, en què li van dedicar una ovació emotiva, i van aprovar una moció per a ‘solidaritzar-se’ amb la seva campanya jurídica. La ministra d’Afers Estrangers del gabinet de Nicola Sturgeon, Fiona Hyslop, va enviar una carta a l’ambaixador espanyol ‘per a deixar clar que el govern escocès lamenta que Espanya hagi triat de seguir aquest camí  i involucrar el sistema legal escocès en una qüestió que hauria de resoldre’s amb el debat polític’. Sturgeon, això sí, va dir ja fa temps que el govern no intervindria en el procés, per bé que s’oposava fermament ‘a la decisió del govern espanyol d’enviar una ordre de detenció dels dirigents independentistes’. Però aquest cas es barreja amb més assumptes, com ara la veu d’Escòcia a Europa, i per això Ponsatí ha ocupat les pàgines dels grans mitjans de comunicació del país. L’eurodiputada laborista Catherine Stihler va criticar la persecució de Ponsatí perquè, deia, les euroordres són pensades ‘per a casos en què hi ha un risc significatiu per a la població, com en els casos relacionats amb el terror’. I reblava: ‘Tot i que no vull la independència d’Escòcia, crec que les autoritats espanyoles s’han equivocat greument.’ I va demanar al president de la Comissió d’aleshores, Jean-Claude Juncker, que hi intervingués. ‘No pot ser que un dels nostres estats membres suprimeixi i esclafi la discrepància política interna’, va dir Stihler. L’ex-cap dels laboristes escocesos, Kezia Dugdale, i alguns altres dirigents del partit li van donar la raó. El cas de Ponsatí pot remoure discursos i posicions a la política escocesa. Sturgeon vol un nou referèndum d’independència, en què certament les correlacions de forces i el context serien significativament diferents del 2014. I, a part la independència, hi ha una certa tendència al consens a la nació del nord de la Gran Bretanya que potser s’hauria de cercar un encaix particular dins la Unió Europea, que de moment no reflecteix l’acord del Brexit. En aquesta línia, seran claus aquests mesos, fins a final d’any, en això que s’ha anomenat ‘període de transició’. El primer ministre britànic, Boris Johnson, haurà d’aclarir amb la Comissió d’Ursula von der Leyen la forma final dels acords comercials, migratoris, de col·laboració, etc., i per tant serà durant aquests mesos que Escòcia haurà de jugar bé les seves cartes amb Europa per tenir-hi una relació diferent de la resta de la gran illa. Si es juga bé, és evident que una carta clau és que hi hagi una eurodiputada amb residència a Escòcia, treballant a la universitat més important del país i amb suport i simpatia del partit de govern. Però la cosa no és tan simple com sembla. De primer, s’ha de saber què creu convenient o no la consellera Ponsatí. I després encara hi ha força dificultats. La prioritat de l’SNP és, naturalment, un pacte amable del Regne Unit amb la Unió Europea que no el n’allunyi, i la Comissió Europea no ha mostrat, fins ara, gaire simpatia amb l’independentisme català. Per això, si en un moment tan clau per a la seva situació interior i exterior l’independentisme escocès continués arrenglerant-se amb el català i ho fes, ara, a Estrasburg, correria el risc de perdre punts a la partida. Caldrà veure-ho.

Summary: Clara Ponsatí, l’única veu d’Escòcia a Europa


Diputats independents del grup parlamentari de JxCat han enviat un document intern on demanen revertir els acords municipals i supramunicipals amb el PSC. També s’oposen a la investidura del president espanyol en funcions, Pedro Sánchez. Tal com ha avançat TV3 i ha pogut confirmar VilaWeb, aquests parlamentaris impulsen un ‘moviment obert’ a tot el grup per millorar els mecanismes de presa de decisions. Els promotors del document són Laura Borràs, Francesc de Dalmases, Josep Costa, Aurora Madaula, Salwa el Gharbi, Pep Puig, Quim Torra, Jaume Alonso-Cuevillas i Pep Riera. El document vol que la formació reprengui polítiques i accions que tornin a encaminar a la realització del projecte de l’1-O, i que permetin recuperar la confiança de l’independentisme en els partits. Per això, els diputats proposen fomentar i mantenir ‘l’esperit original’ de JxCat de ‘transversalitat i discurs nou’. A més, s’emplacen a oferir un ‘relat convincent’ per treballar per la unitat de l’independentisme. En aquest sentit, reclamen revertir els acords municipals i supramunicipals amb els partits del 155 i garantir que no es facilitarà la investidura ni es donarà suport a cap govern espanyol en un escenari de repressió i de negació del dret d’autodeterminació. Llegiu el document ací: «Preocupats per la deriva del conjunt de l’independentisme d’ençà de la frustrada investidura del president Puigdemont el 30 de gener de 2018 (manca d’unitat, partidisme més que visió de país, pèrdua de confiança de la gent…), un grup d’integrants de l’espai Junts per Catalunya impulsem un moviment obert a tothom que senti d’aquest espai per impulsar la represa de polítiques i accions que ens tornin a encaminar a la realització del projecte polític de d’1 d’Octubre i que permetin recuperar la confiança de l’independentisme en les formacions polítiques que els representem en totes les institucions. Per això ens proposem: Fomentar i mantenir l’esperit original de Junts per Catalunya de transversalitat i discurs nou que ens va donar 34 diputats el 21-D perquè va connectar amb l’anhel de gairebé un milió de votants. Oferir un relat convincent per recuperar la unitat de l’independentisme, amb objectius concrets, com ara començar per la reversió dels acords municipals i supramunicipals amb els partits del 155 i garantir que no es facilitarà la investidura ni es donarà suport a cap govern espanyol en un escenari de repressió i de negació del dret d’autodeterminació. Millorar els mecanismes de presa de decisions dins de Junts per Catalunya, incrementant la transparència i el retiment de comptes.»

Summary: Diputats independents de JxCat demanen de revertir els acords amb el PSC


El jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena ha argumentat que no deixava que Oriol Junqueras, Jordi Sànchez ni Joaquim Forn poguessin assistir a la sessió constitutiva del parlament pel gran suport social que tenen els presos polítics. En el text en què denega la petició formulada per tots ells, Llarena diu que deixar-los anar perjudicaria ‘el manteniment de la pacífica convivència’ perquè hi podria haver ‘greus enfrontaments ciutadans’. En el fons, el seu argument es basa en el fet que tots ells han tingut ‘un estès suport social’, demostrat per exemple en grans manifestacions de rebuig a la presó condicional. A més, el jutge deixa veure en aquesta resolució el ressentiment pel gran suport que tenen també ‘els investigats que han fugit de l’exercici jurisdiccional d’aquest instructor’, en referència a Carles Puigdemont, Clara Ponsatí, Meritxell Serret, Lluís Puig i Toni Comín. En aquest sentit, cal recordar que Llarena va arribar a retirar l’euroordre de detenció contra tots ells enviada a les autoritats belgues tan bon punt va quedar clar que el jutge de Brussel·les no acceptaria d’extradir-los pels delictes de rebel·lió ni de sedició. Llarena passa comptes D’entrada, Llarena recorda que el motiu de la presó preventiva és, d’una banda, ‘evitar la reiteració delictiva’, i d’una altra, ‘per la possibilitat que el seu lideratge tornés a manifestar-se amb mobilitzacions ciutadanes col·lectives violentes i enfrontades al marc legal de la nostra convivència’. Diu que el control sobre això es desactivaria si els deixés anar a una sessió del parlament. Per què? Vegeu aquest paràgraf: ‘El comportament delictiu que s’investiga s’ha caracteritzat  per una crida a la ciutadania a replicar multitudinàriament la seva desobediència . S’ha impulsat que sectors importants de la població resistissin o s’enfrontessin a una actuació nodrida dels cossos i forces de seguretat de l’estat. No ha mancat una fatxenderia explícita de la seva determinació i perseverança, i de no sotmetre’s a les normes més bàsiques de la nostra convivència, apel·lant a una ruptura estructural. I que el substrat de risc perviu avui es visualitza tant per l’estès suport social als investigats que han fugit de l’exercici jurisdiccional d’aquest instructor, com per haver-se impulsat mobilitzacions de desenes de milers de ciutadans que rebutgen explícitament les mesures cautelars adoptades en aquest procés.’ Dit això, conclou: ‘Amb aquests precedents i amb aquestes condicions actuals, encarar unes conduccions de sortida i retorn del centre penitenciari, en una data i unes hores determinades, amb un punt de destí i de retorn ben conegut, i de fer-ho amb la garantia que es desenvoluparan sense el greu enfrontament ciutadà que es pogués impulsar o brollar en ocasió del trasllat d’uns presos que susciten el seu suport incondicional, és quelcom que aquest instructor no percep amb la garantia que reclama el manteniment de la pacífica convivència que precisament va justificar l’adopció de la mesura cautelar.’

Summary: Llarena no deixa anar els presos polítics al parlament perquè tenen massa suport social


Si voleu rebre aquest nou report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, subscriviu-vos-hi. Què ha passat avui? Els fets més destacats d’avui són la confirmació de dues noves morts al país, la caiguda de les borses mundials, la suspensió de diversos esdeveniments, com ara Sant Patrici a Dublín i tots els esdeveniments esportius a Itàlia. El país transalpí, a més, ha ampliat la restricció de circular a tota la península. També han estat notícia la suspensió de classes a Madrid i a les ciutats basques de Vitòria i Labastida, i l’afectació d’ajuntaments, principalment el de Barcelona, amb una cinquantena de persones aïllades, inclosos tres regidors. Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 113.575 casos confirmats i 3.995 morts. Del total de casos, 62.496 ja es consideren guarits segons dades de la Universitat Johns Hopkins. Els estats més afectats són: La Xina, amb 80.735 casos i 3.120 morts. Itàlia, amb 9.172 casos i 463 morts. Corea del Sud, amb 7.478 casos i 53 morts. L’Iran, amb 7.161 casos i 237 morts. L’estat francès, amb 1.209 casos i 19 morts. Als Països Catalans hi ha 163 casos i 4 morts. Les dades, desglossades per territoris, són: Al Principat, 101 casos i 3 morts (23 casos i 2 morts més que ahir). Al País Valencià, 50 casos i 1 mort (8 casos més que ahir). A les Illes, 11 casos i cap mort (3 casos més que ahir). A Catalunya Nord, no n’hi ha cap cas confirmat. A Andorra, 1 cas i cap mort (avui no hi ha cap variació). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? Jornada negra a les borses de tot el món Collboni i els regidors Jordi Martí i Montserrat Ballarín, aïllats per un cas de coronavirus a l’Ajuntament de Barcelona La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: VilaWeb: Per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? The Atlantic: La resposta al coronavirus d’Itàlia és un advertiment del futur (en anglès) BBC: Fem front a les epidèmies com el Covid-19 de manera errònia (en castellà) Le Figaro: Per què els avions volen sense passatgers? (en francès) Publico.pt: L’abans i el després de les (ara) ciutats fantasma per culpa del coronavirus. Gràfiques i imatges molt interessants (en portuguès) Les fotografies del dia Una versió de la Gioconda amb màscara i guants a Milà. Fotografia: EFE/ Paolo SailmoiragoUn corredor de borsa avui a Nova York. Fotografia: EFE/Justin LaneProtestes a l'exterior de les presons d'Itàlia pels efectes restrictius que provoca el coronavirus. Fotografia: EPA / Massimo Percossi Controls sanitaris a la frontera entre la República Txeca i Alemanya. Fotografia: EPA / Martin Divisek Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà:  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? Cliqueu ací per a veure la informació de la Generalitat Valenciana Cliqueu ací per a veure la informació de la Generalitat de Catalunya Cliqueu ací per a veure la informació del Govern de les Illes Balears Cliqueu ací per a veure la informació del Govern d’Andorra Cliqueu ací per a veure la informació de l’estat espanyol Cliqueu ací per a veure la informació de l’estat francès Cliqueu ací per veure la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: dos nous morts al país, jornada negra a les borses i mesures més dràstiques de contenció


L’Obra Cultural Balear no és l’única entitat que plantarà el rei espanyol Felipe VI a la recepció que farà demà al vespre al palau de l’Almudaina de Palma. Cada vegada són més les entitats que rebutgen la invitació de la monarquia: a l’OCB s’hi afegeixen MÉS per Menorca, MÉS per Mallorca, el Consell de Mallorca, el Teatre del Mar, el Lobby de Dones i el col·lectiu de defensa dels drets LGTBI. L’actor i director del Teatre del Mar, Carles Molinet, ha declinat la invitació expressant el desacord amb el discurs del rei espanyol del 3 d’octubre passat, ‘una presa de posició excloent i que no contribueix a la necessitat urgent de respecte a les llibertats i valors democràtics tan malmenats darrerament’. La presidenta del Lobby de Dones, Xesca Mas, ha anunciat que no hi anirà ‘per coherència’. I el col·lectiu de defensa dels drets LGTBI considera que ‘el compromís amb els drets humans i la justícia són qüestions bàsiques des dels fonaments estatutaris de Ben Amics Illes Balears’. Paral·lelament, l’Assemblea Sobiranista de Mallorca ha convocat una concentració davant el mateix palau de l’Almudaina en suport dels presos polítics i el exiliats. La protesta, que també reclama el dret de decidir i la restitució del museu Saridakis al palau de Marivent, serà demà a dos quarts de vuit del vespre. Divendres 3 d’agost tothom davant el Palau de l’Almudaina! https://t.co/0jImofaCtN — sobiranistesmallorca (@AssembSmallorcA) 26 de juliol de 2018 #3agostpalaureial pic.twitter.com/pCAx9jLOZ7 — sobiranistesmallorca (@AssembSmallorcA) 30 de juliol de 2018

Summary: Les entitats principals de les Illes deixaran plantat Felipe VI i es convoca una concentració pels presos polítics i exiliats


La coalició entre ERC, EH Bildu i BNG, Ara Repúbliques, aconseguirà tres eurodiputats en les eleccions europees del 26 de maig, segons el sondatge del CIS, que també preveu que Carles Puigdemont, al capdavant de Lliures per Europa, obtindrà un escó. En canvi, pronostica que Compromís no podrà mantenir l’eurodiputat que ara té. Aquest sondatge pre-electoral del CIS es va fer entre el 23 de març i el 23 d’abril, quan encara no s’havien fet les eleccions espanyoles. Així doncs, els resultats també són previs a la invalidació de la candidatura de Puigdemont, Ponsatí i Comín per part de la Junta Electoral espanyola, i la validació posterior pels tribunals. Segons l’enquesta, a l’estat espanyol, el PSOE guanyarà les eleccions amb un 30% dels vots i 17-18 eurodiputats. Vox entraria per primera vegada al Parlament Europeu amb 4 o 5 escons (entre el 7%-9% dels vots). El PP seria segona força, davant Ciutadans i Podem, amb 11 o 12 escons (18%-20% dels vots). Ciutadans i Podem gairebé empatarien: si el baròmetre atorga a la formació carabassa entre 8 i 9 eurodiputats (14%-16% dels vots), Podem n’obtindria 8 (13%-15% dels vots). La coalició del PNB també entraria al Parlament Europeu amb un escó.

Summary: Junqueras i Puigdemont seran elegits eurodiputats, segons el sondatge del CIS


￼El conseller d’Afers estrangers, Ernest Maragall, reunirà a la seu del departament divendres els quatre delegats a l’estranger per ‘repassar els objectius i la definició d’estratègies respectives i comunes’. En una entrevista d’Europa Press, el conseller ha avançat que en la reunió hi assistiran els delegats del Regne Unit i Irlanda, Sergi Marcén; de Suïssa, Manuel Manonelles; d’Alemanya, Marie Katinka i el d’Itàlia, Lucca Bellizzi. Qui no podrà acudir a la reunió és Meritxell Serret, nomenada delegada a Brussel·les, perquè té una ordre de detenció a Espanya. Tanmateix, participarà en la trobada per videoconferència: ‘Que es pugui moure per tot Europa però no pugui venir a casa seva és un absurd, però també una mostra de la injustícia persistent’. El conseller es mostra confiat a poder concretar en breu la segona fase de reobertura de les delegacions amb la concreció de llocs i modalitats de presència, perquè, segons el país i els interessos de Catalunya, en alguns llocs hi haurà seu física però en d’altres no. La reobertura de la seu de Berlín està prevista pel 20 de setembre en un acte on Maragall estarà acompanyat de la delegada, que va ser destituïda pel govern Rajoy en aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i que ha estat restituïda. ‘Estem parlant d’ampliar el ventall de possibilitats i de modalitats de representació. En algunes pensem en estructures més fixes —en delegacions—, i en d’altres en canvi estarem pensant en figures més flexibles associades a objectius territorials o específics del moment per a un o altre territori’, ha explicat. Per a les delegacions dels Estats Units i França es va obrir un concurs públic el termini del qual per presentar candidatura finalitza el 15 de setembre. Maragall vol ser ‘prudent i àgil’ en tots dos nomenaments, que vaticina que es produiran aquest mes de setembre. La voluntat de la Conselleria és crear un precedent i definir uns criteris per designar els delegats: ‘No dic que no pugui haver-hi excepcions. Pot haver-hi alguna situació o destinació que recomani mantenir un criteri més de confiança política. Però quan fem això és perquè estem decidits que aquest sigui el criteri general’. Amb aquesta mesura, la conselleria vol adreçar-se al talent català a Catalunya i la resta del món ‘per posar-lo al servei de l’interès general i de les institucions del país’. Així, busquen gent que tingui experiència, coneixements, formació, sense necessitat d’estar associada a cap partit o associació, però tingui els mèrits necessaris per desenvolupar la funció, per fer evident que ‘Catalunya compta amb capacitat diplomàtica professional’.

Summary: Maragall reunirà els delegats a l’estranger divendres per a dissenyar el pla d’acció


Diu que les confluències són “prioritàries” però amb “dignitat entre formacions” perquè un partit “no pot fagocitar” un altre VALÈNCIA, 13 (EUROPA PRESS) El militant d’Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) David Rodríguez ha presentat este dijous la seua candidatura a la coordinació d’esta formació amb l’objectiu de “donar protagonisme a les bases” i que el partit siga “subjecte polític”, ja que “seguix sent vàlid i necessari per a la transformació per l’esquerra”. Alhora, ha considerat que les confluències són “prioritàries” però “en clau d’una mínima dignitat entre formacions”. Rodríguez s’ha expressat en estos termes en declaracions als mitjans a València, on ha presentant la candidatura que encapçala –EUPV. L’Esquerra necessària per a la transformació del País Valencià– juntament a la resta de membres que la componen, davant de les Torres de Serrans. Esta llista competirà amb la candidatura liderada per la diputada provincial Rosa Pérez en la XII Assemblea d’esta formació, que es farà dissabte. El candidat, mestre de professió, ha assegurat que la seua proposta representa un model “que diu que EUPV seguix sent vàlida i necessària per a la transformació per l’esquerra” i que pretén “donar protagonisme a les bases”, i alhora “recull les diferents sensibilitats que EUPV té al seu interior, com a corrents o com a persones”. “És una candidatura avalada per esta diversitat i pluralitat”, ha afirmat Rodríguez, qui s’ha referit al “procés de confrontació interna, de molt debat i molta tensió” que s’ha produït en el si del partit des que en el mes de gener dimitira la llavors coordinadora, Marga Sanz, i el conjunt del seu executiva. “UNA ORGANITZACIÓ NO POT FAGOCITAR A UNA ALTRA” Després de preguntar-li per les “diferències” entre la seua candidatura i l’encapçalada per Rosa Pérez, ha indicat que estes es referixen a “quin seria el model d’intervenció social com a organització i respecte a la unitat de l’esquerra”, així com les persones que integren cada candidatura, que en el cas de Pérez està composta majoritàriament per càrrecs públics. “La nostra proposta és rupturista, però en clau d’una mínima dignitat entre formacions”, ha assenyalat Rodríguez respecte a les confluències entre partits. “No entenem que una organització puga fagocitar una altra, que una demane que amagues unes sigles i pose les seues”, ha dit, perquè així “es diluïx el teu projecte polític”. En este sentit, ha defensat la “correlació de forces” però que “la coalició no siga el prioritari, sinó que vinga avalada per una verdadera unió de l’esquerra social”, que ha de vindre de les bases, ha assegurat. “La matemàtica diu que una organització sola no està aconseguint tindre poder, però hi ha models d’entesa, i això deu partir d’una unió que ve dels carrers”, ha incidit. Alhora, ha indicat que la seua candidatura “ve de la base, de la militància de moviments socials, també avalats per càrrecs públics, però que no hem volgut que estiguen en primera línia”, ha explicat. “Hem d’estar els que podem mostrar esta cara més de mobilització i lluita”, ha incidit, tot i que ha precisat que no “renuncien” a l’àmbit institucional. “CAPACITAT DE SUMAR I EIXIR UNITS” Inquirit sobre si membres de l’altra candidatura s’incorporarien al seu projecte en el cas que fos elegit, espera que sí, ja que la seua “voluntat” no és “anar a una assemblea de ruptura i que una majoria aixafe l’altra”. “Això –ha manifestat– ha estat un error en temps passats”. “Venim d’un cicle electoral molt intens i això potser ens ha posat enfrontats per veure qui posava candidats, més enllà d’una qüestió programàtica on gairebé havia un gran consens, per això ara aspirem a tindre capacitat de sumar i eixir units en l’intern i il·lusionar fora de nosaltres també”, ha destacat Rodríguez. TRANSFORMACIÓ SOCIAL Des de la candidatura encapçalada per David Rodríguez han defensat que EUPV “ha estat determinant a l’escenari polític valencià i així ha de seguir sent en el futur”, igual que per a “la transformació social del País Valencià”, per la qual cosa “esta candidatura es proposa revitalitzar-la, enfortir-la i fer-la present en tots els àmbits de la vida política d’este país”, han reivindicat. En el seu manifest, a més, han apuntat que la formació no vol “gestionar el capitalisme, sinó construir el socialisme”, i alhora han assegurat que la “lluita contra la Troica i l’OTAN” és “inevitable”, ja que són institucions que “defensen en última instància a les classes dominants dels avanços socials i polítics que pretenen conquistar els pobles d’Europa”.

Summary: David Rodríguez opta a coordinar EUPV per a “donar protagonisme a les bases” i que el partit siga “subjecte polític”


Divendres 8 de gener, poc abans de les vuit del vespre Els negociadors de Junts pel Sí i de la CUP abandonaven la seu de l’ANC al carrer de la Marina de Barcelona. Eixien de pressa i en grups petits. Raül Romeva caminava ràpidament. Darrere seu, relaxats, Lluís Guinó –batlle de Besalú i diputat de Junts pel Sí– i Carles Puigdemont, un home que poc sospitava que li canviaria la vida tant i tan de pressa. És cert que des de dilluns, el seu nom era sobre la taula en converses informals. Membres de CDC havien fet informes interns demanant que fos el possible candidat i persones independents havien estat consultades també sobre aquesta opció. Però Carles Puigdemont no era, ni de bon tros, el favorit de les travesses. No pas en les que es publicaven i es feien córrer. Però sí en la travessa molt personal del president Mas. La que al final havia de ser la definitiva. A la sala d’actes del local de l’Assemblea Nacional Catalana, situada al final d’un llarg passadís, el president de l’entitat, Jordi Sànchez, prenia la paraula amb un gest cansat i entristit. Un molest soroll interferia l’audició i va haver d’interrompre el discurs unes quantes vegades. La seua funció, pública, era comunicar que l’Assemblea desistia de fer més gestions entre Junts pel Sí i la CUP. Potser sabia alguna cosa més, però no li corresponia de dir-la. Així i tot, no es va poder estar d’apuntar dues precisions que en aquell moment pareixien fútils i anecdòtiques. D’una banda, es felicitava que l’esforç de les entitats hagués servit perquè els dos grups tornassen a asseure’s en una taula. Des del diumenge anterior, amb la decisió del consell polític de la CUP, tot semblava trencat. D’una altra, es va referir a un fil últim que quedava, encara sospirant per un possible acord. Malgrat tot, rotundament, va dir que no restava cap esperança. La realitat, tanmateix, a aquella hora ja era molt diferent. Els dirigents polítics de Junts pel Sí i la CUP havien abandonat la planta baixa on hi ha l’ANC fent veure que se n’anaven cadascú a casa, però en realitat tenien una cita només minuts després en un hotel de la part alta de Barcelona, al carrer de Balmes. Allà és on s’havia de fer el miracle. Dijous 7, la trobada de l’aparcament Aquelles hores frenètiques que havien de desembocar en l’acord havien començat, de fet, el dia abans, dijous 7 de gener. L’ANC havia dissenyat per a aquella trobada un operatiu molt especial. Convençuda que era imprescindible el silenci i la discreció màximes, l’Assemblea va preparar una reunió secreta, de manera que tots els participants foren recollits amb cotxe, sense saber ni on es trobarien. La cita era a l’Hotel Ayre del carrer de Rosselló. Els negociadors no tenien cap pista, ni sabien –abans d’enfilar-se a l’automòbil– on anirien. I eren molts. De Junts pel Sí hi havia Raül Romeva, Jordi Turull, Marta Rovira i Josep Rull. De la CUP, Anna Gabriel, Eulàlia Reguant, Albert Botran i Hugo Alvira, un personatge molt discret, però clau per a entendre tot això que ha passat aquests dies. Amb ells, representants de l’ANC, Òmnium i l’AMI. En total, una vintena d’assistents. Es tractava d’evitar filtracions, si més no abans que els negociadors arribassen al local on s’havien de trobar. La consigna va fallar perquè un dels negociadors va demanar d’eixir del parlament i un fotògraf d’El País el va seguir. Com que aquell cotxe fou dels últims d’arribar, el reporter gràfic no va poder obtenir fotos de l’entrada, però sí de l’eixida. Sobre la taula, s’exposaren tot d’idees durant prop de cinc hores. L’inici va ser especialment dur, ple de retrets per part de la CUP. L’ambient semblava carregat, en una sala a la qual la majoria d’assistents havien accedit de l’aparcament estant, com era la consigna. Hi havia una entrada directa que facilitava l’anonimat. Raül Romeva és l’únic que va entrar per la porta principal. En aquesta reunió de dijous es va parlar de la idea que el jurista Amadeu Abril havia formulat al seu bloc. I també es va sospesar una proposta insòlita que hauria pogut desencallar la situació: convocar una assemblea d’electes que s’encarregàs de proclamar el president de la Generalitat. El propòsit era reunir aquesta assemblea dissabte al matí i fer el ple d’investidura a la vesprada. Membres de l’ANC, discretament, van temptejar locals on poguessen aplegar-se batlles, regidors, diputats de tots els parlaments, presidents de diputacions…: tots els càrrecs electes independentistes. Al capdavall, les gestions foren debades, perquè la possibilitat no reeixí. Una cosa semblant va passar amb la proposta d’Amadeu Abril. Consistia a investir provisionalment Artur Mas i després convocar unes primàries, en què es decidís qui seria el president definitiu. La proposta tampoc no fou viable, perquè la CUP va demanar que el president investit provisionalment no es pogués presentar a les primàries i perquè algun sector de Junts pel Sí tampoc no la veia prou clara. La sensació final va ser que no hi havia res a fer. A palau, Mas va donar ordres d’enllestir-ho tot per a signar el decret de convocatòria de les eleccions dilluns. Malgrat que l’ANC va insistir en una darrera reunió divendres, la sensació era que allò no es podria resoldre. Divendres 8, una reunió pública i una de privada Divendres, però, encara havia d’haver-hi una última reunió pública, a la seu de l’ANC i sense la presència de la majoria de les organitzacions civils. Oficialment, es va donar per acabada la reunió sense acord i Jordi Sànchez va comparèixer per anunciar que allò era el final del camí. Mentre ell parlava, però, els negociadors de Junts pel Sí i la CUP anaven aplegant-se en un altre hotel, aquesta vegada un de la part alta del carrer de Balmes. Prenien precaucions com el dia abans, però ja no tantes. Tothom confiava que el missatge emès per l’ANC faria efecte. Cap periodista no esperava cap reunió immediatament després del fracàs de la reunió pública i cap no estava preparat per a res de nou. Les molt poques persones que n’estaven al corrent feien un mutis absolut i s’escarrassaven a amagar la veritat a qui preguntava. Aquesta vegada la reunió va tenir un to molt diferent. A la reunió de dijous Marta Rovira havia preguntat a la CUP si estaria disposada a acceptar Mas com a conseller en cap. Però en aquesta de divendres va ser Josep Rull qui va prendre la paraula ben aviat per a anunciar que el president estava disposat a fer un pas cap al costat. I va anunciar-ne les condicions: que ell –i ningú més– triaria el substitut, que calia garantir ‘estabilitat i operativitat’ i que la CUP havia de fer autocrítica. Al voltant de la taula hi havia sis negociadors de Junts pel Sí –quatre dels quals eren els habituals: Romeva, Rull, Turull i Rovira– més Lluís Coromines i Josep Maria Jové i quatre de la CUP –entre els quals Eulàlia Reguant, Gabriela Sierra i Hugo Alvira. Va ser Gabriela Serra qui prengué la paraula per dir que sí. I, amb una gran sorpresa de l’altre costat, ho va argumentar relatant una llarga conversa amb l’equip del conseller Andreu Mas-Colell, de la qual es deduïa que la CUP era molt conscient de les (dramàtiques) interioritats i patiments de la Generalitat. Passada la mitjanit, el primer esbós de pacte ja s’havia redactat i totes dues parts es van comprometre a ‘passar-se papers’ dissabte al matí, abans de les onze. Un dissabte d’infart Dissabte a les vuit del matí hi va haver a la seu de la CUP una reunió clau. Tanmateix, sorprenentment, alguns dels noms més importants dels darrers dies i més contraris a l’acord n’eren absents. Anna Gabriel i David Fernàndez se n’havien anat a Bilbao, per participar en la manifestació de suport als presoners bascs. Benet Salellas era al Matarranya… Junts pel Sí també es va reunir ben d’hora per a polir els detalls i poc després els documents van començar a transitar de banda a banda. Hom volia un redactat curt, satisfactori per a totes dues parts però sense ni una línia sobrera. Una bona ‘pista d’aterratge’, com la van definir. Els nervis eren impossibles de controlar perquè inevitablement, entre els seus partits, s’escampava la sensació que passava alguna cosa. ERC va enviar un comunicat intern als seus militants reclamant silenci absolut a les xarxes. ‘Tens Telegram?’, era la pregunta més habitual. Hi ha qui creu que Telegram és més segur que no WhatsApp, cosa que no és certa, i la discreció havia de ser total. Ni una paraula per telèfon. A la redacció de VilaWeb el primer missatge, de Telegram, confirmant l’acord va arribar a les 12.12. ‘Estigues atent (si no hi estàs ja). Una abraçada molt forta.’ Provenia d’una persona discreta però sempre ben informada. En aquell moment tot començava a estar decidit i la bola començava a rodar. Només calia no fer ni una passa en fals. Els negociadors tenien instruccions molt concretes de les coses que, fos com fos, havien de constar al text. Una volta pactat i signat, Artur Mas els esperava al seu despatx per a certificar allò que el periodista Francesco Olivo, de La Stampa, definí més tard, amb molt d’encert, com ‘una acrobàcia política’. Carles Puigdemont era cridat a palau en una indicació gairebé definitiva. Una piulada indiscreta el va situar a la Rambla passejant. No és segur si hi va anar o no, però si hi era molt segurament va gaudir de la seua darrera passejada tranquil·la en molt de temps. A les tres i dos minuts un dels principals negociadors reconeixia en privat i per primera vegada que el document ja era a palau, que el president Mas el tenia a les mans i que per tant ja no hi havia marxa enrere. Els operaris de la casa començaven a instal·lar un micròfon i una tarima a la sala Torres Garcia del Palau de la Generalitat i l’impossible es feia realitat. A les sis i dos minuts un Artur Mas relaxat però solemne ensems compareixeria, entrant per la porta que prové del Saló Daurat. ‘No es pot pujar a l’Everest amb espardenyes’, va dir el 129è president de Catalunya per explicar tot allò que havia passat. I en aquell moment totes les televisions del món, en un gest que palesa com ha canviat la realitat catalana, ja feien avisos urgents: Catalunya tenia un govern independentista. Finalment.

Summary: ‘No es pot pujar l’Everest amb espardenyes’: la crònica d’un acord acrobàtic


Passades les eleccions espanyoles i encara a l’espera de les europees i municipals, el judici contra els presos polítics catalans ha tornat a prendre rellevància en una setmana, a més, plena de testimonis clau. En la mesura que s’acosta el final d’aquesta fase i, per tant, el judici entra en la recta final, tanmateix hi ha un debat que cal posar en relleu: la importància de motivar la intervenció de la justícia europea abans de la sentència per frenar les irregularitats constants del judici de Madrid. Això es pot aconseguir si les defenses demanen una consulta pre-judicial davant el Tribunal de Justícia de la Unió Europea a Luxemburg. Aquesta demanda hauria de ser atesa pel Suprem, que no podria dictar sentència en espera de la resposta i que veuria molt limitat el marge de decisió depenent de quina fos la resolució del TJUE. Per entendre aquesta situació tan complexa cal respondre a algunes preguntes. 1. Què és el Tribunal de Justícia de la Unió Europea? El Tribunal de Justícia de la Unió Europea és la institució que encarna el poder judicial dins la UE. Té autoritat sobre tots els altres tribunals dels estats integrants i té per missió interpretar a tot arreu el dret de la Unió Europea i aplicar-lo. El dret de la Unió Europea o dret comunitari és el conjunt de normes i principis jurídics que determinen el funcionament de la UE. Aquest dret és superior als de cada estat i els tribunals dels països membres tenen l’obligació d’aplicar-lo. Així i tot, no s’ha de confondre amb el Tribunal Europeu de Drets Humans –el Tribunal d’Estrasburg en termes populars–, vinculat al Consell d’Europa i no a la Unió Europea. 2. Per què cal acudir al Tribunal de Justícia de la Unió Europea? El judici del Tribunal Suprem d’Espanya és una farsa. De la instrucció a l’elecció del tribunal mateixa s’han violat totes les garanties jurídiques. Decisions com la de no permetre el contrast de les declaracions de testimonis amb els vídeos que demostren que els de l’acusació menteixen l’han convertit en una paròdia de com hauria de ser. Però com s’ha vist, la denúncia davant el mateix tribunal no és efectiva. Per això cal adreçar-se a un de superior a cercar les condicions d’un judici just i respectuós envers les normes. D’ençà que va començar la persecució jurídica de l’independentisme, hi ha hagut dues vies de resposta que han donat resultats molt diferents. A l’estat espanyol els òrgans judicials s’han comportat sempre de manera arbitrària i han mantingut en presó provisional els dirigents catalans, malgrat que el referèndum no siga penalitzat i malgrat l’absència demostrada de violència en els fets de l’octubre del 2017. En canvi, a les altres jurisdiccions europees que han tractat el cas, els dirigents catalans han guanyat sempre. És especialment important la resolució del Tribunal Suprem d’Slevig-Holstein, a conseqüència de la qual el president Puigdemont va eixir en llibertat. Aquesta resolució no es va limitar a estudiar l’euroordre enviada pel jutge Llarena per veure si era procedent de lliurar Puigdemont a Espanya o no. Ni tampoc es va limitar a veure si els delictes de rebel·lió i sedició reclamats per Espanya tenien equivalents a l’ordenament jurídic alemany. El punt més important d’aquesta sentència és que va anar més enllà: Va analitzar els fets concrets de l’octubre de 2017 i va resoldre que no eren constitutius ni de rebel·lió ni de sedició. Això és clau i determinant perquè els mateixos fets no poden ser jutjats en dos tribunals diferents amb un resultat tan allunyat sense afectar el funcionament sencer del sistema judicial europeu. Tant és així que aquesta és la causa per la qual Espanya ja no pot jutjar el president Puigdemont per rebel·lió o sedició mentre manté contradictòriament aquesta acusació contra els altres dirigents polítics, que haurien d’aprofitar la sentència alemanya per impedir la sentència previsible contra ells. En resum: a l’espai lliure europeu l’independentisme ha guanyat sempre, mentre que a l’espai jurídic espanyol s’ha vist permanentment indefens i sotmès a paranys demostrables. I és d’acord amb això que, havent-hi l’opció d’acudir de manera definitiva a la justícia europea, de manera legal i sense violentar res, no es podria entendre que no s’hi acudís. Si quatre justícies europees no aprecien cap delicte i una de sola sí, quin sentit té de jugar-s’ho tot a una sola carta en la qual sí que aprecia delicte, quan, a més és la que ha resultat desacreditada? 3. Què es pretén acudint al Tribunal de Luxemburg? Si abans no s’acabe el judici, de la manera adequada i en el moment precís, els advocats presenten una demanda perquè el Tribunal Suprem propose al de Luxemburg una Qüestió Pre-judicial Europea i el Tribunal –que hi està obligat– hi accedeix, el Suprem no podrà dictar sentència fins que no l’altre no responga. Si respon en la línia positiva de sempre dels àmbits judicials europeus, una vegada rebuda, no podrà condemnar els presos o bé ho podrà fer només per malversació. En tot cas, a partir del moment en què cada pres complesca dos anys de presó –i als Jordis ja els faltaria menys de mig any–, estarà obligat a amollar-los mentre espera la resolució europea. Cal tenir present que la resposta del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, segons l’abast que tinga –i per això la pregunta ha de ser l’encertada– fins i tot podria entrar a fons en la qüestió. Però allò que sembla més encertat i prudent és de presentar la qüestió pre-judicial emparant-se en la defensa de drets bàsics de la Unió, car la jurisprudència del Tribunal en algunes d’aquestes qüestions és enorme i, per tant, les garanties de guanyar són molt altes. Per exemple, es podria preguntar com és de greu que un mateix fet (el referèndum d’autodeterminació i la proclamació de la independència) siga qualificat de rebel·lió i sedició pel tribunal espanyol i l’alemany negue que això siga així. Cal recordar que el propòsit del TJUE és d’aconseguir una aplicació uniforme del dret en tots els estats de la UE. I específicament el fet que, tal com va remarcar Robert Lecourt, quart president del Tribunal entre el 1967 i el 1976, ‘la pedra angular de la Comunitat  no és, sense més, una mateixa norma en comú, sinó una norma interpretada i aplicada de la mateixa manera en tota l’extensió d’un mateix territori pels tribunals de tots els estats membres’. També es podria demanar a Luxemburg si una de les llibertats més bàsiques i fonamentals de la Unió Europea, la llibertat de circulació i establiment de les persones, no resta amenaçada per l’actuació de la justícia espanyola si hi ha una condemna contra els presos polítics a Espanya. En tot cas és completament necessari que la pregunta formulada siga d’interès per al Tribunal de Luxemburg i, sobretot, que siga evidentment procedent. Per això, i per assegurar-ne el valor, cal assegurar-se bé sobre què és. Perquè no es pretén de formular la pregunta, sinó que la resposta condicione obligatòriament la decisió del tribunal. 4. Quina relació tenen el Tribunal Suprem espanyol i el Tribunal de Justícia de la Unió Europea? El Tribunal de Justícia de la Unió Europea és un òrgan superior al Tribunal Suprem espanyol. I entre les seues responsabilitats hi ha controlar la compatibilitat dels drets nacionals amb els de la Unió Europea. D’ençà del 1963 arran del cas Van Gend & Loss, el Tribunal de Luxemburg ha deixat clar que aquesta funció implica qüestionar decisions judicials estatals, perquè ‘la vigilància dels individus afectats, per tal de protegir els seus drets, equival a una supervisió efectiva que s’afegeix a la confiada en els articles 169 i 170 a la diligència de la comissió i dels estats membres’. Els articles a què fa referència la cita són els actuals 258 i 259 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea. La importància d’aquesta resolució històrica és que va fixar un dels principis fonamentals del dret de la Unió, el principi d’efecte directe. És a dir, que les disposicions de la UE generen per elles mateixes drets i obligacions per a qualsevol ciutadà dels estats membres, que pot invocar-les directament davant un jutge nacional sense necessitat que existesca una norma nacional que integre l’europea. Per tant, les normes i decisions europees tenen un efecte directe en el dret intern, que limita les capacitats i els drets sobirans dels estats membres. Al llarg dels anys, el Tribunal de Luxemburg ha fet tot de pronunciaments, els anomenats ‘judicis de conformitat’, precisament sobre la conformitat del dret nacional dels estats amb l’europeu. Quant a l’estat espanyol el Tribunal de Justícia de la Unió Europea ha analitzat situacions en les quals les resolucions dels tribunals no eren conformes amb el dret europeu i ha obligat a canviar-les. 5. El Tribunal Suprem podria negar-se a enviar la qüestió pre-judicial al Tribunal de Luxemburg? El Tribunal Suprem hauria d’apreciar si la pregunta és pertinent per a la decisió del litigi o no. Si ho considera està obligat a plantejar-la però pot no fer-ho en el cas invers. Ara, el mateix tribunal especifica, en l’anomenada ‘doctrina de l’acte clar’, que no pot ser una decisió subjectiva. Si la qüestió fa referència, per exemple, a un afer materialment idèntic ja resolt o en la jurisprudència del TJUE, el jutge local no pot interpretar el dret comunitari però resta descarregat de l’obligació de fer la pregunta. Això implica que la possibilitat de no demanar la qüestió pre-judicial es limita a les normes que no requereixen cap tasca interpretativa. I precisament ací hi ha la clau de tot plegat. Perquè és evident, i és fora de tota discussió després dels pronunciaments dels tribunals belga, alemany i escocès, que hi ha una manca absoluta de correspondència entre la interpretació dels fets dels tribunals espanyols i la de qualsevol altre tribunal europeu. I això justifica completament la intervenció del Tribunal de Luxemburg. Però què passaria si, encara així, el Suprem es negués a enviar la qüestió pre-judicial? Doncs que la mateixa doctrina del Tribunal Constitucional espanyol permetria d’afirmar que s’ha vulnerat el dret d’obtenir una tutela judicial efectiva i potser hi hauria també una vulneració del dret de procés degut. Fins i tot es podria discutir si es vulnerava el dret de jutge ordinari predeterminat per la llei, perquè, tal com estableix l’anomenada ‘doctrina Foto Frost’, ningú que no siga el Tribunal de Justícia de la UE pot interpretar el dret de la Unió Europea. Tot això seria una vulneració evident de drets fonamentals reclamable per tant com a recurs d’empara però també per la via de demanda al Tribunal Europeu de Drets Humans d’Estrasburg. Això darrer seria molt important, perquè, contra l’opinió generalitzada, el Tribunal d’Estrasburg no accepta fàcilment els casos que toca i reclama demandes molt estructurades i amb trencaments molt visibles de la norma legal. La vulneració de l’obligació de presentar la Qüestió Pre-judicial seria un cas indiscutible per al Tribunal d’Estrasburg, que no el podria defugir. 6. I per als presos seria possible d’acudir directament al Tribunal de Luxemburg? Aquesta possibilitat és prevista en l’article 263 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea, que afirma que les persones físiques o jurídiques podran interposar recurs contra els actes de què siguen destinatàries o que els afecten directament i individualment. Per tant, la negativa d’acudir a Luxemburg obriria la via als presos per a acudir-hi directament, de manera individual, un a un, però no col·lectiva. 7. Quan s’hauria de presentar aquesta qüestió pre-judicial? Abans no començàs el judici la defensa de Jordi Cuixart va assenyalar la necessitat que el Tribunal Suprem elevàs una qüestió pre-judicial, però el Tribunal se’n va desentendre al·legant que no era el moment adequat. Tenint present la regulació del judici, el moment més adequat per a presentar-la seria en un escrit de modificació de conclusions que es podria presentar una volta practicada la prova en el judici oral i perquè siga resolta abans de dictar sentència. La raó de triar aquest moment seria el fet que l’article del tractat europeu que defineix la qüestió pre-judicial afirma que s’ha de reclamar si el tribunal local ‘troba necessària una decisió al respecte per a poder emetre veredicte’. I això passa, i passarà sempre, quan s’hauran practicat les proves i el plet serà ‘vist per a sentència’.

Summary: La justícia europea pot blocar el judici del Suprem abans no arribe la sentència


Guillem Agulló i Lázaro ha estat elegit per unanimitat cap de llista d’ERPV a les eleccions europees al Congrés Extraordinari d’Esquerra Republicana al País Valencià. És el pare de Guillem Agulló, el jove antifeixista assassinat el 1993. ‘Desitjava que Esquerra Republicana em proposara per a representar als valencians en les eleccions europees’, ha dit. També ha volgut mostrar la seva solidaritat envers els presos polítics i els exiliats: ‘Em sent identificat i acompanyat en la seua lluita perquè també és la meua.’ Serà el número 7 de la llista d’ERC. Guillem Agulló: "Estava desitjant que Esquerra Republicana em proposara per a representar als valencians en les eleccions europees." Un orgull immens que ens representes. Antifeixistes sempre!Ara, Repúbliques! pic.twitter.com/ZqEbKzMwge — Joventuts d'Esquerra Republicana del País Valencià (@JoventPV) February 9, 2019 Maria Pérez i Company, Rebeca Abad i Brotons i Juanvi Salavert i Pons l’acompanyaran a la llista, una candidatura conjunta amb EH-Bildu i BNG. Avui ja és oficial. En Guillem Agulló i Lázaro ha estat triat el cap de llista d'@esquerrapv per a les pròximes europees, on formem part de la coalició ER-Bildu-BNGa.Un honor que tanta dignitat siga qui represente el republicanisme valencià en aquesta llista. Gràcies Guillem! pic.twitter.com/uFs1nF7J5L — Josep Barberà (@Josep_Barbera) February 9, 2019 ‘A ells no els han mort un fill; i nosaltres hem perdut la por’: entrevista a la família de Guillem Agulló

Summary: El pare de Guillem Agulló, cap de llista d’ERPV a les europees


La portaveu de JxCat a l’Ajuntament de Barcelona, Elsa Artadi, ha explicat que ahir van registrar una petició al Tribunal Suprem espanyol perquè Joaquim Forn pugui assistir dimarts vinent al ple del cartipàs. De moment encara no hi ha resposta. En declaracions a la premsa després de la Junta de Portaveus, ha recordat que Forn té tots els seus drets polítics intactes: ‘Entenem que no se li prendrà el vot el dia del ple del cartipàs’. A banda, Artadi ha dit que ha parlat amb la batllessa, Ada Colau, i amb el secretari municipal per plantejar-los que si no deixen que Forn pugui votar es respectin les majories i que ‘no s’aprofiti que Forn és a la presó per guanyar una votació’. ‘Allò que contempla el reglament és el vot telemàtic. Però nosaltres apel·lem al “fair play” i que en les votacions un dels regidors de l’altra banda s’abstingui per respectar les majories’, ha detallat Artadi. El regidor d’ERC Jordi Coronas també ha dit a la premsa que el més probable és que Forn no pugui assistir al ple ni connectar-se telemàticament, per la qual cosa ha demanat que s’incorpori al reglament municipal el supòsit de presó provisional d’un dels seus regidors. ‘Volem que s’incorpori al ROM aquest supòsit, i que en els plens, mentre Forn tingui l’acta de regidor i no hi pugui assistir, hi hagi un regidor de l’oposició que abandoni el ple durant les votacions per respectar les majories’, ha afegit Coronas.

Summary: JxCat demana al Suprem que Forn participi dimarts al ple del cartipàs de Barcelona


El Japó ha confirmat que els terratrèmols registrats a Corea del Nord són explosions nuclears, la qual cosa les converteix en el sisè assaig nuclear realitzat per Pyongyang des del 2006 i el més potent fins ara. Les autoritats meteorològiques del Japó i de Corea del Sud han dit que s’havia detectat un terratrèmol a Corea del Nord a prop del lloc de l’assaig nuclear d’una magnitud de 6,3, segons el Centre Geològic dels Estats Units (USGS). Això és una potència deu vegades més gran que la d’anteriors detonacions. El ministre d’Afers Exteriors japonès, Taro Kono, ha explicat que havien arribat a aquesta conclusió després d’haver estudiat les dades. El Ministeri de Defensa del Japó ha informat que havia enviat no pas menys de tres avions militars al lloc on s’han produït els terratrèmols des de bases japoneses per avaluar la radiació. El nou assaig de Corea del Nord representa un desafiament directe al president dels Estats Units, Donald Trump, que hores abans havia parlat per telèfon amb el primer ministre del Japó, Shinzo Abe, sobre l’escalada de la crisi nuclear a la regió. Corea del Nord ha dit aquest diumenge que havia desenvolupat una arma nuclear més avançada amb una ‘gran potència destructiva’ i que l’assaig havia estat un ‘èxit perfecte’. Segons que ha informat l’agència estatal de notícies nord-coreana KCNA, el dictador del país, Kim Jong Un, ha inspeccionat una bomba d’hidrogen que serà instal·lada en un nou míssil balístic intercontinental. El Japó ha posat sobre la taula la possibilitat d’aprovar noves sancions contra Corea del Nord després d’aquesta nova prova militar: el ministre portaveu nipó, Yoshihide Suga, ha dit que es podrien adoptar sancions sobre venda de petroli a Corea del Nord. Per la seva banda, Corea del Sud ha convocat d’urgència una reunió del Consell de Seguretat Nacional per analitzar els fets, segons que ha informat l’agència de notícies Yonhap. Així mateix, la Xina, Alemanya, França i altres potències i organitzacions internacionals també ha condemnat la prova nuclear.

Summary: El Japó confirma que Corea del Nord ha fet un nou assaig nuclear


La mare de la inspectora Mina Fuster ha desaparegut. Després de setmanes sense contacte, quan la inspectora descobreix que fa dies que no és a casa pensa que es tracta d’un nou afront de la vella. Però tot sembla indicar que la desaparició no és voluntària. Entre baralles de galls, estafadors de baixa estofa i personatges estranys, la mare de la Mina cerca de recuperar un passat llunyà mentre la inspectora comença a valorar un present que fins ara no ha apreciat com cal. Potser el seu futur dependrà del retorn de la mare. Margarida Aritzeta ha enfilat la quarta novel·la negra protagonitzada per la inspectora Mina Fuster, amb el títol Teoria del gall, que publica Llibres del Delicte i que arribarà a les llibreries la setmana entrant. Un n’oferim les primeres planes. L’editor de Llibres del Delicte, Marc Moreno, explica: «Que a la novel·la policíaca en català li calia un gran personatge amb recorregut i qualitat, com el Montalbano de Camillieri o el Harry Hole de Jo Nesbo, no era cap secret. Per això, quan a finals del 2013 Margarida Aritzeta, escriptora amb un bagatge literari enorme, Creu de Sant Jordi i degana de la Institució de les Lletres Catalanes, va crear el personatge de la inspectora Mina Fuster, en un relat curt del recull Elles també maten, molts vam veure en ella la gran esperança blanca. A partir d’aquell relat, i protagonitzades per aquest personatge carismàtic, amb personalitat pròpia i que lluita per fugir dels estereotips del gènere, van sorgir tres novel·les: L’amant xinès (2014), Els fils de l’aranya (2017) i Rapsòdia per a un mort (2018). Amb Teoria del gall, ara Margarida Aritzeta completa una tetralogia policial en què cada llibre és autoconclusiu i suposa una investigació independent de la resta, però en què ha estat capaç de teixir un univers ple de secundaris importants, que enriqueixen el món de la inspectora Mina Fuster. Ara, Teoria del gall és molt més que una altra novel·la de la inspectora Mina Fuster, dona jove, amb empenta i una atrafegada vida personal que acostuma a interferir en la seva feina policial. Perquè Teoria del gall és la culminació d’un procés que Margarida Aritzeta va iniciar fa set anys per regalar a la literatura de gènere negre en català el personatge (potent i amb prou envergadura) que mereix. La demostració que a casa es fa novel·la policíaca de qualitat i els autors i autores del país tenen la capacitat de crear personatges que enganxen i marxen amb tu molt temps després de llegir l’última pàgina.»

Summary: Avançament editorial: ‘Teoria del gall’ de Margarida Aritzeta


El portaveu de CiU a la Paeria, Toni Postius, ha tancat les portes a possibles acords estables amb l’batlle de Lleida, Àngel Ros, si aquest no fa un pas enrere en matèria lingüística després d’haver traspassat ‘totes les línies vermelles imaginables’ i obrir un conflicte pel català inexistent fins ara a la ciutat, amb el pacte amb C’s. Postius considera que el PSC ‘s’ha venut la llengua per aconseguir que el cartipàs municipal inclogui tres càrrecs eventuals, sous de tinent d’alcalde per a sis regidors de govern i l’ús sense restriccions del vehicle oficial’. Tot plegat, ascendeix fins a 800.000 euros per als propers quatre anys en concepte de sous, segons CiU. El portaveu convergent ha valorat positivament que el cartipàs municipal reculli la majoria d’esmenes pactades amb cinc grups de l’oposició. Així, l’organigrama municipal recull les propostes en clau de transparència, participació, creació de la Comissió de l’Horta, publicació de la informació i canvis en la Mesa de Contractació, llevat d’aquelles esmenes de caràcter econòmic i de fiscalització del vehicle oficial. Intent de pacte ‘in extremis’ amb Ros Davant del pacte entre el PSC i Ciutadans, Postius ha revelat que CiU va tantejar Ros ‘in extremis’ per intentar obrir la porta a una negociació de les seves demandes si ell es posicionava al costat del país en el procés i en favor de la llengua. ‘Ros s’hi va negar’, ha afirmat, subratllant que el paer en cap ‘ha tingut sempre la possibilitat de virar cap a Espanya o cap a Catalunya i, finalment s’ha decantat cap a l’estat espanyol’. ‘Per tant’, ha dit Postius, ‘exigim a l’alcalde de Lleida a no culpar CiU per justificar un acord espanyolista com el que ha acabat signant i que suposa un retrocés sense precedents en detriment de la llengua catalana, atès que l’acord pactat amb Ciutadans contempla el bilingüisme a la Paeria’. El grup municipal de CiU ha animat a la ciutadania de Lleida a manifestar-se en favor de la llengua catalana i del seu ús a l’Ajuntament de Lleida en la concentració prevista per demà dia 14 de juliol organitzada per l’ANC, Òmnium Cultura i la Plataforma per al Llengua. D’altra banda, Postius ha recordat que ‘ja fa mesos que vam deixar clar que mai pactaríem amb algú que està investigat per la Fiscalia Anticorrupció i que pot ser finalment imputat’. Aquesta premissa cobra més sentit encara ‘quan es detecta la lleugeresa dels principis i valors d’algú que es capaç de vendre’s la seva llengua a canvi de mantenir uns càrrecs i privilegis’. Alhora, Toni Postius ha insistit en què a hores d’ara, l’alcalde de Lleida segueix sense fer pública, tal i com es va comprometre en el ple d’abril, la informació addicional requerida per Fiscalia Anticorrupció en relació als desplaçaments fora de Lleida i les dietes de l’equip de govern fora de la ciutat, després que des de la Paeria s’haguessin lliurat en un primer moment, les factures sol·licitades.

Summary: CiU tanca la porta a possibles acords amb Ros mentre no rectifiqui la política lingüística del pacte amb C’s


Twitter ha reconegut un error en la seva aplicació mòbil per a dispositius Android, activa des del 2014, que desactivava la protecció dels tuits privats i els mostrava com a públics, i que es produïa quan l’usuari feia canvis en el seu compte. Twitter ha explicat, a través de la seva pàgina d’ajuda, un problema present en la seva aplicació per a Android que deshabilitava la configuració de ‘Protegir els teus tweets’ si l’usuari realitzava certs canvis en el compte com canviar el correu electrònic vinculat. Aquest error, que segons la companyia va ser solucionat el passat 14 de gener, deixava al descobert tuits privats si l’usuari havia realitzat canvis en la configuració del seu compte entre el 3 de novembre del 2014 i el 14 de gener del 2019, des de l’app d’Android. Per la seva banda, els usuaris d’iOS i de la versió web no s’han vist afectats. A través d’aquest mateix comunicat, la companyia s’ha disculpat amb els seus usuaris, assegurant que les persones afectades han estat informades i els seus tuits privats habilitats, encara que recomana revisar la configuració de privadesa per assegurar-se que la configuració de ‘Protegeixi els seus tweets’ reflecteix les preferències.

Summary: Un error de Twitter deixa al descobert tuits privats des del 2014


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, ha reconegut avui que tenia ‘certs dubtes’ que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, pogués aturar el referèndum de l’1-O. En declaracions a la Cadena Cope, Rivera ha recordat que Rajoy no va impedir el procés participatiu del 9-N. Rivera també ha titllat l’1-O d”esperpent’ i ha cridat a la unitat per a evitar-lo. Així mateix, ha demanat a Rajoy que faci complir les lleis. En aquest sentit, ha reclamat suport jurídic per als funcionaris catalans i els Mossos d’Esquadra perquè, segons que ha dit, es troben davant d’un repte molt complex, atès que poden rebre ordres contradictòries de l’estat espanyol i la Generalitat. Rajoy reitera que serà ‘moderat’ Per la seva banda, Rajoy ha reiterat que respondria a l’independentisme amb ‘moderació i amb tota la legitimitat i tota la força de la llei, sense alçar la veu ni entrar en cap enfrontament estèril, cosa que, segons ell, pretenen els ‘extremistes radicals’. ‘Ningú no liquidarà la democràcia’, ha afirmat. Ha assenyalat que l’1-O era un cop a la democràcia espanyola amb el qual un grapat de gent instal·lada en l’extremisme pretenien la voladura de la constitució de tots, i ha afegit que la Generalitat estava segrestada pels radicals decidits a viure en la intolerància.

Summary: Rivera dubta que Rajoy pugui aturar l’1-O


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha aprofitat avui l’estrena de l’estació de la Zona Franca de la línia 10 Sud del metro per reclamar un front comú del conjunt d’administracions que exigeixi a l’estat espanyol les inversions perquè Catalunya tingui ‘d’una vegada per totes un servei de Rodalia com cal’. Aquesta reivindicació també ha estat compartida per la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que ha proposat d’aprofitar ‘la nova etapa de relació amb el govern espanyol’ per avançar en la qüestió. Ha afegit que aquesta estació és una conquesta veïnal perquè s’ha posat en funcionament gràcies a la pressió dels veïns després d’haver-se aturat les obres arran de la crisi econòmica. La nova estació de la Zona Franca és la vuitena de la línia de metro L10 i ha implicat una inversió de quaranta milions d’euros. La nova parada connectarà barris com la Marina, fins ara aïllats, i donarà servei als treballadors d’un sector econòmicament estratègic com és la Zona Franca. El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha explicat que es tracta de la primera estació elevada construïda sobre un viaducte. Aquesta característica, ha dit, permetrà de deixar d’emetre 265 tones de CO2 a l’any. Sobre futures inversions, Torra ha anunciat la posada en servei d’una estació més de l’L10 durant el primer trimestre de l’any vinent.

Summary: Torra reclama un front comú de les administracions per a obligar l’estat espanyol a invertir en Rodalia


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha respost al missatge nadalenc de Felipe VI –que va dir que Catalunya és una seriosa preocupació– afirmant que avui és l’estat espanyol que ‘és una seriosa preocupació a Europa’. Aquestes declaracions les ha pronunciades acompanyat del govern i el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, durant l’ofrena anual a la tomba del president Francesc Macià, que es va morir el dia de Nadal del 1933. Segons Torra, Espanya és un ‘estat que vulnera els drets humans, que incompleix les resolucions dels tribunals de justícia europeus i que nega el dret inalienable dels catalans a exercir l’autodeterminació’. També ha parafrasejat Francesc Macià i ha assegurat que ‘la llibertat és dignitat’ i que cal ‘continuar avançant fins a aconseguir la plena sobirania del país’. De fet, ha qualificat el seu antecessor com el ‘polític amb més seny’ que ha tingut Catalunya, entès com la ‘recerca de la veritat per trobar la llibertat’. Alhora, també ha tingut paraules de record per a Pompeu Fabra, un ‘home de compromís’, exemple ‘d’humanitat i tolerància’ i que va fer una aportació ‘universal’ amb una obra ‘extraordinària’. D’una altra banda, Roger Torrent ha afirmat que la monarquia espanyola ‘no és a l’altura’ del moment polític. Per això, ha insistit que el govern espanyol ha de fer un pas endavant i avançar ‘cap a la solució democràtica d’un conflicte polític’. A més, ha exigit l’alliberament dels presos i la nul·litat del judici contra el procés.

Summary: El president Torra a Felipe VI: ‘L’estat espanyol és una seriosa preocupació a Europa’


‘Si l’estat hagués tingut la més mínima voluntat de diàleg, seríem en un punt diferent’, ha dit el president de la Generalitat, Artur Mas. Ha estat en la intervenció inicial de la seva compareixença a la diputació permanent del parlament, en què dóna explicacions sobre la convocatòria del 27-S i els escorcolls a la seu de CDC. ‘Si l’estat hagués entès la voluntat expressada a les urnes i les grans manifestacions dels últims anys, si ho haguessin admès com un fet polític i ciutadà, probablement hauríem trobat una manera d’encarrilar les coses. Però no ha estat possible –ha afegit–. El diumenge 27 al vespre es comptaran sís i nos; diputats a favor del sí i diputats a favor del no.’ El propòsit primari de la compareixença era explicar els motius de la convocatòria de les eleccions del 27 de setembre, però Mas atendrà totes les peticions que han fet els grups de l’oposició perquè donés explicacions sobre els escorcolls de divendres a les seus de CDC i de la fundació. Podeu veure la compareixença en directe: Sobre els escorcolls: ‘Massa casualitat per ser casualitat’ Mas també ha parlat dels escorcolls de divendres passat a la seu de CDC: ‘Fou una actuació es produeix amb eleccions convocades i parlament dissolt a un mes del 27-S, que té una enorme càrrega política i simbòlica, i el mateix dia que una candidatura convoca un gran acte al l’Arc de Triomf. Massa casualitat per ser casualitat.’ ‘Dijous abans dels escorcolls s’havia avisat alguns mitjans de comunicació que passaria allò que va passar. Calia que hi hagués espectacle. Quan els poders públics de l’estat avisen mitjans del que passarà l’endemà és que es busca l’espectacle, que hi va ser. El divendres, en plens escorcoll, la guàrdia civil es va passar cinc hores a la seu de CDC sense fer res, esperant un secretari judicial: es perllonga l’espectacle tant com es pot. Després es filtren documents protegits pel secret sumarial, i això és una actuació delictiva, és pitjor que l’espectacle. Si es donen a conèixer documents vol dir que hi ha un delicte. I cada dia sentim a parlar de l’estat de dret. És estat de dret que poders de l’estat puguin arribar a donar a conèixer documents sota secret sumarial?’ Sobre les donacions de Teyco Mas també ha parlat de les donacions de l’empresa Teyco a la fundació Catdem. Ha recordat que Teyco també va fer donacions a fundacions d’altres partits, no només la de CDC, i va treballar amb administracions d’altres colors, fins i tot en un percentatge més gran que quan governava CiU. Ho ha dit durant la seva compareixença davant la diputació permanent, on ha qüestionat les xifres dels documents filtrats perquè no sumen en cap cas un 3% i ha subratllat que les obres investigades són del Pla Zapatero, que especificava que s’havien d’adjudicar al projecte més barat. “No es podia fer favors a ningú. Què caram s’hi havia de donar a canvi si no hi havia cap favor?”, ha preguntat. Marta Rovira (ERC): ‘Vostè tenia coneixement del pagament de comissions?’ La portaveu parlamentària d’ERC, Marta Rovira, ha demanat al president que aclareixi si coneixia l’existència de comissions il·legals a CDC. Ho ha fet després de no haver escoltat de la boca de Mas una afirmació rotunda que negués pràctiques irregulars al partit. ‘La transparència i les explicacions públiques són el mínim i la garantia per començar a combatre la corrupció i li demanem si vostè tenia coneixement de pagaments de comissions, no només de si aquestes comissions eren del 3%”‘ ha indicat. Rovira ha dedicat 16 dels 20 minuts a parlar de corrupció i ha situat el 27-S com una “oportunitat” perquè Catalunya disposi de les eines per acabar amb les pràctiques corruptes. La petició de compareixença Mas va demanar de comparèixer a petició pròpia per explicar els motius de la convocatòria del 27-S, i en vista que quatre grups de l’oposició havien reclamat també que donés explicacions sobre el cas Petrum, ha comunicat la voluntat de debatre-ho. Així ho va anunciar ahir la portaveu del govern, Neus Munté, tot just després que Unió va haver dit que votaria a favor d’aquesta compareixença. La vice-presidenta, però, va dir que no sabia aquest posicionament dels democratacristians. Oriol Junqueras també va demanar a Mas que demostrés amb fets el compromís contra la corrupció. Així, a les quatre de la tarda, es reunirà la mesa de la diputació permanent per admetre a tràmit les propostes presentades pels grups del PSC i ICV-EUiA, per una banda, i del PPC i Ciutadans per l’altra, per ampliar l’ordre del dia de la diputació permanent.

Summary: Mas: ‘La guàrdia civil es va passar cinc hores a la seu de CDC sense fer-hi res’


El Govern d’Andorra ha obert un procés de participació ciutadana sobre les negociacions de l’Acord d’associació amb la Unió Europea, per saber els aspectes que generen més inquietud i entusiasme a la població. Es faran onze reunions aquesta tardor, una a cada parròquia i en el nucli del Pas de la Casa a l’octubre; i durant novembre, d’altres a Barcelona, Tolosa (Occitània), i una última en streaming, ha informat avui el secretari d’Estat d’Afers Europeus, Landry Riba, en conferència de premsa després del Consell de Ministres. L’objectiu és ‘anar desgranant el contingut de l’acord’ des d’ara fins que arribi el moment de sotmetre-ho a referèndum, per la qual cosa hi haurà noves rondes de reunions públiques en les quals s’aniran tractant els aspectes que conformen l’acord d’associació. Riba ha explicat que les reunions, que s’han preparat juntament amb la Secretaria d’Estat d’Igualtat i Participació Ciutadana, tindran una primera part d’explicació per part de l’executiu i una segona de torn obert de paraula per als assistents. En finalitzar cada reunió es farà una síntesi del debat, de les qüestions que els ciutadans hagin posat a sobre la taula, ja que les trobades ‘han de servir també per a recollir informació’, ha manifestat el secretari d’Estat d’Afers Europeus. Les reunions es gravaran en vídeo per ‘tenir documentat tot el procés’, i quan s’acosti el referèndum es preparen peces que resumeixin el contingut per temàtiques. Web informativa A més, s’ha obert el lloc web www.andorraue.ad per a donar resposta a les preguntes que es pensa que es plantegen els ciutadans i on s’aniran penjant els documents que es considerin necessaris. A més, els ciutadans podran deixar comentaris i preguntar dubtes amb el compromís de resposta per part de l’administració i amb la voluntat d’obrir al màxim el debat, ha dit Riba.

Summary: Andorra obre un procés de participació ciutadana sobre l’acord d’associació amb la UE


El portaveu de Més per Mallorca al parlament, Miquel Ensenyat, ha demanat per carta al delegat del govern espanyol en funcions, Ramon Morey, que obri una investigació sobre la denúncia per discriminació lingüística presentada per una treballadora de l’aeroport de Palma. La dona va denunciar que un agent li havia impedit el pas per haver-li parlat en català i que li havia exigit que s’hi dirigís en castellà. Ensenyat recorda que la denúncia pot acabar arxivada i que ara la dona pot fer front a una altra denúncia amb una possible multa de fins a 200.000 euros. El senador de Més Vicenç Vidal també demanarà al Ministeri de l’Interior espanyol per aquests fets. Va ser a final de juny, quan després d’haver hagut de tornar a passar per l’arc de seguretat, la treballadora va respondre en català a l’agent, qui va exigir-li que li parlés en castellà. Ella s’hi va negar i el policia la va denunciar per haver posat ‘en perill la seguretat aèria’ dient que no havia volgut passar per l’arc de seguretat. Per la seva banda, la dona va presentar una denúncia per discriminació lingüística i delicte d’odi contra l’agent al jutjat d’instrucció 3 de Palma.

Summary: Més demana que s’investigui la denúncia per discriminació lingüística a l’aeroport de Palma


El director general de Consum, Juan Luis Durich, ha considerat ‘absolutament’ desproporcionada i ha qualificat com una ‘sortida de to de les xarxes socials’ la polèmica desfermada fa uns mesos per la decisió de deixar d’etiquetar en català alguns dels seus productes de marca pròpia argumentant una millora de la llegibilitat. A preguntes dels mitjans durant la conferència de premsa de presentació de resultats d’aquest dijous, Durich ha dit que no entén com ‘a l’única organització que fa alguna cosa en valencià se li llencen al coll perquè pren una petita decisió sobre una part molta petita de tota l’activitat que fa en valencià’. En aquest sentit, ha dit que la polèmica es va produir quan Consum ja portava sis mesos amb la mesura presa i que aquesta afecta només 150 productes dels més de 2.000 amb marca pròpia. Durich ha explicat que la cooperativa de supermercats compta amb molta activitat fora del País Valencià i Catalunya i que això ha obligat a etiquetar els productes en altres llengües, fent que si s’incloïa també el català en la descripció base dels mateixos no pogués llegir clarament perquè la lletra és molt petita. Al respecte ha afegit que legalment les característiques del producte han de quedar ben llegibles i que alguna gent gran s’havia queixat que no es llegia bé. El responsable de la companyia ha dit que es va decidir eliminar l’etiquetatge en català i que Consum continuarà de la mateixa manera. Durich ha defensat però que la cooperativa de supermercats continua editant en valencià la seva revista, així com la retolació de les botigues i els enviaments que fa als clients catalanoparlants, però ‘han d’entendre que nosaltres estem ja a Granada, a l’Aragó… i en algunes coses necessitem ser més globals, però així i tot continuem fent més que ningú’. 200 baixes a causa de la polèmica El director general de la cooperativa ha xifrat en unes 200 les persones que s’han donat de baixa com a clients arran de la polèmica sobre l’etiquetatge. Durich ha indicat que no és una xifra ‘significativa’ i l’ha posada en context amb els 3 milions de clients amb què Consum compta. ‘Sobretot és que no hi ha motius, perquè si hi hagués hagut motiu, hagués marxat més gent’, ha considerat.

Summary: Consum considera desproporcionada la polèmica per deixar d’etiquetar en català


El consell d’administració de RTVE ha nomenat avui Eladio Jareño (Barcelona, 1958) nou director de Televisió Espanyola (TVE) en substitució de José Ramón Díez, que va cessar del càrrec 25 de febrer passat. Jareño va ser cap de comunicació de la presidenta del PP, Alícia Sánchez-Camacho. Jareño ha comptat amb el suport de sis dels nou membres del consell, els designats a proposta del PP. Llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, exercia des de 2014 com a director de RTVE a Catalunya, un càrrec que ja havia ocupat entre 2003 i 2004. L’any 2004 va ser nomenat director de Programes Infantils i Juvenils de TVE, un lloc que va ocupar fins al 2008. Durant el seu mandat, es va elaborar el projecte i el pla director del Clan, el canal temàtic infantil de RTVE. A banda l’etapa de cap de comunicació del PP, també ha estat assessor de premsa del governador civil de Barcelona (1992- 1996), professor de l’Institut d’Administració Pública espanyol (1991-2000) i director de comunicació del govern espanyol a Catalunya (2002-2003).

Summary: L’ex-cap de comunicació de Sánchez-Camacho, nou director de TVE


La justícia francesa ha aprovat l’extradició a l’estat espanyol de l’ex-cap polític d’ETA Josu Urrutikoetxea Bengoetxea, també conegut pel malnom de ‘Josu Ternera‘, per l’atemptat en una caserna de la Guàrdia Civil a Saragossa. La decisió, tanmateix, pot ser encara recorreguda al Tribunal Suprem francès. L’ex-cap polític d’ETA va ser detingut el mes de maig als Alps savoians en una operació conjunta entre la Guàrdia Civil espanyola i la Direcció General de Seguretat Interior francesa. Urrutikoetxea es va integrar a ETA el 1971 i una dècada més tard va passar a formar part de la direcció. El 1989 va ser detingut a Baiona i condemnat a deu anys de presó. Tanmateix, sis anys després, va ser extradit a l’estat espanyol. El 1998 va ser alliberat i fou elegit diputat per Euskal Herritarrok. D’ençà del 14 de novembre de 2002 s’havia decretat una ordre de crida i cerca contra ell, quan no es va presentar a declarar al Tribunal Suprem espanyol en condició d’investigat per l’atemptat contra la caserna de la Guàrdia Civil a Saragossa, en què van morir onze persones. També va formar part de les negociacions entre ETA i el govern de José Luis Rodríguez Zapatero (2005-2006). Es va reunir unes quantes vegades amb Jesús Eguiguren, ex-president del PSE-EE, a Ginebra per trobar una solució al conflicte basc. El maig de l’any passat va ser l’encarregat de llegir el comunicat de dissolució d’ETA.

Summary: La justícia francesa aprova l’extradició a l’estat espanyol de Josu Urrutikoetxea, històric dirigent d’ETA


Pere Sampol és un dels dirigents amb més pes polític acumulat del nacionalisme a Mallorca. És un dels personatges més importants del PSM i, encara que ja retirat de l’activitat parlamentària, la seva veu és escoltada i respectada. Va ser vice-president i conseller d’Economia del primer pacte de progrés (1999-2003) i va comandar la reconversió del partit en l’espai polític actual, Més per Mallorca, abans Bloc, que aplega el partit de referència de l’esquerra nacionalista i Iniciativa-Verds. En aquesta entrevista, Sampol desdramatitza els resultats de Veus Progressistes, la coalició que va mirar d’aconseguir el primer diputat per al sobiranisme de les Illes al congrés espanyol, i en fa una interpretació optimista amb vista a les eleccions del 26 de maig a les Illes. Destaca la força municipal de Més i denuncia la dreta autòctona amb una frase demolidora: ‘La dreta a les Illes Balears és anticatalanista, franquista i caciquista.’ —És un fracàs el resultat de Veus Progressistes al congrés espanyol? —És una tradició. Aquesta és una assignatura pendent del nacionalisme de les Illes, que mai no ha aconseguit de rompre aquesta dualitat. En unes eleccions al parlament els vots es multipliquen per tres o per quatre. En canvi, en unes eleccions espanyoles no existeix per a una gran majoria de l’electorat. —Es traslladarà la tendència de vot a les eleccions del 26 de maig? —La tradició també diu que no. Al contrari, a vegades hi ha una mala consciència del votant tradicional de Més que opta pel vot útil a les espanyoles. A més, les eleccions al parlament coincideixen amb les municipals i Més és una organització bàsicament municipalista que presentarà més candidatures que mai. Tot i que el PSOE passa per un bon moment i que Francina Armengol capitalitzarà una part de la gestió de govern, crec que Més té armes suficients per a fer uns bons resultats el 26 de maig. —S’ha de reformular el sobiranisme a les Illes? —Hi ha una força municipal molt potent. Tenim més candidatures que el PSOE i, juntament amb el PP, som els dos partits que es presenten amb més candidatures municipals. Això vol dir un petit exèrcit a cada municipi, fent el porta a porta i demanant el vot. Tradicionalment, el PSM, i ara Més, tenia una forta presència a l’interior de Mallorca i de Menorca, però és que en aquesta legislatura ha tengut les batllies de Palma i de l’àrea metropolitana, com Marratxí, Llucmajor i batllies importants com Felanitx. Aquests municipis representen el 80% del cens. Si la bona gestió que s’ha fet en aquests municipis es tradueix en vots, es pot obtenir un bon resultat. En definitiva, els resultats dolents a les espanyoles no m’han vengut de nou i crec que Més és capaç de fer un bon paper el 26 de maig. —I com interpretau que l’extrema dreta de Vox hagi superat de manera tan clara Veus Progressistes, amb la implantació municipal que té Més? —La dreta a les Illes Balears és una dreta franquista. El Partit Popular beu de l’herència del franquisme. Els seus dirigents havien aconseguit d’aglutinar tota la dreta, bàsicament per uns interessos econòmics i personals. En el moment que ha sortit una candidatura clarament franquista, els franquistes s’hi han sentit molt còmodes i molt identificats. Aquesta dreta franquista possiblement no ha existit a Catalunya com a les Illes Balears. A Catalunya aquesta dreta espanyolista i anticatalanista era reduïda al PP, que ara és residual. A Catalunya hi ha hagut una dreta moderna i europea. A les Illes Balears, la dreta és castellanista, anticatalanista, franquista i caciquista i amb una estructura piramidal que era una fàbrica de vots. Però la pèrdua progressiva de poder municipal ha provocat una nostàlgia del franquisme. Això ha fet que una bona part de l’electorat del PP s’hagi emocionat amb aquest discurs de mà alçada. —Com s’hi planta cara, a aquesta extrema dreta franquista que heu definit? —L’extrema dreta ha entrat amb les televisions, totes les privades, també Televisió Espanyola, els diaris, fins i tot El País, i amb Ciutadans i el Partit Popular, que han negat que fos extrema dreta per legitimar el pacte a Andalusia i, si venia bé, també un govern de l’estat. Un partit que no tenia ni la mínima representació ha tengut més espai que formacions que sí que hi són, a les institucions. Com es combat l’extrema dreta? Amb cultura i amb educació. Em preocupa, sobretot, que això no és un fenomen espanyol. Hi ha un suport econòmic i mediàtic a l’extrema dreta de fa uns quants anys. Això que passa a Europa o a l’Amèrica del Sud és planificat per grups que tenen molt de poder econòmic, mediàtic i, fins i tot, paramilitar. —Existeix el sector regionalista del PP? —Sempre s’ha dit que hi havia un sector més centrista i moderat, però quan hi ha hagut un conflicte amb Madrid mai no ha presentat batalla. Hi ha un moment que marca la història d’aquest partit: quan Cañellas es troba obligat a dimitir per la sentència del túnel de Sóller, que era absolutòria per prescripció. Es considerava provat que el PP havia percebut comissions per l’adjudicació del túnel de Sóller però per quinze dies els delictes havien prescrit. Aleshores, José María Aznar va considerar que Cañellas havia de dimitir. ‘No seràs cap pedra en el meu camí a la Moncloa’, és la frase que diuen que va dir. Cañellas, que era totpoderós, amb majoria absoluta a les Illes Balears, va dubtar i va dimitir. Aquest moment és considerat com la cessió de poder del sector regionalista als dirigents estatals. D’aleshores ençà, sempre, les candidatures s’han imposat des de Madrid. Això no vol dir que a la part forana no hi hagi batlles que no qüestionin la normalització lingüística i que als ajuntaments que presideixen no es faci tot en català. Però tenim davant un partit d’obediència madrilenya. —El PI pot aplegar vot regionalista del PP el 26 de maig? —El PI és una opció que neix d’aquest llast tan important que és la desfeta d’Unió Mallorquina i que uneix escindits del PP, que se suposa que deixaren el partit perquè se sentien marginats en les candidatures, amb persones d’una certa talla intel·lectual i que poden teoritzar sobre el mallorquinisme i que aporten valor. A més, té una força municipal gens menyspreable amb força batllies. Té un espai, però s’ha d’anar fent a poc a poc. En les passades eleccions, Més es va convertir en la primera força municipalista de Mallorca i diria que de Menorca, també. És el partit que ha governat més ciutadans. Però això ha costat quaranta anys. El PI fa vuit anys que existeix, i va fent i va creixent a poc a poc. Als partits que no surten a les televisions, com Més i el PI, els és molt més difícil. El creixement es fa a còpia de convèncer persones, una a una, i a partir d’una gestió molt eficaç. Passa que quan ve un tsunami d’aquestes característiques i mediatitzat com aquest, nosaltres no hi som. A mi m’ha passat, que votants de tota la vida m’han demanat si em presentava aquesta legislatura. —Perilla el govern de progrés si hi ha un pacte a Madrid entre el PSOE i Cs? —Hi haurà molta pressió dels poders fàctics i del poder econòmic que controla els mitjans de comunicació perquè es faci aquest pacte. Però les bases del PSOE van ser prou contundents cridant ‘Rivera, no’. Crec que Sánchez provarà de governar tot sol amb ajuts puntuals d’uns i altres, amb un suport més estable de Podem. —És catalanista Francina Armengol? —Ella és catalanista segons la pressió que sent per part de Més. Si Més creix electoralment, el PSOE ha de cobrir aquest flanc. En poques paraules, si a Mallorca i a les Balears no hagués existit el PSM, segurament ja seríem una província no gaire diferent de Valladolid o Sòria. Això no vol dir que dins el PSOE no hi hagi gent que milita en el catalanisme i que fan la seva vida en català. Però només són contundents a l’hora de governar en favor de la cultura catalana si senten l’alè de Més. Pensem que a Mallorca, Més va quedar a tres mil vots del PSOE (2015). Per tant, són els dos partits que tenen més transvasament de vots de l’un a l’altre. D’això, el PSOE n’és conscient i ha d’intentar fer polítiques semblants a les de Més. —Com interpretau la posició de Pedro Sánchez envers el procés independentista? —Crec que fins passades les eleccions no hi haurà una fotografia entre el PSOE i cap partit sobiranista. Sánchez es troba en una cruïlla. Quan ell diu que han derrotat el passat i han guanyat el futur, quin futur és aquest a l’estat espanyol? Aquesta Espanya uniforme, castellana, que renega de la diversitat o l’acceptació que Espanya és un estat plurinacional? Això ho vol traduir políticament? Imagín que hi haurà converses que haurien de ser discretes per a evitar que aquests bàrbars de Cs i de Vox puguin arengar la seva gent. Sánchez es troba amb un problema molt greu. El problema és judicialitzat. No és tan sols negociar un referèndum o una una fórmula perquè Catalunya es pugui autodeterminar. És com treus els empresonats de les urpes d’un tribunal fabricat pel PP d’acord amb la seva ideologia. El franquisme també és present a les altes instàncies judicials. —Fiscalia i advocacia de l’estat seuen al costat de Vox al Suprem, amb Pedro Sánchez de president… —Sí, i poden donar instruccions al fiscal general de l’estat i a l’advocacia de l’estat perquè disminueixi penes, però és complicat amb uns jutges col·locats amb el dit partidista del PP, no per mèrits de carrera. Les clavegueres de l’estat arriben al Consell General del Poder Judicial i al Tribunal Suprem. Hi ha jutges magnífics. A les Balears en som testimoni, amb el jutge Castro o el fiscal Carrau, però quan arribes a tribunals superiors de justícia, Tribunal Suprem i Consell General del Poder Judicial, hi trobes la interferència dels partits polítics que hi han situat persones afins a les seves ideologies. Rajoy va posar en mans d’aquesta gent la solució del problema de Catalunya i això dificulta una sortida política. —Què sentiu quan veieu companys polítics asseguts a la banqueta dels acusats per haver defensat un programa polític? —Si fins i tot em va deixar un mal regust veure entrar a la presó adversaris meus, amb qui he tengut més que paraules, com ara Jaume Matas i Maria Antònia Munar, imaginau veure entrar-hi gent amb qui comparteixes una afinitat política i que en alguns casos els coneixes personalment. És una desesperació. És una sensació d’impotència i d’injustícia. Vull pensar que després d’anys de dolor tendran un reconeixement del poble. Passaran a la història com a herois. Els dedicarem carrers i places i seran uns referents per tota la vida. Però això que passen ells i les seves famílies no els ho lleva ningú. —El procés independentista ha desfermat l’anticatalanisme i l’espanyolisme a Mallorca? —Naturalment. La gent més mallorquinista sent una solidaritat amb el poble català. I, per una altra banda, els ciutadans que només es desinformen amb les televisions espanyoles de cada vegada són més anticatalanistes. Qualsevol ciutadà de les Balears que no miri TV3 i no escolti Catalunya Ràdio té la mateixa sensació que pot tenir un ciutadà de Madrid. Fins i tot IB3 quan informa del judici contra el procés ho fa mitjançant la FORTA. M’indigna quan veus les preguntes del fiscal i les respostes que són contràries als processats. Hi ha una autèntica censura i manipulació de tot allò que passa a Catalunya. —Acabem. Després de ser senador vau escriure ‘Espanya no té remei’. Les Illes en tenen, de remei? —Les Balears tenen uns objectius molt importants amb un creixement urbanístic i demogràfic brutal. I això no es reverteix en dos dies. Aquests quatre anys s’han impulsat iniciatives ambientals pioneres a l’estat espanyol i a Europa. La llei de transició energètica, la llei de residus, el decret de protecció de la posidònia marina, l’ampliació de parcs naturals com el de Cabrera o l’ampliació de nous parcs terrestres. S’ha fet una gestió brutal. L’impost turístic, que és una font molt important per a ajudar a preservar el medi i restaurar patrimoni, també agrícola. Som dins un vehicle que anava a tres-cents per hora i que ha de començar a frenar. Si passam de frenada, perdrem les eleccions, com ja va passar el 2003. Si frenes massa a poc a poc, tens els ciutadans més conscients i ecologistes que diuen que s’ha de protegir més. Ens trobam en un canvi de model que s’ha de fer progressivament. I aquest és el desafiament i el debat més gran que hi ha a Mallorca i a les Balears, en aquest moment.

Summary: Pere Sampol: ‘La dreta a les Illes Balears és anticatalanista, franquista i caciquista’


El president de les Corts, Enric Morera, ha afirmat que no es pot ‘tornar a consentir que hi haja més de 100.000 valencians que s’hagen quedat fora amb candidatures que no han aconseguit sobrepassar la barrera electoral’ per a entrar al parlament autonòmic, davant del que ha optat per reformar la llei electoral perquè siga ‘del segle XXI i no del segle passat’. Morera s’ha expressat en aquests termes per a respondre les preguntes dels mitjans després d’assistir a l’acte institucional commemoratiu dels 20 anys d’existència del Consell Jurídic Consultiu (CJC), en què s’ha imposat la insígnia de la institució a l’actual president de la Generalitat, Ximo Puig. El president del parlament ha comentat que ‘estem en la fase de millora progressiva de les institucions’ i ha posat l’exemple que avui es presenta en les Corts el dictamen de la Comissió de l’accident del metro de València, ‘un dictamen molt important, que tancarà una ferida institucional molt rellevant’. Alhora, ha assenyalat que ‘ara caldria treballar de manera molt insistent en la reforma de la llei electoral valenciana’ perquè no hi haja ‘més de 100.000 valencians i valencianes que s’hagen quedat fora amb candidatures que no han aconseguit sobrepassar la barrera electoral’. Per aquesta raó, Morera ha valorat que la norma està ‘desfasada’ i, per aquesta raó, ha argumentat que ‘ara és d’interès de les institucions, per a millorar el nostre marc institucional, que a la Comissió de Reforma de l’Estatut i de la Llei Electoral Valenciana, es faça una reforma integral de la llei per a fer una llei del segle XXI i no del segle passat’.

Summary: Morera proposa de fer una llei electoral valenciana del segle XXI per no deixar fora cent mil ciutadans


Tots els usuaris de Google poden demanar a la companyia que no desi les seves dades de localització, però, tal com revela una investigació de l’agència Associated Press, ho fa igualment quan els usuaris fan cerques o utilitzen certes aplicacions. D’una banda, Google emmagatzema l’anomenat ‘historial d’ubicacions’, que és senzillament una relació dels vostres moviments de cada dia i hora enregistrats per Google Maps. Podeu consultar les vostres dades en aquesta web, on veureu en un mapa tots els moviments que heu fet quan teníeu la ubicació activada. És relativament fàcil de desactivar-lo, aquest historial d’ubicacions, per a impedir que continuï enregistrant el lloc i l’hora exactes on sou cada moment. A la pàgina d’ajuda de Google diu que el podeu desactivar en qualsevol moment i garanteix que ‘si ho feu, ja no es desaran els llocs on aneu’. Però és fals. Fins i tot amb l’historial d’ubicacions aturat, algunes aplicacions de Google registren el lloc on éreu a hores concretes sense demanar-ho. Per exemple, la companyia fa una fotografia del lloc on sou cada vegada que obriu l’aplicació de Google Maps. Això també passa amb la informació meteorològica dels telèfons Android, que per a funcionar necessiten saber on sou. I, fins i tot, quan es fan algunes cerques, encara que no tinguin res a veure amb la localització (Associated Press posa com a exemple ‘galetes amb trossos de xocolata’ o ‘equips de ciència infantils’), Google enregistra la vostra longitud i latitud. ‘Hi ha unes quantes maneres amb què Google pot utilitzar la localització per a millorar l’experiència dels usuaris, incloent-hi l’historial d’ubicació, l’activitat a la web i en aplicacions i els serveis d’ubicació en diversos dispositius’, diu un portaveu de Google a Associated Press. ‘Expliquem d’una manera clara aquestes eines i oferim forts controls que la gent pot activar o desactivar o bé eliminar-ne l’historial en qualsevol moment.’ Com ho hem de fer per a salvaguardar la nostra privadesa? Atenent la declaració del portaveu de Google, podem trobar diversos punts en què podem demanar que la companyia no enregistri aquesta informació. Això sí, això no garanteix que preservem la nostra privadesa, perquè les nostres dades poden ser rastrejades quan naveguem per internet a partir de l’adreça IP o quan el nostre telèfon es connecta a la xarxa de telefonia mòbil. La primera cosa que hauríem de fer, que és la més fàcil, és desactivar l’historial d’ubicacions. Cal anar a myactivity.google.com, on podem gestionar les dades personals que es desen al nostre compte. Allà, n’hi ha prou de desmarcar el botó blau. Automàticament us apareixerà un missatge advertint quines funcions perdreu si el desactiveu. ‘Pot ser que no vegis recomanacions basades en els llocs que has visitat ni consells útils sobre el desplaçament diari a la feina’, diu el text. Si hi esteu d’acord, heu de fer clic a ‘Posa en pausa’. El mateix missatge ens avisa que, encara que aturem aquesta opció, les dades anteriors no se suprimiran. Per eliminar-les, cal que anem a maps.google.com/timeline, on podrem veure en un mapa on érem cada dia de la nostra vida que Google va recollir el nostre emplaçament. Hi podem triar si volem eliminar una dada concreta segons la data o ubicació individual o bé si preferim eliminar l’historial complet. Si volem eliminar una data, hem de cercar-ne el dia concret i fer clic al botó ‘Suprimeix’ que apareix a dalt a la dreta. Per a esborrar les dades d’una localització, l’hem de pitjar sobre el mapa o la llista d’ubicacions, fer clic als tres punts de la columna esquerra i seleccionar ‘Suprimeix la parada del dia’. Després cal confirmar l’ordre tornant a fer clic a ‘Suprimeix’. Finalment, si volem eliminar l’historial complet, cal pitjar el petit engranatge que hi ha a baix a la dreta i seleccionar ‘Suprimeix tot l’historial d’ubicacions’. Com en els altres casos, ens apareixerà un missatge de confirmació que, si acceptem, esborrarà les dades desades de l’historial d’ubicacions. Però abans de fer-ho hi ha l’opció de descarregar una còpia de totes les nostres dades. Si hi fem clic, ens demanarà quines volem descarregar i en farà un arxiu, que pot ocupar uns quants gigabites. Una vegada creat, el podrem descarregar. Però, com ha destapat Associated Press, amb tot això no n’hi ha prou perquè Google no enregistri les nostres dades. La següent cosa que hem de fer és demanar que no es desin les dades d’activitat a la web i en aplicacions, també a myactivity.google.com. Com que no ens permet de desactivar tan sols les dades d’ubicació que es desen quan naveguem per internet, ens apareix aquest missatge: ‘Pot ser que deixis de veure resultats de cerca més rellevants o recomanacions sobre llocs que t’interessen.’ Com abans, si ens limitem a pausar ara l’emmagatzematge de dades no n’hi ha prou per a protegir la nostra privadesa. Per això també és recomanable d’eliminar totes les dades nostres que Google té desades. Hem de fer clic a ‘Gestiona l’activitat’, que ens mostrarà totes les dades generades quan hem fet servir algun dels serveis de Google, com el navegador Chrome, el sistema operatiu de mòbils i tauletes Android, el servei de correu Gmail, el servei de mapes Google Maps o el cercador, per exemple. Per eliminar aquesta mena de dades, hem de seleccionar ‘Suprimeix l’activitat per’, que ens ofereix de fer-ho per data o per tema. Si ho fem per data, podem seleccionar l’opció ‘tot’. Una altra opció, si volem esborrar les dades sobre la localització, és suprimir les que ha emmagatzemat Google Maps. En aquest cas, hem de seleccionar-ho a la pestanya inferior. Tanmateix, això no garanteix que s’esborri totes les dades de localització, perquè, tal com ha descobert Associated Press, també poden ser desades quan fem algunes cerques determinades. Finalment, també convé de desactivar la ubicació dels nostres dispositius mòbils. Cada aparell és diferent, però en general hem de cercar l’opció al menú de configuració, normalment en apartats de seguretat o privadesa.

Summary: Google rastreja els vostres moviments encara que no ho vulgueu