El vice-president de la Comissió Europea, Josep Borrell, ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol, ha dit que no el sorprenia la situació en què es troba a Bèlgica Carles Puigdemont, posant com a exemple el cas d’una membre d’ETA –Natividad Jauregui–, que no ha estat lliurada i està ‘tranquil·lament’ en aquest país. ‘Si les autoritats judicials de Flandes encara no han fet cas de l’ordre europea d’una coneguda etarra a la qual es reclamen delictes de sang i continua a Bèlgica tranquil·lament perquè els jutges no han considerat oportú que sigui jutjada a Espanya, si això passa des de fa anys, no ens ha d’estranyar que passin altres coses’, ha dit. Borrell s’ha expressat així preguntat per la situació de Puigdemont i els consellers Toni Comín i Lluís Puig, després de la decisió del Tribunal de Primera Instància de Brussel·les d’ajornar la vista sobre el seu lliurament a l’estat espanyol fins que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea no es pronunciï sobre si Puigdemont i Comín tenen dret d’immunitat com a eurodiputats. La justícia belga ajorna l’euroordre contra Puigdemont, Comín i Puig a l’espera de la decisió de Luxemburg En una conferència de premsa al costat del ministre d’Exteriors de Singapur, Vivian Balakrishnan, al final d’una reunió Europa-Àsia a Madrid, Borrell ha opinat que, malgrat que no era expert en l’euroordre ni era la seva tasca com a alt representant per a la Política Exterior, era ‘clar’ que es podia ‘millorar l’instrument’. ‘Sobretot, amb mecanismes que creïn confiança mútua entre el poder judicial d’un país i d’un altre’, ha dit. De manera que si els jutges tenen dubtes, parlin entre ells i puguin preguntar-les i aclarir-les. ‘Però hi ha coses que no són d’avui, són d’ahir.’ L’espai judicial europeu, ha explicat, es basa en crear en un nivell supranacional els mateixos mecanismes que existeixen en el sistema judicial de cada país, i això es fa, encara que no és ‘de la nit al dia’, precisament perquè ‘cal crear aquesta confiança mútua’. ‘Es pot millorar i s’ha de millorar’ Borrell ha provat de ‘fer pedagogia’ i explicar que els lliuraments de persones reclamades judicialment no els gestionaven els governs sinó els jutges, i que les peticions xocaven ‘amb pràctiques culturals, amb la història’. ‘Naturalment, es pot millorar i s’ha de millorar, i ha d’haver-hi, al meu entendre, més cooperació entre les instàncies judicials d’un país i d’un altre’, ha assenyalat. Creu que siguin quins siguin els ‘accidents’ del procés de construcció d’aquest espai judicial europeu, no cal fer passos enrere ni tornar ‘a l’època en la qual es resolien les extradicions amb converses personals entre els ministres d’Interior d’un país i d’un altre’. Aquesta no és la primera sortida de to de Borrell en relació amb les euroordres des que se sap que assumiria la representació exterior de la UE. Al novembre, encara com a ministre espanyol, va filtrar informació confidencial sobre l’euroordre de Clara Ponsatí en un piulet, cosa que li va valer una estirada d’orelles per part de l’anterior Comissió Europea.

Summary: Borrell s’estrena com a cap de la diplomàcia europea atacant Bèlgica per Puigdemont


Faltaven deu minuts per l’hora prevista de l’acte. De bon matí havien aparegut uns paperets als punts més concorreguts de la ciutat de les xemeneies anunciant que Inés Arrimadas conversaria amb els terrassencs. En tornar de la feina, havia decidit que hi trauria el cap. Com devien ser aquestes converses amb la gent del carrer de la cap de files de Ciutadans, aquest invent de laboratori que s’ha convertit en la primera força de l’oposició a Catalunya? L’Arrimadas del parlament, el plató, les tribunes i els faristols de premsa la tenia ben apamada, però la Inés de proximitat no l’havia observada mai. A les set havíem estat convocats al parc dels Catalans, un espai que cada festa major aplega milers i milers de terrassencs per escoltar el David Bustamante, el José Luis Perales, l’Amaia Montero, la Niña Pastori… Deu minuts abans hi havia menys de mig centenar de ciutadans esperant la ciutadana major. El cap dels organitzadors ordenava a dos voluntariosos voluntaris de retirar un parell de fileres de cadires. N’havien disposades cent deu. Amb dues files menys, confiaven d’omplir-ne noranta. ‘És millor haver-ne d’afegir quan ja ha començat que no pas que en quedin de buides’, deia l’home. Converses de cent vint entre dos-cents quinze mil Ni una sola conversa en català no vaig sentir aquella estona que vaig passejar i seure entre aquella gent. Tan sols un matrimoni d’avis que s’havien presentat al lloc amb ganes d’observar aquella gent i comentar la jugada. En les intervencions que sentiríem més tard, una mica d’introducció del representant local complia les exigències del bilingüisme més desequilibrat de la història dels bilingüismes. La puntualitat no era el fort d’Arrimadas aquell vespre de divendres. Quinze minuts després de l’hora de començar, res no feia pensar que allà hi hauria la flamant líder de l’oposició catalana per explicar a la gent allò que realment els interessava. L’organitzador en cap ordenava als voluntaris voluntariosos que recol·loquessin les dues fileres de cadires que havien retirat gairebé mitja hora abans. I aquests, obedients, vinga a desplegar cadires una altra vegada. El retard d’Arrimadas havia afavorit que la cosa tingués un aspecte més decent que el que tenia a l’hora que tocava començar. Si hi havia cent deu cadires i no totes van tenir un cul que s’hi acomodés, comptant la gent que preferia quedar-se dreta al voltant de l’acte, potser ens comptàvem unes cent vint ànimes d’una ciutat de dues-centes quinze mil. L’artilleria, mai més ben dit No cal dir que, d’aquests assistents, una vintena portaven collarets i braçalets carabassa com a distintiu de membres de la cosa. Amb collaret o sense, vam ser recompensats amb l’arribada d’Arrimadas després d’una espera de vint minuts ben bons. La música, monòtona com poques, va pujar de volum i gairebé tothom es va alçar per aplaudir-la. Es va enfilar a la tarima acompanyada de dos homes amb camisa blanca. Que ja és estiu i combina bé amb el carabassa del partit. Eren Javier González, el portaveu del grup municipal, i Joan García, diputat al parlament i fill de Sabadell. A la primera fila de cadires, l’artilleria –i mai més ben dit– del partit: Matías Alonso, diputat i oficial del Cos General de les Armes de l’Exèrcit de Terra espanyol, i Carlos Sánchez, diputat i membre de les forces i cossos de seguretat, entre més. Amics d’ETA i el 3, el 4 o el no sé quant per cent El primer de parlar és el que juga a casa. En González diu que són un partit útil. I després de dir que han aconseguit set o vuit autobusos híbrids per la ciutat, carrega contra els comuns –’primos hermanos de Colau’– i deixa anar que són amics d’Otegi que no van als actes d’homenatge de les víctimes d’ETA i que ataquen els guàrdies civils que, segons ell, van ser atonyinats a Alsasua. Buf! Comença forta la conversa amb els ciutadans de Terrassa. Bé, quan diuen conversa volen dir monòleg, a can Ciutadans. El següent és en García, el diputat de Sabadell que, després de les bromes de rigor sobre les dues ciutats rivals, té l’encàrrec de disparar contra Convergència (ells no diuen mai PDECat) i PSC. Diu que Terrassa va començar la legislatura actual entrant a l’AMI de bracet del pacte dels socialistes amb ‘la Convergència del 3, el 4 o el no sé quant per cent’. I carrega contra el batlle socialista que, en una entrevista a VilaWeb havia dit que no pensava impedir el vot dels terrassencs al referèndum d’autodeterminació. Això, que el batlle no volgués impedir a la gent d’introduir un paper en una urna, li semblava al tal García un escàndol intolerable. En qualsevol cas, com si es tractés d’una crida a la participació en el referèndum, va acabar dient que a partir de setembre ens hi jugàvem molt. I va afegir: ‘El camí del processisme té data de caducitat. L’independentisme té data de caducitat. Ells mateixos se l’han posada.’ Les llistes d’espera i els sous del govern Ara sí. Finalment, tenia la paraula Arrimadas. Després dels discursos entrebancats, inconnexes i matussers dels dos de la camisa blanca, la cap carabassa –ells posen el color ‘taronja’ a tot arreu i a totes les frases de to positiu– teixia aquell discurs afilat que ens té acostumats. I una mica més. Perquè a la plaça, sense càmeres ni ningú que pogués respondre, preguntar o protestar, Arrimadas anava molt més enllà. Una de les primeres afirmacions fou que a Catalunya tenim les llistes d’espera de la sanitat més llargues de tot l’estat espanyol. Però que no tan sols som campions d’aquest rànquing. També ho som del dels sous dels membres del govern més alts de l’estat espanyol. Només els rics poden ser independentistes La cosa prometia i els aplaudiments a cada clatellot contra el govern de la Generalitat devien escaldar els palmells de més d’un. ‘Diuen que Espanya ens roba i els que ens roben són els Pujol’, va engaltar sense manies la cap de l’oposició al parlament. ‘Aquest embolic del procés és un invent per a justificar la continuïtat de persones que mai no han tingut cap feina fora de la política’, continuava Arrimadas. Perquè, segons ella, ‘la preocupació de si al DNI hi posa Espanya o Catalunya només potser de qui ja ho té tot pagat i té diners a doll.’ En canvi, i contra tot el que indicava el fet de d’haver-hi dedicat el 90% del temps de la seva intervenció, ‘a nosaltres això no ens preocupa’, deia Arrimadas. És clar, ‘ens preocupa que la gent pugui viure bé’, venia a dir, més o menys amb aquestes paraules. Ciutadans ha aconseguit que el permís de paternitat hagi passat de quinze dies a un mes. Que la primera llei que s’hagi aprovat al congrés espanyol hagi estat la dels autònoms. Tot això deia Arrimadas per a poder dir a continuació: ‘Uns van al congrés a parlar d’independència i nosaltres hi anem a defensar els autònoms i la gent.’ I no podia trigar gaire a arribar la referència: ‘Rufián i la gent d’ERC van dir que marxarien del congrés després dels divuit mesos. Es van complir aquest dilluns i s’ha demostrat que era una altra mentida.’ El carnet de l’ANC i la família i els parents col·locats Que si el govern no vol pagar els llibres de text, però sí que vol subvencionar el procés i els mitjans públics que facin propaganda de l’1 d’octubre… Que si Puigdemont no troba el consens ni en el seu govern ni en el seu partit, com pot generar consens entre la societat… Que si no cal tenir estudis ni preparació per a ser conseller del govern perquè n’hi ha prou amb el carnet de l’ANC… Que si parlen molt però no s’atreveixen a signar res… Que si Mas i Borràs s’han acovardit davant del jutge i s’han inventat excuses o han donat les culpes als funcionaris… Que si molt ‘indepes’, però ‘el patrimoni que no me’l toquin, que m’ha costat molts anys de partit’… Que si tots tenen família i parents col·locats als departaments de la Generalitat… El clàssic, però més passat de voltes i encara menys rigorós –si és que és possible– que habitualment. Hi ha urnes de veritat i de mentida I finalment, ‘que posin les urnes de veritat i no les de mentida. Que posin unes urnes on els guanyarem i governarem d’una vegada per totes’, demanava Arrimadas. Que diu que volen entrar al govern per alçar unes catifes que tapen tanta i tanta corrupció. ‘Els que ens han robat són els que diuen que Espanya ens roba’ i ‘No hi ha estelada tan gran ni tanta tela per tapar els casos de corrupció de Convergència’. Així. Pel boc gros. Sense filtres ni matisos. Sense perdre el somriure burleta. Sense cap prevenció ni precaució. I més palmells escaldats. Com si també els volguessin tenir de color carabassa.

Summary: Arrimadas, de prop i sense filtres, un divendres al vespre


‘Aquest poble guanyarà la independència amb vostès o contra vostès.’ Durant el debat de política general, el diputat de la CUP Carles Riera ha tornat a marcar distàncies amb un discurs dur contra el govern de Quim Torra, en un context d’allunyament evident per les càrregues dels Mossos d’Esquadra contra manifestants independentistes i l’autorització de la manifestació de dissabte de Jusapol per reivindicar la violència dels agents espanyols el primer d’octubre de l’any passat. Riera ha reiterat la petició de dimissió al conseller d’Interior, Miquel Buch, i ha assegurat que la CUP ‘escolta’ les peticions que ressonaven dilluns entre alguns manifestants a les portes de parlament: ‘Desobeeixin o dimiteixin.’ Per la CUP, el poble està preparat per a la construcció de la República, però diu que el govern ‘potser no ho està’. La CUP manté alçada la ‘targeta vermella’ al govern perquè se centra en la gestió de l’autonomia i –diu– ha abandonat la ruptura. El discurs de Torra d’ahir, en què va fer un ultimàtum a Pedro Sánchez perquè fes una proposta de referèndum abans d’un mes, no els ha convençuts, i es mantenen en la bancada de l’oposició. ‘No comptin amb nosaltres per a l’estabilitat d’aquest govern’, ha rematat Riera. L’ultimàtum de Torra a Sànchez també ha indignat el PSC i els comuns. ‘Quan Catalunya ha jugat al tot o res ha perdut sempre’, ha dit Miquel Iceta. El dirigent del PSC ha dit que era un error que Torra hagi posat de data límit el novembre perquè el PDECat i ERC retirin el suport al president espanyol i el facin caure al congrés espanyol. En canvi, ha donat valor a les nombroses reunions entre els dos executius d’ençà que governa Sánchez. Iceta ha demanat a Torra que admeti que la via unilateral és ‘inútil’ i li ha dit que quan es fa un discurs allunyat de la realitat es genera frustració, que pot provocar algun brot d’intolerància i de violència. Segons Iceta, el president de la Generalitat no pot parlar de ‘tardor calenta’ i de ‘encendre els carrers’ quan és el màxim responsable de les actuacions de la policia. ‘Li demanem: doni suport als Mossos’, ha dit. Torra va avançar ahir que el conseller d’Interior, Miquel Buch, compareixeria al parlament per donar explicacions sobre els dispositius i les actuacions dels Mossos de dissabte i de dilluns, quan hi va haver càrregues contra manifestants independentistes. Si per Iceta la solució del conflicte català és millorar l’encaix de Catalunya dins Espanya amb una millora del finançament o inversions en infrastructures, els comuns demanen al govern que avali la signatura d’un acord de claredat sobre un referèndum acordat inspirat en el precedent del Canadà i el Quebec. La nova presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jèssica Albiach, ha reclamat que primer es ‘reconstrueixin els consensos’ a Catalunya i després se cerqui un pacte amb l’estat espanyol que, en qualsevol cas, veu inviable d’aconseguir en un mes. Constituir una taula de diàleg i el pacte de claredat és la seva proposta per a aquest debat de política general. Albiach ha inclòs en l’acord l’alliberament dels presos polítics. Els comuns són contraris a la via unilateral i la consideren fracassada. En comptes d’ultimàtums, demanen a Torra que els independentistes usin l’aritmètica al congrés espanyol per pressionar Sánchez amb Podem. ‘Sempre que Catalunya avança Espanya es mou’, ha assegurat Albiach. Inés Arrimadas ha dit a Torra que no ha de confondre la ‘debilitat’ del govern de Pedro Sánchez amb la salut de la ‘democràcia espanyola’. La dirigent de l’oposició ha mantingut el to dur amb què habitualment s’expressa a l’hemicicle i ha mirat de furgar en les divergències de l’independentisme. ‘Escoltin els seus votants perquè estan cansats de les seves mentides’, li ha dit. Després d’insistir en l’existència d’una fractura social i dels perjudicis econòmics que segons ella ha causat el procés, Arrimadas ha demanat a Torra si pensa ‘atacar’ els jutges i els tribunals en cas que no s’avingui amb la sentència que emeti el Tribunal Suprem sobre els presos polítics. També ha dit que estava escandalitzada perquè Torra, a qui defineix com a ‘capitost d’un escamot separatista’ hagi avisat que no acceptaria una sentència judicial.

Summary: La CUP a Torra: ‘El poble està preparat, qui potser no està preparat és el govern’


Aquesta tarda les imatges de WhatsApp, Facebook i Instagram han fallat a tot el món. Les fotografies no es descarreguen de l’aplicació de missatgeria instantània o bé no es carreguen a Facebook i Instagram. És un problema d’abast mundial i també afecta els vídeos. Segons que recull el portal DownDetector, els serveis de la companyia Facebook han començat a tenir dificultats cap a les 16.00 hores. El problema, encara que sigui d’abast mundial, no afecta igualment totes les regions del món. Facebook falla principalment a Europa i la zona central i l’est dels Estats Units; WhatsApp, sobretot a l’Amèrica del Sud i a l’Europa central; i Instagram a Europa i els Estats Units, segons Outage Report.

Summary: Les imatges de WhatsApp, Facebook i Instagram fallen arreu del món


Quan comença aquest curs polític l’independentisme continua tenint el repte de deixar enrere els retrets per a acordar un full de ruta i una resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol. El dirigent d’ERC Sergi Sabrià va amb peus de plom a l’hora de parlar sobre les converses entre els partits i les entitats i també sobre la manera amb què Esquerra Republicana ha d’encarar les eleccions vinents, siguin quan siguin. En una conversa telefònica amb VilaWeb, Sabrià diu que cal aprovar un pressupost. També blinda el lideratge d’Oriol Junqueras, fa una crida a un Onze de Setembre multitudinari i assegura que ERC no facilitarà les coses a Pedro Sánchez, tot i que està disposada a abstenir-se perquè no es repeteixin les eleccions espanyoles i així s’eviti el risc d’un govern d’extrema dreta. —Quina valoració en feu, de la cimera de Ginebra? —De continguts no en parlaré, perquè quan fem públic de què parlem empitjorem la situació. Sigui com sigui, és positiu que hi hagi converses sovint i fins i tot que els mitjans no ho sàpiguen. Parlem molt, tal com ens demana la gent. També ens demana que concretem. Hi ha moltes converses i la millor cosa que podem donar al país és un acord i un consens entre totes les parts sobre cap a on hem d’anar; això és el que ens ha fet avançar sempre. La situació d’incertesa l’hem tinguda més vegades, i quan la CUP, Esquerra, Convergència i tot allò que representa i les entitats hem estat capaços de posar-nos d’acord i hem tingut a prop l’entorn de Podem i tanta altra gent que ens fan arribar al 80% és quan som molt forts. —De la iniciativa del Tsunami Democràtic se’n va parlar, o ja feia temps que s’hi treballava? —Ho desvincularia dels partits i de les entitats. Està bé que la gent s’organitzi i treballi i que quan hi hagi iniciatives potents ens hi afegim, tal com vam fer. No és una iniciativa que vingui de Ginebra ni de l’àmbit dels partits, però és potent i entre tots l’hem d’ajudar. —ERC ha dit que la millor resposta a la sentència del Suprem serà la que susciti més consens. Ara mateix quina és? —El consens és una cosa que quan la tinguem podrem sortir a presentar-la tots junts. Un dia podrem sortir a explicar-lo tots junts i fer-nos una fotografia ben àmplia, Explicar-ho per parts o dir on som ara dificulta d’arribar al moment culminant. Necessitem que arribi un dia que es posi un pla sobre la taula i que tothom hi estigui d’acord, des de la dreta catalana representada per Convergència fins a l’esquerra més radical representada per la CUP, amb Esquerra al mig. Ens agradaria que fos amb la gent de Podem no gaire lluny, les entitats absolutament implicades i que apel·lés moltíssima gent. No necessitem dir avui què és més a prop i què és més lluny, sinó arribar al moment final. —Que dissabte, durant la reunió a Ginebra, Torrent proposés un govern de concentració i Torra respongués amb la possible investidura de Puigdemont, en plena cimera, és una errada? —Segur que el soroll no hi ajuda. En tot cas, Torrent no diu res gaire diferent d’allò que ja ha dit abans Pere Aragonès i que podria jo també. És cert, segurament, que l’ambient en un moment o uns minuts determinats no devia ser el millor. Jo no era a Ginebra, però també és veritat que parlar de majories àmplies, de sumar i ser molts en molts àmbits ens va bé i que això es representa en un govern de concentració. No és una novetat que digui ara Sergi Sabrià ni que digués Roger Torrent dissabte, és una cosa de la qual fa molts mesos que es parla. No sé si la millor decisió és un govern de concentració. La millor decisió és la que acordem entre tots i siguem capaços de presentar, posar molta gent al darrere i que enforteixi les institucions. Unes institucions fortes són unes institucions que al darrere tenen molta gent, molts grups i moltes sensibilitats. —Fer eleccions no suscita consens… —La millor opció serà la que decidim entre tots. Si la decidim entre tots, segur que és bona, que dóna resultats i una majoria àmplia, un govern fort que defensi el dret de decidir, les urnes, el procés democràtic, que combati la repressió… Per tant, aquells consensos que reuneixin el 80%. Hi ha moltes maneres de fer-ho i totes juntes ben gestionades poden enfortir les institucions. No podem descartar ni confirmar cap de les opcions o vies. —Independentment de tot això, aprovar un pressupost és imprescindible? —Estem convençuts que el procés ha avançat especialment quan ha tingut un discurs més social, quan ha estat capaç d’explicar a la gent que fèiem un procés d’independència per a defensar tota la nostra gent, per a tenir més eines i poder-ne tenir més bona cura. És evident que això es fa més difícil amb el pressupost del 2017 i n’hem de ser conscients. Aquest país necessita un pressupost. Per això, la millor manera és fer el millor pressupost possible i convèncer tothom que aquest país el necessita. —ERC prepara el relleu de Junqueras per a encapçalar la llista electoral? S’han publicat enquestes internes sobre la popularitat dels possibles candidats, entre ells Torrent i Aragonès. —Esquerra fa sempre enquestes sobre moltes coses i sobre molts àmbits, però no en parlem mai. El nostre candidat és i serà Oriol Junqueras. Qualsevol altra cosa seria un regal a aquells que ens volen reprimir i que ens jutgen injustament. Segur que hi ha molta gent que té interès a buscar un altre candidat, però en tenim un que és guanyador, que l’estima tothom, que és transversal i que ens ha fet grans durant molt temps. No hi renunciarem. —Per tant, el debat intern s’obrirà si la sentència inhabilita Junqueras. —Fins i tot si hi ha una sentència que l’inhabilita, el nostre candidat, qui lidera aquest partit, qui ha estat capaç de fer l’independentisme més inclusiu i guanyador és Oriol Junqueras, i si l’inhabiliten, aquest lideratge continuarà sent d’ell. Segur que trobarem els noms adequats, però el lideratge d’Oriol Junqueras en cap cas no es posa en qüestió ni el regalarem a la repressió. —Rufián ha dit avui que ERC no posaria traves al PSOE. Què en penseu? —Sempre hem dit que no farem les coses fàcils a Pedro Sánchez. Ens voldria intransigents per a fer veure que ens han pres la bandera del diàleg i amb la nostra posició el posem en evidència i fem valer els vots d’Esquerra en defensa dels catalans. Sempre ens trobaran en contra de facilitar un govern d’extrema dreta. I això ho hem dit tots sempre. Rufián ha explicat allò que fa molts dies que tots expliquem a ERC. —Què us han semblat les declaracions d’Asens que diu que ERC fa de portaveu del PSOE? —Ja sabeu que no acostumem a parlar d’allò que diuen els altres. Tampoc no ho farem avui. —Rufián i Tardà estan en la línia de la direcció d’ERC o van a la seva? —ERC és un partit cohesionat i amb una sola veu. Fa molts anys que és així. —Mirareu d’acordar el sentit del vot amb JxCat? —No sé què farà Convergència, la Crida o Junts per Catalunya. Crec que han de seguir el mateix criteri que nosaltres, fer allò que els sembli millor per al país. Ens coordinem quan podem i quan convé, ens agrada fer moltes coses junts, però també és evident que som dos partits diferents, que som independentistes però que en l’eix esquerra-dreta ocupem espais diferents. —Les batusses entre partits després de les eleccions municipals us han fet témer per una Diada poc concorreguda? —Que Convergència lliuri la tercera institució del país, la Diputació de Barcelona, al PSC quan hi havia una majoria alternativa, ens sembla un error immens de país. Però no ens sembla que tingui efecte sobre l’Onze de Setembre. —Josep Huguet i Anna Simó van dir públicament que pensaven potser a no assistir a la manifestació. Hi ha hagut incomoditat dins d’ERC amb les preses de posició de l’ANC? —Tenim claríssim que l’Onze de Setembre és un dia cabdal. Hi som d’ençà que érem cinc mil. Continuem fent una crida a tothom perquè hi participi i hi sigui. Ha de ser multitudinari i que tothom entengui que l’objectiu no ha canviat i que la repressió no ens atura. No farem més que cridar tothom a la participació. Una altra cosa és que en els àmbits de debat que tenim els partits i les entitats cadascú defensi les seves posicions. Hi ha vegades que som més a prop i unes altres que som més lluny, però vindrà un dia, aviat, que trobarem un punt on hi siguem tots.

Summary: Sergi Sabrià: ‘Rufián ha explicat allò que fa molts dies que tots expliquem a ERC’


El coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos ha estat nomenat nou cap del cos policíac a Madrid. Fonts de la Guàrdia Civil confirmen que el seu nomenament ja s’ha produït i s’ha publicat en el butlletí intern del cos. Pérez de los Cobos s’incorporarà la propera setmana al nou càrrec. Fins ara, era el director del Gabinet de Coordinació i Estudis de la Secretaria d’Estat de Seguretat. És el germà de l’ex-president del Tribunal Constitucional espanyol Francisco Pérez de los Cobos. Pérez de los Cobos va ser l’encarregat de coordinar tot el dispositiu policíac dels diferents cossos i forces de seguretat implicats en l’1-O. El coronel ha declarat com a testimoni tant a l’Audiència espanyola com al Suprem, en les causes obertes contra el govern i els líders d’ANC i Òmnium per rebel·lió i sedició. En les seves compareixences ha acusat directament els Mossos d’Esquadra de facilitar el referèndum i el seu testimoni ha servit de base argumental per al jutge del Suprem, Pablo Llarena, per a mantenir en presó preventiva Joaquim Forn.

Summary: Nomenen nou cap de la Guàrdia Civil a Madrid Diego Pérez de los Cobos, responsable de la coordinació policíaca l’1-O


El Consorci per a la Normalització Lingüística (CPNL) ha tancat el primer semestre del 2019 amb un augment del 17,4% de les inscripcions en els cursos en català, i millora així els resultats respecte a l’any anterior. Segons un comunicat, la Generalitat de Catalunya ha indicat avui que el nombre d’inscripcions ha passat de 46.371 a 53.594, amb 50.248 inscripcions en cursos presencials, i amb 3.346 en cursos en línia, la qual cosa suposa en total un augment del 17,4%. El col·lectiu de persones d’origen estranger també ha estat un plus per a l’augment d’aquests resultats, perquè representen un 57,4%, entre les quals un 21,4% ha arribat al Principat en els darrers anys. A més, el programa de Voluntariat per la llengua també ha augmentat i se situa per sobre de les 5.700 parelles lingüístiques, un 10,3% més que el 2018, i han augmentat els convenis amb organitzacions econòmiques col·laboradores d’aquest programa. El consorci, impulsat per promoure el coneixement de la llengua i fomentar-ne l’ús al territori, ha millorat els resultats després d’introduir mesures com la priorització dels cursos trimestrals enfront dels quadrimestrals per ‘facilitar l’aprenentatge a persones amb dificultats comunicatives en català’.

Summary: Augmenten un 17,4% les inscripcions en el Consorci per a la Normalització Lingüística


La vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Saénz de Santamaría, va anunciar ahir després del Consell de Ministres que la Generalitat de Catalunya rebrà 110 milions del Fons de Liquiditat Autonòmic (FLA) ordinari. Santamaria va explicar que aquests diners es pagaran directament als proveïdors sanitaris; concretament hi haurà 101 milions destinat a les farmàcies i 7 milions més a concerts sanitaris. La número dos de l’executiu espanyol va apuntar que el govern català ja s’ha posat en contacte amb Hisenda per començar a complir les condicions especials perquè Catalunya tingui accés als 3.034 milions d’euros del FLA extraordinari. La decisió del govern espanyol arriba després de la reclamació del conseller d’Economia, Andreu Mas-Colell, quan deia: ‘Els diners que paguen els catalans els té l’Estat i els reté. Per tant, he de dir que pagui, que pagui demà mateix!’ El conseller va lamentar que s’ha creuat ‘una línia vermella’ en les darreres ordres del govern espanyol respecte de Catalunya, ‘carregades de condicions polítiques i encaminades a castigar els catalans per les opinions polítiques del parlament i pels partits escollits democràticament’.

Summary: El govern espanyol desbloca finalment els diners per a pagar les farmàcies catalanes


El diari The Guardian qualifica les condemnes contra els dirigents independentistes de draconianes. ‘Són una vergonya per a Espanya’, diu. En un editorial que parla, sobretot, de l’independentisme a Escòcia i l’adverteix de no emprendre la via unilateral enmig del procés del Brexit, el diari britànic diu: ‘L’empresonament dels dirigents nacionalistes catalans durant tant de temps ha commogut Europa . L’unilateralisme ha portat els tribunals espanyols a emprendre el camí xocant de fer presoners polítics els dirigents nacionalistes. Els empresonaments draconians són una vergonya per a Espanya.’ I afegeix: ‘Tant Madrid com Brussel·les, que han refusat d’intervenir-hi, haurien de fer tant com poguessin per resoldre la situació com més aviat millor.’ I encara: ‘I tan Escòcia com el Regne Unit s’han de comprometre a no seguir aquest mateix camí.’ Més informació: La premsa internacional destaca la duresa de la sentència contra el procés En directe: La resposta contra la sentència

Summary: Editorial de The Guardian: ‘Els empresonaments són una vergonya per a Espanya’


La plana major d’Units Podem ha comparegut avui al congrés espanyol per anunciar que cerca suports per presentar una moció de censura a Mariano Rajoy. El líder de la confluència, Pablo Iglesias, ha afirmat que ‘la corrupció del PP és un virus que infecta les institucions i que les ha segrestat’ i que per tant és l’hora de tombar el govern de Rajoy. Iglesias ha justificat l’aposta per la moció de censura perquè l’estat espanyol es troba en un ‘estat d’excepció democràtic’. Segons ha explicat, el PP ha parasitat les institucions i, com s’ha demostrat en l’operació Lezo, ha evidenciat que els jutges i fiscals espanyols reben pressions per entrebancar la seva feina. Actualment, Units Podem disposa de setanta-un diputats i necessitaria el suport del PSOE i Ciutadans per tirar endavant la moció de censura. Per tombar Rajoy fa faltar, pel cap baix, 176 vots (majoria absoluta). La constitució espanyola també especifica que la moció l’han de presentar una desena part dels diputats de la cambra (trenta-cinc) i ha d’incloure un candidat alternatiu a la presidència. Iglesias ha assegurat que han començat els contactes i que ja ha demanat una trobada amb els socialistes, però no amb el partit d’Albert Rivera. ‘Estem perdent el temps’ El portaveu del PSOE, Antonio Hernando, ha criticat la manca de rigor d’Units Podem d’especular amb una moció de censura sense haver tractat el tema el principal partit de l’oposició. I ha dit que Iglesias ha informat els socialistes ‘només deu minuts abans’ de sortir en conferència de premsa. Hernando ha recordat que Podem ja va votar en contra d’una alternativa a Rajoy quan Pedro Sánchez es va postular a la presidència. ‘Actuen amb una evident mala fe’, ha dit el portaveu abans d’assegurar que ‘estem perdent el temps’. No donarem suport a cap número de circ El secretari general de C’s, José Manuel Villegas, ha anunciat que la seva formació no donarà suport a la moció de censura anunciada per Pablo Iglesias. ‘No donarem suport a cap número de circ’, ha dit en declaracions als mitjans als passadissos del congés. Segons Villegas, ‘és el moment de donar un missatge de tranquil·litat als ciutadans, perquè estem en una etapa complicada per la corrució del PP, però el que cal fer és aclarir aquesta corrupció, dirimir les responsabilitats polítiques, i alhora donar estabilitat al país’. ‘No creiem que els problemes d’Espanya se solucionin fent Iglesias president o vice-president’, ha sentenciat alhora que ha reiterat que ‘el paper que C’s està exercint’ es el de fer possible la recuperació econòmica.

Summary: El PSOE tanca la porta a la moció de censura de Podem a Rajoy


El consolat general dels EUA a Barcelona ha informat els ciutadans nord-americans que no vagin al barri de Gràcia arran dels aldarulls d’aquestes últimes tres nits, després del desallotjament del Banc Expropiat. Diu el comunicat del consolat: ‘Les autoritats locals esperen que les manifestacions continuïn durant la setmana, i possiblement fins diumenge, 29 de maig’. El departament d’Estat dels EUA també ha publicat uns piulets d’avís: Emergency msg #Barcelona – avoid Travessera de Gracia 181, demonstrators clashing w/ police past 2 nights. Expected to continue until 5/29. — Travel – State Dept (@TravelGov) May 25, 2016 In Barcelona? Avoid immediate vicinity surrounding Travessera de Gracia 181 in Gracia neighborhood. 100s of demonstrators clashing w/ police — Travel – State Dept (@TravelGov) May 25, 2016 El text diu així: «El consolat general de Barcelona informa els ciutadans dels EUA que evitin el veïnatge pròxim a la Travessera de Gràcia 181, al barri de Gràcia de Barcelona, on centenars de manifestants han topat amb la policia aquestes dues últimes nits. Ocupes i més manifestants s’han enfrontat amb la policia i han destruït propietats dels veïns, han cremat motos, han tombat contenidors i han malmès vehicles privats. Les autoritats locals esperen que les manifestacions continuaran durant la setmana, i possiblement fins diumenge, 29 de maig Val més evitar l’àrea de les manifestacions i anar amb compte si veieu cap mena de gran concentració, de protestes o de manifestacions.»

Summary: El govern dels EUA recomana als nord-americans que evitin el barri de Gràcia


L’impacte de la Via Lliure de la Meridiana en els mitjans de comunicació de tot el món és innegable, i ací podeu trobar un ampli recull de titulars en diaris internacionals. També les televisions van fer una cobertura destacada de la gran mobilització de l’Onze de Setembre. L’ANC ha publicat aquest vídeo en què es recullen imatges de televisions de tot el món fent-se ressò de la Via Lliure.

Summary: La Via Lliure de la Meridiana explicada a les televisions de tot el món


El Consell de Ministres del govern espanyol d’avui ha aprovat presentar un recurs d’inconstitucionalitat contra la llei del Govern de la Generalitat que va crear el municipi de Medinyà (Gironès) després de segregar-se del terme municipal de Sant Julià de Ramis (Gironès). La raó que s’argumenta és que la norma catalana vulnera la Llei de Bases de Règim Local, que estableix que els nous municipis hauran de tenir, almenys, cinc mil habitants. La impugnació es planteja sense suspensió per evitar que el municipi de Medinyà es quedi a la pràctica sense ajuntament. L’executiu espanyol en funcions considera que la citada llei vulnera dos articles de la llei reguladora de les Bases de Règim Local, dictada a l’empara de l’article 149 de la Constitució espanyola, per la qual cosa ‘incorre’ en inconstitucionalitat indirecta. Aquesta norma preveu que la creació o supressió de municipis, així com l’alteració de termes municipals, es regularan per la legislació de les Comunitats Autònomes sobre règim local, tot i que respectant sempre les normes bàsiques que estableix aquesta llei. En aquest sentit, la norma estableix, a l’article 13.2, que la creació de nous municipis només es podrà dur a terme sobre la base de nuclis de població territorialment diferenciats de, com a mínim, 5.000 habitants i sempre que els municipis resultants siguin ‘financerament sostenibles’, tinguin recursos suficients per al compliment de les competències municipis ‘i no suposi disminució en la qualitat dels serveis que ja es prestaven’. Medinyà tenia, l’1 de gener del 2014, una població de 850 habitants. Sant Julià de Ramis en tenia 3.434 en la mateixa data. El govern espanyol també recorda que la jurisprudència del Tribunal Constitucional espanyol estipula que la regulació de l’element territorial i la relació amb la resta dels elements que componen l’estructura municipal és competència estatal.

Summary: El govern espanyol recorre al TC la creació del municipi de Medinyà perquè té menys de 5.000 habitants


Després de les eleccions del 21 de desembre, Mireia Boya va encapçalar la llista de la CUP a Lleida, però els mals resultats de la formació anticapitalista van impedir que la política aranesa tornés a les bancalades del parlament. Lluny d’apartar-se de la política, va presentar-se a les eleccions al secretariat nacional i va ser la candidatura individual que va rebre més suports. És agradable en la manera de comunicar, però pot ser dura en el contingut. Critica sense miraments ERC i Junts per Catalunya per ‘fer autonomia’ i els emplaça a preparar el terreny d’una nova ruptura. També demana asseure’s conjuntament amb ells per a fer ‘teràpia’ i analitzar conjuntament en què es va fallar durant els fets d’octubre. Creu que en el futur, qui sap si en els judicis de la tardor, pot generar-se un bon escenari per a fer efectiva la república, per això demana fer una anàlisi dels errors i no tornar a desaprofitar un 3 d’octubre. —Tinc la percepció que la base independentista té certa desorientació política. Ho compartiu? —Jo crec que molta gent ha oblidat l’esperit del primer d’octubre, en què no van els partits que ens van dir cap a on anar o què fer aquell dia, sinó que va ser la mateixa gent autoorganitzada i mobilitzada qui va prendre decisions. I en aquest sentit, s’ha tornat a una lògica i una dinàmica anterior, que és la de tenir grans dirigents polítics, a veure què diuen els partits i que la gent hi vagi al darrere. Però jo vull que la gent es reafirmi, es convenci i s’adoni que el poder és seu, no dels partits. Hem de deixar-los de banda i que sigui la gent qui marqui el full de ruta. Quan la gent ha estirat és quan més hem avançat. Ho vau veure en la consulta del 9-N, en el referèndum… —Però en aquestes dates la gent sabia que hi havia un objectiu. Per exemple, abans de l’1-O, la gent sabia que l’objectiu era el referèndum. —També hem estat molt supeditats als calendaris i als famosos divuit mesos per a ser independents que va dir Junts pel Sí. Nosaltres mai ens ho vam creure i per això vam introduir el referèndum. Va ser la CUP que va proposar el referèndum, i això no ens ho han reconegut mai. Ni ho faran. Però no passa res, perquè forma part de la generositat de fer la república. Dic això perquè tampoc no som partidaris de posar dates al calendari, però tampoc no podem esperar eternament ni tornar al passat amb relats d’anar a negociar a Madrid. L’estat espanyol no negocia, no ha negociat mai ni ho farà. Els socialistes faran algun gest simbòlic, però si no es parla obertament de reconeixement de l’autodeterminació, és enganyar la gent i tornar a un estadi passat. La proposta ha de ser fer un altre referèndum, que ens diguin que no, nosaltres desobeir i tornar a fer un 1-O? Això ja ho hem fet. —Llavors, quina és la proposta de la CUP? —Primer, no crear falsos relats amb la negociació. En segon lloc, optar per la mobilització i l’apoderament de tota aquella gent que ja no es creu l’estat espanyol, que va defensar les escoles l’1-O i que ha de ser capaç de decidir col·lectivament què és el que ha de fer el govern d’aquest país i què és el que ha de fer el parlament. I en tercer lloc, construir i consolidar estructures republicanes. Com diem a Horitzó República, construir sobiranies en l’àmbit d’habitatge, en l’àmbit energètic i en tots els àmbits que permeten de tenir un control efectiu del país. Tot això cal preparar-ho, organitzar-se per quan vingui la pròxima oportunitat de ruptura amb el règim. Si no, estarem igual. No funcionarà i no tindrem el control efectiu de les coses que importen perquè un estat sigui independent. —I no és important que això es consensuï entre els tres partits independentistes i crear un full de ruta conjunt? —Sí, caldria fer-ho, s’hauria d’aconseguir. I si no ho aconsegueixen els partits, ha de ser la gent qui els superi i els porti cap aquí. Ara nosaltres diem que cal organitzar la pròxima ruptura, tornar a mobilitzar la gent per provocar-la i estar preparats per quan arribi. No posem data. Ens hauria encantat que hagués estat el 3 d’octubre, perquè era el moment de màxima força tant al govern, com al parlament, com al carrer. No ho vam fer. Però n’hi haurà una altra. En l’àmbit de govern, tenim l’Espai Lliure de Brussel·les i el projecte del Consell de la República, però no sabem quins objectius té, ni qui en formarà part, per a què servirà, com es coordinarà amb el govern d’aquí ni si la gent d’ERC l’acabarà reconeixent o no. Puigdemont fa grans discursos, amb sentit d’estat, però això ha de tenir una traducció aquí. I aquí anem caient en un simbolisme i un nacionalisme molt romàntic i poc organitzat. Necessitem organització més que grans discursos. —Parleu de crear un escenari de ruptura i estar preparats quan arribi. Com ho proposaríeu a JxCat i ERC si ara us hi asseguéssiu a parlar? —Horitzó República. Aquesta campanya que impulsem està enfocada a fer entendre que per al pròxim embat, per a la pròxima ruptura, cal estar preparats i que per això hem de començar a assentar la base del control sobre les nostres vides. I aquesta frase tan bonica que és ‘decidir sobre les nostres vides’ es tradueix en el control sobre diferents àmbits: l’energètic, el d’habitatge, l’àmbit financer… Hi ha una sèrie de polítiques que s’han de començar a fer des del govern i els ajuntaments, amb l’ajuda dels agents socials, i preparar el país perquè en el pròxim embat de ruptura puguem realment desconnectar. Allò que no vam saber fer el mes d’octubre. —Preparar el terreny. —Treballar en clau de recuperar sobiranies. A més, això et permet d’agafar la idea d’eixamplar la base i ser més. Però la base només s’eixampla amb polítiques socials que només són possibles en clau de ser sobirans si superem els marcs constitucionals. En canvi, les polítiques socials que proposa ERC cerquen els límits constitucionals per veure com s’obté una molla més. Però això no és plena sobirania, és gestió autonomista amb polítiques progressistes, que estan bé però no ens portaran a la República. I quant a Junts per Catalunya, els discursos abrandats poden estar bé perquè mantenen la tensió en una part de l’independentisme, però tampoc no són bons per a tota una altra part. Junts per Catalunya no vol parlar de polítiques socials i per nosaltres és imprescindible, per exemple, recuperar la sobirania energètica, parlar d’habitatge per evitar els desnonaments… És que no sé per què encara no s’ha recuperat la llei d’emergència d’habitatge. —Tot això que dieu implica molta desobediència. —No m’agrada parlar de desobediència perquè s’ha pervertit. Ser sobirans és escoltar la gent que t’ha votat. També hem de fer el clic mental i veure que no es desobeeix, sinó que s’obeeix la gent que et vota. —Parlant de desobediència, una de les persones més influents d’ERC deia aquesta setmana: ‘No pot ser que la desobediència només es prediqui i no es practiqui’. Vau respondre-hi amb contundència. —Crec que això de la desobediència ERC s’ho ha agafat com aquell ferro per a no fer res i fer gestió autonòmica. Com si et diuen: desobeïu primer vosaltres, que jo gestiono les meves molles, ho allargo, faig país, eixamplo la base… Tot aquest discurs d’ERC és interessant i el comparteixo en part, sobretot pel que fa a la part de polítiques d’esquerres per a sumar més independentistes. Ara bé, dir això, sense fer una autocrítica del mes d’octubre, em sembla d’un cinisme superb. Crec que la gent que tenia un protagonisme durant els fets octubre no pot parlar en aquests termes sense fer autocrítica de què s’havia fet, què no s’havia fet i quina era la postura de cadascú en aquell moment. La CUP s’ha ofert diverses vegades a entrar a la mesa del parlament. Sempre ens han dit que no. La passada legislatura i en aquesta, una. I al govern, no ens hi volen. —Ara hi voldríeu entrar? —És que el tema no és aquest. El tema és que mai no ens ho han ofert perquè no volen que entrem al govern. N’estic convençuda, perquè si no, hi hauria hagut una oferta. Hi ha hagut un repartiment de cadires entre ERC i Junts per Catalunya. El discurs de la unitat està molt bé, però siguem conscients que cal demanar explicacions als dos partits majoritaris que van fent la política clàssica que sempre s’ha fet, és a dir, repartir les parcel·letes de poder i anar fent. Si realment volem un canvi rupturista, parlem-ne i fem política de país en altres termes. I el que fa el senyor Sergi Sol, que és un assessor de no sé ben bé què de Vice-presidència, trenca els pocs ponts de diàleg que queden entre les esquerres. I això és nefast perquè vull una república d’esquerres. Però amb gent com ell, que menteix, que no fa autocrítica i és cínic respecte al que va passar l’octubre, doncs jo no sé si podré dialogar. No sé si podré construir una cosa comuna amb ERC si el partit és com ell. Sé que no, perquè hi ha molta gent que no és com ell. —Quina autocrítica haurien de fer els partits respecte dels fets de l’octubre? —Ens hem d’asseure tots plegats i fer un exercici de sinceritat, d’honestedat, d’analitzar col·lectivament què va passar, com ho vam viure. Els qui érem allà a primera fila en aquell moment necessitem una teràpia emocional. Perquè ho hem de saber transmetre a tot un país que viu una ressaca emocional, amb presos, exiliats i la violència de l’1-O. Si no som capaços d’asseure’ns i amb tota honestedat dir-nos les coses a la cara, què vam fer bé i malament, no podem fer anàlisi, que és la base de qualsevol altre full de ruta bastit amb confiança i voluntat de construir, més enllà de repartir-nos el poder. —I què els recrimineu? Què no van saber fer bé? —No sé si fer una crítica, sense fer autocrítica. El dia D+1 no estava preparat i una de les coses claríssimes és que el dia fort era el dia 3, i que s’hauria d’haver fet la proclamació d’independència. Més enllà d’això, ens vam equivocar pensant que l’estat espanyol negociaria, pensant que sorgirien mediadors internacionals, pensant que la Unió Europea prendria partit… I tot això no va passar. —Deia Benet Salellas en una entrevista recent que els dos partits han optat per la desacceleració i que, tenint en compte els resultats del 21 de desembre, és això que demanava el país. Hi esteu d’acord? —Sí, hi estic bastant d’acord, però hi ha un element que cal tenir en compte, si es parla del 21-D. Crec que la gent va fer un vot molt emocional. Crec que gran part del país no havia pensat que s’arribaria fins aquí, que els dirigents polítics anirien a la presó. Molts dels vots del 21-D van ser en aquesta clau, més que no pas en clau de contingut de la República, que és la mena de campanya que vam fer nosaltres. ‘Si vols que torni el president, vota el president’, era la campanya de Junts per Catalunya, i Puigdemont no va tornar. Potser acabarà tornant, però en aquell moment no va tornar. I tot i les promeses d’investir-lo el dia 30 de gener, que és el que volíem, no es va fer, i els diputats de la CUP vam ser els únics que vam ocupar l’escó en aquella sessió. Ni els de Junts per Catalunya, no hi eren. I per altra banda, ERC, amb Junqueras a la presó i alguns consellers acabats de sortir de la presó, va fer una campanya que feia referència a la immediatesa de la República. I després s’ha vist que pesava més aquesta desacceleració. —Van mentir? —No m’atreviria a dir que han mentit, però sí que crec que van jugar amb la part emocional dels votants. —Per cert, per què no hi havia ningú de la CUP a l’acte de Waterloo? —No ens van convidar. Ni al secretariat nacional i ni al grup parlamentari de la CUP no ens en van dir res. —La CUP està més callada, últimament, o potser m’ho sembla a mi? —Nosaltres no hem deixat de fer acció comunicativa, però sí que és cert que els mitjans ens fan menys cas. Potser perquè tenen la percepció que no som tan decisius com érem abans. I potser ho tornarem a ser. En el moment que hàgim d’aprovar un pressupost, el focus es tornarà a posar sobre si la CUP farà o no farà, si es reuneix o no es reuneix. Crec que en el context actual, és inimaginable qualsevol negociació sobre un pressupost. Amb un govern que és més del gest simbòlic que no pas d’un full de ruta clar sobre què ha de passar en aquest país per esdevenir república. Però ja tornarem. —Aquests últims dies pren força la idea de tornar a demanar un referèndum pactat. Li ho va demanar Torra a Sánchez, i Tardà rescatava la proposta de tornar a proposar-lo al congrés espanyol. Ho compreu? —Jo crec que tot això ja ho hem fet i el resultat va ser un primer d’octubre amb violència policial, el discurs del dia 3 del rei, serveis secrets seguint polítics catalans, presó i exili. Tot aquest procés ja es va fer. Si les opcions majoritàries consideren que s’ha de tornar a intentar un diàleg amb l’estat perquè hi ha hagut un canvi de govern, no ens hi podem oposar, perquè tenim el pes que tenim, però sí que serem molt crítics i no participarem en aquest teatre perquè sabem que el PSOE és el mateix que el PP pel que fa al reconeixement al dret d’autodeterminació. Sí que continuarem recordant que aquest intent de diàleg no es pot allargar vint anys. Si el senyor Tardà, en una sessió del congrés, vol intentar-ho i tenir tots els vots vermells, que ho faci, però que no hi estigui vint anys. No podem estar eternament suplicant el reconeixement del dret d’autodeterminació. —Què passa amb el procés constituent? —És un signe de la desescalada i la frenada que hi ha hagut. Per nosaltres, el procés constituent té sentit si hi ha ruptura. Però si no hi ha ruptura, el procés constituent no va més enllà d’un debat de país. Per fer un debat de país has de poder criticar l’acció de govern, i ara que són al govern i s’han repartit les conselleries ningú no vol que li critiquin la seva conselleria. Llavors és normal que s’hagi deixat de banda el procés constituent. El procés constituent és per a fer una constitució i això significa ruptura. Si no, hem de parlar d’una altra cosa. —I creieu que ara no hi ha voluntat de ruptura? —Que jo sàpiga, no. Som més en un camp simbòlic que no pas de construcció d’una ruptura. Però cal no perdre de vista el procés constituent. És el primer que caldrà fer després de la ruptura. —Ara mateix us imagineu una nova possibilitat de ruptura? —Sí que hi ha elements en clau mobilitzadora per a tornar a provar de recuperar aquell 3 d’octubre, tot i que és molt difícil. N’hi ha alguns, i els judicis de la tardor o de principi d’any podrien ser un d’aquests moments, si hi ha una indignació popular per una justícia polititzada de l’estat espanyol que proposarà unes condemnes de molts anys de presó. Veurem si aquest escenari és capaç de paralitzar el país. I fins aquest moment, veurem si govern, parlament, societat civil organitzada són capaços d’organitzar-se per a tenir preparada aquesta ruptura. Si no som capaços de fer això, tornarà a passar com el 3 d’octubre, que ens vam mobilitzar molt però no vam saber materialitzar-ho. —Quina oportunitat representen per a l’independentisme les eleccions municipals del 2019? —En clau de construcció de sobiranies, els ajuntaments són molt importants. Tenim l’article 135, que no permet que els ajuntaments no puguin invertir en polítiques socials. Per tant, la construcció de sobiranies des de l’administració més propera als ciutadans ha de ser en clau d’obediència republicana. Partint d’aquesta base, les forces republicanes han de fer to allò que estigui a les seves mans per a guanyar aquestes municipals. Nosaltres creiem que, en la lògica de guanyar sobiranies, això s’ha de fer amb polítiques rupturistes d’esquerres. —I què us sembla la proposta de fer primàries independentistes? —No ho acabem de veure. És una proposta buida de contingut. És a dir, una llista única d’unes primàries apostaria per remunicipalitzar l’aigua o la llum? Perquè per nosaltres això és la base del control del territori i les polítiques socials que volem. Més enllà del discurs de la unitat, hem de parlar de contingut. I després, ser conscients que a cada municipi hi ha unes dinàmiques diferents. No és igual Lleida que Badalona. La unitat perquè sí no la trobem útil, ans al contrari, resta a un sector de la població que necessita que fem polítiques per a ells, i que són la majoria.

Summary: Mireia Boya: ‘Cal organitzar i provocar la pròxima ruptura’


La reivindicació de la copa menstrual per part del moviment feminista ha estat tot un autèntic canvi en la vida de moltes dones que han decidit de substituir els tampons i les compreses per aquest mètode, molt més còmode, ecològic i econòmic. Ara que parlar-ne ja no genera l’escàndol, el rebuig i la polèmica d’anys enrere, comença a fer-se popular un mètode que tampoc no és exempt de curiositat i controvèrsia i que pot esdevenir una autèntica revolució: el sagnat lliure. Encara que pugui sorprendre, es tracta de no utilitzar cap producte d’higiene femenina que reculli el sagnat menstrual. Això no implica necessàriament deixar fluir lliurement la regla i tacar-se, sinó que també pot implicar aprendre a controlar i escoltar el cos per detectar quan baixa, contenir-la fins a cert punt i expulsar-la quan cal, d’una manera similar a l’orina. Per tant, tal com defensen sexòlogues, fisioterapeutes i activistes, és possible de viure amb normalitat la menstruació sense necessitat d’utilitzar copes, tampons, compreses ni cap mètode. El sagnat lliure i el flux lliure instintiu El moviment del sagnat lliure va néixer en el context del feminisme dels anys setanta com a reivindicació contra la síndrome del xoc tòxic, que afecta algunes dones a causa dels químics d’alguns productes d’higiene íntima com ara els tampons. El 2015 aquest moviment que lluita contra el tabú de la menstruació i també per fer-la visible va ressorgir quan l’esportista Kiran Gandhi va córrer la marató de Londres sense res que en retingués la regla i deixant veure les taques de sang al pantaló. Després, l’artista Rupi Kaur es va afegir a aquesta reivindicació pujant a Instagram una fotografia en què se la veia amb una taca de sang als pantalons, imatge que va ser censurada per la xarxa social. @rupikaur_ perquè la visibilització de la menstruació en xarxes socials es mantingui. Censurar la censura. @instagram pic.twitter.com/EORhbnzbc4 — Verónica Navas Rrez. (@dichodepaso) March 30, 2015 El sagnat lliure és relacionat amb aquest activisme que vol normalitzar la menstruació com un fenomen natural del cos femení, però a més inclou diferents maneres de relacionar-s’hi: de deixar-la fluir sense provar de contenir-la de cap manera i malgrat les taques, al contrari, contenir-la d’alguna manera, escoltant el cos i aprenent a gestionar-la, sempre sense fer servir cap mètode extern. Aquest últim mètode, el més comú, ja es coneix popularment per sagnat lliure, encara que el nom precís seria el de flux lliure instintiu. El sòl pelvià, el gran oblidat Però com es pot aconseguir escoltar el cos per contenir el flux menstrual i no tacar? La clau d’aquest mètode és l’enfortiment del sòl pelvià; és a dir, el conjunt de músculs i lligaments que tanquen la cavitat abdominal en la part inferior, força menystinguda a Occident. ‘En algunes altres cultures el control del sol pelvià es transmet de mares a filles. A Occident és el gran múscul oblidat. A més, com que la medicina ha estat sempre un àmbit masculí, només han interessat les patologies dels homes i la seva anatomia, i la nostra ha quedat descuidada’, explica la sexòloga Montse Iserte. ‘Estem molt allunyades de tenir coneixement sobre el sol pelvià i el seu control i totes les coses que s’hi poden arribar a fer. Fins i tot diria que tenim una cultura que hi va molt en contra, amb el foment de l’esport d’impacte.’ Erika Irusta: ‘La menstruació no ha de ser dolorosa. Si fa mal, s’ha d’investigar per què’ Sara Marín, fisioterapèutica especialitzada en sòl pelvià i terapeuta menstrual, assegura que el nostre cos és dissenyat per poder controlar el flux menstrual si s’exercita. Alerta, tanmateix, que això no significa que tots els fluids del cos de la dona puguin controlar-se, perquè en la menstruació la clau també és el funcionament de l’úter. Per exemple, el flux vaginal no es pot controlar per més exercitada que es tingui la musculatura: ‘Gran part del flux vaginal no ve de l’úter, ve de la cèrvix o la vagina, i si ve de la vagina no és controlable. En canvi, la regla ve de l’úter. És un òrgan que, quan ha de treure sang, d’alguna manera es mou i pots notar les sensacions que provoca.’ La seva naturalesa no té un paper menor en aquesta qüestió, i és que l’úter no actua expulsant la menstruació de manera constant, encara que moltes dones tinguin aquesta falsa percepció. El flux és intermitent, car l’òrgan és tancat i es va obrint per evacuar la sang, però no de manera continuada. El desconeixement del sòl pelvià sovint porta a falses creences o a una percepció errònia del funcionament de l’anatomia femenina. ‘Cal trencar la visió de la vagina com un canal obert per on passa tota la regla com si fos un forat. En estat de no-excitació no és fàcil ni tan sols passar-hi el dit. Es tracta d’agafar la consciència que la vagina per se és força tancada’, explica Cèlia Cuenca, que dóna visibilitat a aquest mètode a través de les xarxes. Coincideix que el cos està preparat per a poder controlar fins a cert punt la menstruació: ‘No hem nascut amb un tap i, per tant, no el necessitem.’ Primeres passes Marín, que va interessar-se pel sagnat lliure arran de la seva formació acadèmica, reconeix que a la feina no el practica perquè sovint no té prou temps per a gestionar-lo correctament, però sí sovint a casa. Abans d’iniciar-s’hi, recomana de visitar un especialista per revisar el sòl pelvià: ‘Depèn de com estigui la musculatura s’haurà de començar d’una manera o d’una altra. Hi haurà persones que la tinguin molt tensa i poca sensibilitat i persones que la tindran debilitada.’ Cuenca explica que es va adonar que podia controlar la seva menstruació per casualitat, durant un viatge en què s’havia deixat la copa menstrual al maleter del cotxe i la situació va forçar-la a intentar controlar-se-la: ‘Em vaig trobar que podia expulsar la menstruació al lavabo sense utilitzar ni copa ni compresa. A partir d’aquí vaig descobrir el concepte de sagnat lliure i vaig començar el procés.’ ‘És bo de començar a casa i fer la prova de què passa si no utilitzes res’, recomana. ‘Intentar ser més conscient a escala muscular i sensitiva. No cal retenir al principi, simplement sentir què passa. Quan no portes res veus que tu no sagnes tot el dia. Identificar aquesta intermitència és bàsic perquè la consciència d’això sovint es perd amb la copa o el tampó.’ El pròxim pas és el de fixar-se en les sensacions just abans no baixi la regla. ‘És una sensació que s’assimila a orinar, al principi. És un pessigolleig que et permet d’identificar el fet d’anar al lavabo’, explica. Però Marín alerta que cada dona pot sentir sensacions diferents, i que cal aprendre a identificar les de cadascú, que també poden implicar petites punxades o inflor a la panxa. ‘L’últim pas seria el de fer un control muscular consistent a tancar l’entrada de la vagina, sense posar-hi tensió ni una càrrega muscular forta’, continua Cuenca. ‘Simplement és la consciència que ha d’estar tancada. Llavors pots sentir com la sang es diposita i et vas omplint, de la mateixa manera que s’omple la copa. I arriba un moment que sents que has d’anar al lavabo a expulsar-la. Si has d’esternudar o pujar escales sí que fas pressió extra, però no fas força tota l’estona.’ L’experiència i consells d’Iserte són una mica diferents, però també coincideix en la importància del control muscular sense que requereixi un esforç enorme. ‘Ho vaig descobrir, per una banda, enfortint el sol pelvià, perquè ja de jove he estat usuària de les boles xineses. Em vaig començar a adonar que tenia control a la nit, quan sentia la tensió de no voler-me tacar i llavors la regla em venia al matí, en anar al lavabo’, explica. Recomana, primer de tot, d’utilitzar boles pèlviques, i una vegada s’hagi entrenat la força del sol pelvià, practicar els exercicis de Kegel, destinats a enfortir-lo, basats en la contracció del múscul pubococcigeal. Insisteix en la importància de fer-los tot atenent a les contraccions localitzades en diferents zones de la vagina, i no solament les generals: ‘En alguns països com Tailàndia consideren que hi ha dotze nivells dins la vagina (anells) i les dones aprenen a contraure els anells a voluntat’, explica Iserte. Això té diverses finalitats, de donar plaer a la parella fins a controlar la menstruació, passant per l’augment del plaer sexual propi. ‘Després d’haver-ho practicat, tinc la capacitat de moure la vagina ascendentment, lateralment o endavant i endarrere. Practico aquests exercicis només externament, o a l’entrada de la vagina, o només a la part de dalt… Quan tinc la menstruació, premo la part més interna, en contacte amb el coll de l’úter. Sento com surt la sang i com passa al coll de l’úter, que és el límit’, explica. Per aconseguir-ho, diu que els exercicis s’han de practicar tancant a poc a poc cada part de la vagina, de la més externa a la més interna i viceversa. Però Marín remarca que és molt difícil de contraure només una part de la musculatura, i més al principi, i que per a controlar el flux menstrual n’hi ha prou amb una contracció general quan ja es té la musculatura treballada. Iserte també recomana de començar a provar el sagnat lliure a casa, en dies de poca activitat. ‘Has de començar a tensar el múscul i quan sentis que no pots més, anar al bany i buidar. Convé anar-hi sovint. És com quan els nens aprenen a fer pipí, que els poses a l’orinal encara que no en tinguin ganes i al final en fan.’ Cuenca explica que beure molta aigua per anar més al lavabo i aprofitar per expulsar el flux menstrual pot ser un truc, però que ella hi va en franges de dos a cinc hores i així i tot no taca. També cal destacar que, si es té la necessitat d’evacuar el flux menstrual, no es pot contenir tanta estona com l’orina, i convé d’anar al lavabo abans. La por de tacar i el tabú de la menstruació ‘I les taques?’ Probablement aquesta és la pregunta que a la majoria de gent li ve al cap quan sent a parlar sobre el sagnat lliure. En una societat en què el tabú, la vergonya, l’estigmatització i fins i tot el rebuig envers la regla són encara molt presents, és normal de formular-se aquesta pregunta, però un dels grans avenços que aporta el moviment del sagnat lliure és la normalització del flux menstrual i, per tant, de la taca de sang que moltes dones temen. Quan el flux instintiu lliure es practica correctament no és freqüent tacar-se, però evidentment és possible que passi. ‘La gran reivindicació és que no t’importi tacar-te. No és res de què t’hagis d’avergonyir. És quelcom que ens passa a totes les dones i tenim tot el dret de poder anar tacades i no haver d’utilitzar segons quins mètodes incòmodes o danyosos per a la salut’, defensa Iserte. Cuenca explica que la primera vegada que va practicar el sagnat lliure fora de casa tenia tanta por de tacar que va sortir amb un abric llarg i pantalons negres, però que ha acabat superant-ho: ‘Molta gent m’escriu dient que el sagnat lliure els ha reconciliat amb la taca. A mi el que m’ha aportat és el fet de saber per què em taco. Amb la copa moltes vegades m’estressava perquè tenia pèrdues quan me l’havia posat bé, i no ho entenia. Ara, amb aquesta escolta, quan taco sé que és perquè he esternudat, perquè corria, perquè hauria d’haver anat al lavabo abans…’. Remarca, a més, que solen ser taques petites, i Iserte recorda que les dones que no vulguin tacar-se també tenen l’opció de practicar el mètode amb calces menstruals absorbents. Una altra reticència a l’hora d’iniciar-se en aquesta pràctica pot ser la gran quantitat de flux menstrual d’algunes dones o potser la falsa percepció de tenir-ne molt. Les dones que practiquen el sagnat lliure defensen que això no és un impediment i que, de fet, un altre dels avantatges és que supera la falsa percepció que durant la regla les dones expulsen grans quantitats de sang. La quantitat saludable de flux menstrual durant tot el període és d’entre 80 ml i 100, que equival només a una tassa de cafè. Si se superen aquestes quantitats, que es poden mesurar amb algunes copes menstruals, és probable que existeixi algun problema i s’hagi d’esbrinar què passa. L’autoconeixement, el benefici més gran Però per què cal fer l’esforç de practicar el sagnat lliure? Com que no fa servir cap producte extern, els beneficis ecològics, econòmics i de salut són clars, i alguns experts també assenyalen que fins i tot pot ser útil per a reduir el dolor menstrual: ‘Hi pot ajudar perquè si treballes i tens la musculatura saludable no hauries de sentir dolor’, explica Marín. Cèlia @freetheregla Les dones que practiquen el sagnat lliure defensen que és, sobretot, una alternativa més a considerar durant la menstruació, en cap cas una resposta única o una obligació. ‘No cal mitificar el sagnat lliure i acusar de males menstruadores les qui no sàpiguen practicar-lo, però si n’aprenguéssim ja de petites, potser gestionaríem les nostres menstruacions d’una altra manera’, considera Cuenca, que afegeix que aquesta pràctica li ha obert la porta a conèixer millor el seu cos i interessar-se per la salut menstrual i la gestió de la fertilitat. També denuncia la falta de pedagogia sobre la qüestió: ‘El nostre primer contacte amb la regla és com a consumidores de productes. Et diuen “tens aquest repertori de coses que pots utilitzar”. El fet de no utilitzar res no es presenta, no entra dins el nostre horitzó de possibilitats. I tampoc no t’expliquen que una sensació concreta vol dir que ovularàs, no et donen informació vital per a la salut.’ Iserte hi coincideix i reclama que dins l’educació sexual es treballi la qüestió del sòl pelvià. Considera que el gran avantatge de practicar el sagnat lliure és el fet de conèixer el cos i a partir de llavors poder triar entre diverses opcions, tenint un mètode més: ‘La compresa és un tros de plàstic que no deixa transpirar i pot crear infeccions o irritacions. Els tampons, si s’utilitzen més estona que no s’aconsella, es van desfent dins del cos i poden donar problemes. Entre més substàncies tòxiques, porten emblanquidors, que entren en contacte directe amb la mucosa. A més, el tampó absorbeix allò que troba i, si no es té prou regla absorbeix el flux vaginal, que és el que equilibra la flora i protegeix d’infeccions. La copa menstrual soluciona aquests problemes, però si una té el control, què millor, ecològicament, econòmica i com a alternativa, que no fer servir absolutament res? L’avantatge és conèixer el cos i poder triar.’ En la mateixa línia, Marín creu que el fet d’aprendre a controlar el cos i tenir la llibertat d’elegir pot arribar fins i tot a apoderar. La consciència del cos, del qual sovint les dones estem desconnectades, es pot relacionar amb pràctiques com ara el ioga o la meditació. De fet, escoltar-lo i connectar amb l’úter mitjançant visualitzacions o meditacions també és una de les recomanacions per a iniciar-se en el sagnat lliure. Cuenca explica que hi ha un sector del moviment que reivindica aquest vessant, però que és molt plural i que no se n’ha d’etiquetar la pràctica ni reduir-la a certs estils de vida: ‘El moviment del sagnat lliure reflecteix el discurs sobre la menstruació al feminisme, que té dues branques. D’una banda, la del feminisme espiritual, aquesta mena d’idealització de temps passats i reconnexió amb la terra, que reivindica viure la menstruació com un espai sagrat; i de l’altra, una branca relacionada amb l’activisme visual i les performances amb les calces tacades. El sagnat lliure seria enmig d’aquestes dues branques. No cal ser vegana, meditar cada dia ni fer ioga ni Pilates. Jo particularment no medito, sóc molt urbanita i practico el sagnat lliure a la ciutat sense cap problema.’

Summary: Sagnat lliure: la regla sense compreses, tampons ni copa menstrual


Els caps d’estat i de govern de la Unió Europea han nomenat avui formalment el ministre d’Afers Estrangers espanyol en funcions, Josep Borrell, nou Alt Representant de Política Exterior i de Seguretat Comuna de la Unió, de manera que succeirà la italiana Federica Mogherini a partir de novembre. La decisió serà publicada demà al Diari Oficial de la Unió Europea. Aquest càrrec ha de ser nomenat formalment pels caps d’estat i de govern per majoria qualificada, d’acord amb la presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, però també ha de ser validat pel Parlament Europeu. El passat 16 de juliol, l’eurocambra va aprovar el nomenament de Von der Leyen al capdavant de la Comissió Europea per 383 vots a favor, enfront de 327 en contra i 22 abstencions, i ara ha de donar el vist-i-plau als comissaris que conformaran el seu equip i al qual opta Borrell. Tots els candidats a comissaris han de superar audiències al Parlament Europeu en les quals els eurodiputats els poden interrogar sobre la seva idoneïtat. Aquestes audiències es faran des de final de setembre i durant l’octubre, i la votació serà a final d’octubre. Fa uns dies, Borrell es va queixar que els independentistes intentarien torpedinar el seu nomenament com a pròxim cap de la diplomàcia europea. ‘Si poden, ho faran’, va dir a mitjan juliol a Brussel·les.

Summary: La UE proposa Borrell com a Alt Representant de Política Exterior i l’eurocambra ho haurà de validar


A Brussel·les, les cares de pessimisme abunden aquests dies. Després del tens Consell Europeu de final de juny, Àustria, en mans de l’extrema dreta, ha agafat la presidència de torn de la Unió Europea mentre el govern alemany cedia, finalment, i anunciava l’obertura de camps per a controlar els refugiats abans d’entrar al país. Merkel, doncs, ha cedit a les pressions del seu soci bavarès, la CSU, i ha trencat la seua política de suport a les persones que cerquen refugi o noves oportunitats. La duresa del nou govern italià, en mans de l’extrema dreta de la Lliga i els populistes de 5 Estels, ha causat un gran impacte i sembla que ha decantat definitivament la balança cap als partidaris de fer difícil l’accés dels immigrants i els refugiats a Europa. Amb això, la Unió veu com el cercle de totes les crisis es va tancant cada vegada més i el projecte perd sentit cada dia. Per això hi ha qui parla de la possibilitat d’una implosió de la Unió Europea, una possibilitat que fa molt poc temps semblava tan improbable que ningú no hi comptava. Ara hi ha tants fronts oberts que molts observadors veuen com a possible la fi del projecte europeu tal com havia estat concebut. El Brexit amenaça amb un mal final Preocupa especialment la solució al Brexit. Les negociacions per a portar-lo a terme tenien dos anys de marge, però la setmana passada el govern britànic va insinuar, per primera vegada, que estava disposat a anar-se’n fins i tot si no hi havia cap acord. Després de mesos discutint si un Brexit dur o un Brexit tou, emergeix el pitjor malson, que seria el d’un Brexit sense acord. Això tindria conseqüències nefastes per a l’arquitectura institucional de la Unió, però també per al dia a dia tant del Regne Unit com de la Unió Europea. El Brexit té un element especialment difícil en l’acord de frontera entre les dues parts d’Irlanda. La República d’Irlanda ha dit que no acceptarà de cap manera l’establiment d’una frontera dura entre tots dos territoris perquè això aniria en contra dels acords de pau. La solució, fer del mar d’Irlanda la frontera, el Regne Unit no l’accepta en cap cas, i això pot fer que la tensió entre les dues parts d’Irlanda cresca perillosament. Ben a prop, Escòcia també avisa que un Brexit mal resolt la portaria a proposar novament la possibilitat de la independència, una possibilitat per a la qual Europa no té resposta ni programa, com queda clar també en el cas català. Les democràcies il·liberals. La crisi del model europeu Des de fa dies circula un nou i inquietant concepte que fa referència a alguns estats de la Unió Europea: ‘democràcies il·liberals’. En contraposició amb la democràcia liberal, ‘il·liberal’ és un eufemisme que vol amagar l’existència d’estats europeus on la democràcia no és cap seguretat. Fa referència sobretot a Hongria, Eslovàquia i Polònia, però, com a mínim, es pot ampliar a Txèquia, Àustria i l’estat espanyol. Fins ara, la Unió només ha pres mesures contra Polònia, on la gravetat de la crisi és enorme. La setmana passada, va enviar la carta invocant l’aplicació de l’article 7, que podria adoptar-se per primera vegada a la història, i que castiga un estat amb la retirada del dret de vot i els fons econòmics. Com a contrast, el fet de pertànyer al Partit Popular protegeix Viktor Orbán, el polèmic primer ministre hongarès i al capdavant, de fet, de les posicions polítiques més antidemocràtiques. Orbán es va convertint en un referent de lideratge per a les democràcies il·liberals, i ha superat l’època en què podia haver estat acorralat per la pressió dels altres estats. L’extrema dreta, normalitzada als governs europeus Hi ha poques imatges sobre el que passa tan colpidores com la de l’extrema dreta no solament guanyant eleccions amb normalitat sinó també formant part de governs i participant en les deliberacions dels consells de ministres europeus. A part dels governs de les democràcies il·liberals, és particularment impactant la presència nova de l’extrema dreta al govern italià, una de les principals potència de la Unió. El nou govern italià i el govern austríac esdevenen els referents d’un moviment que aspira a donar un cop de taula en les eleccions europees del maig de l’any que ve. A part d’Itàlia i Àustria, l’extrema dreta més clàssica és també als governs de Bulgària i Grècia. Aquest últim cas és molt especial, atès que Syriza, malgrat ser d’extrema esquerra, no va tenir cap problema a pactar el govern amb l’extrema dreta sobre la base de la coincidència d’objectius contra l’austeritat. Una altra qüestió preocupant, sobretot en vista de les pròximes eleccions europees, és que la mitjana del vot a l’extrema dreta ja s’ha consolidat per damunt del 10% en molts estats importants, incloent-hi França i Alemanya. La influència russa creix i fa perillar la unitat Molt vinculat al creixement de l’extrema dreta hi ha el creixement de la influència russa. La formació del nou govern italià va anar acompanyada de propostes de no votar a favor de les sancions contra Rússia, que tenen el seu origen en la invasió de Crimea. De moment, l’amenaça no s’ha complert, però si ho fessen, podria comportar una gran divisió dins la Unió Europea. Més enllà d’Itàlia, diversos governs de l’Europa Central han anat mirant amb simpatia el projecte polític del Kremlin, cosa que ha causat recels a Brussel·les. Alguns d’aquests estats havien caigut en l’òrbita geopolítica tradicional de Rússia o havien format part del Pacte de Varsòvia en l’època de la guerra freda. D’aquests, Bulgària i Eslovàquia són considerats els més favorables a Moscou. La crisi dels refugiats com a teló de fons El gran teló de fons, que pot acabar de concitar totes les crisis i portar la Unió a la implosió, és la crisi dels refugiats i els migrants. Europa no ha sabut elaborar cap política comuna ni adoptar cap política consistent amb els principis humanístics que havien de fer de nord segons els pares fundadors. La crisi, a més, pràcticament ha destruït un dels grans pilars del mercat únic que era la llibertat de circulació. Des de Suècia fins a Grècia, la majoria dels estats han restaurat les fronteres terrestres de manera més o menys camuflada, i dificulten no solament el pas dels migrants sinó el dels nacionals. La perspectiva de construir camps de concentració als països del sud per a retenir els qui aconsegueixen de travessar el mar –decisió a la qual Merkel ha cedit finalment– acaba d’ensorrar la imatge d’una Unió Europea campiona dels drets humans arreu del món. I això que aquest era l’únic espai de lideratge real que podia tenir. Amb tot plegat, el pessimisme i el malestar s’escampa per Brussel·les, on ningú no sap com invertir la tendència. Aquella Unió Europea que era vista amb admiració arreu del món com l’experiment més interessant de superació de l’estat-nació ja no existeix sinó sobre el paper. I la pregunta que ningú no pensava que es pogués fer ara ja apareix en totes les converses: serà capaç, la Unió Europea, de resistir la conjunció de totes aquestes crisis o l’adéu del Regne Unit serà el preludi de la implosió del projecte europeu?

Summary: La Unió Europea, més a prop que mai de la implosió


Les Corts Valencianes han aprovat una proposició no de llei impulsada per Compromís en la qual s’insta l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps a abandonar el càrrec al Consell Jurídic Consultiu (CJC), del qual és membre per la seva condició d’ex-cap del govern i en virtut de la llei de l’estatut d’ex-presidents. La proposta de resolució ha estat votada a favor per tots els grups tret del PP, que s’ha abstingut. La proposició aprovada insta Camps a renunciar a la condició de membre del CJC i a totes les disposicions regulades a la llei de l’estatut d’ex-presidents ‘per haver incorregut en actes que no es corresponen amb la necessària dignitat de la institució’. Ahir, l’ex-secretari del PP Ricardo Costa va assenyalar Camps i va confessar el finançament irregular del PP durant la campanya electoral del 2007. La fiscalia estudia ara com pot investigar Camps.

Summary: Les Corts Valencianes insten Camps a abandonar ‘per dignitat’ el Consell Jurídic Consultiu


El cap de campanya d’ERC, Sergi Sabrià, ha assegurat avui que els republicans no parlaran ni arribaran a cap acord després del 10-N amb un PSOE com el que han vist fins ara que ho fa ‘tot impossible’. ‘Abona la repressió i no vol seure a la taula de diàleg. Amb aquest PSOE segur que no hi ha res a parlar. És el que tenim avui’, ha dit. Sabrià ha reivindicat que cal que els grups independentistes siguin forts al congrés espanyol després de les eleccions per obligar al PSOE a replantejar-se la seva postura i començar a dialogar. Sota el lema ‘Tornarem més forts’, ERC es presenta a les eleccions del 10-N amb la voluntat de revalidar i millorar el resultat del 28-A i posaran damunt la taula l’amnistia i l’autodeterminació.

Summary: ERC avisa que amb un PSOE que ho fa ‘tot impossible’ i no dialoga ‘no hi ha res a parlar’


La intensa nevada d’aquest cap de setmana als Estats Units atreu l’atenció de tots els mitjans de comunicació que, principalment, es fixen en les capes de neu tan gruixudes que han cobert els carrers de Nova York i Washington. Tanmateix, la nevada ha estat intensa a molts més llocs dels EUA, com ara a Virgínia i, concretament, a la petita població de Purcellville, al nord de l’estat. Els carrers d’aquest poble de tan sols tres mil cinc-cents habitants han quedat colgats de neu. Un veí ha enregistrat l’avenç indeturable de la nevada al porxo de casa seva i ha penjat aquest ‘time-lapse’ d’un minut i mig: La xarxa s’ha omplert de vídeos com aquest de Purcellville. Per exemple, aquest de Maryland: I aquest de Baltimore: O aquest altre d’Alexandria (Virgínia): I aquest de Brooklyn:

Summary: Un time-lapse sensacional de la nevada dels EUA


L’escriptora Empar Moliner ha explicat el gest de cremar la constitució espanyola dilluns a la seva secció del programa ‘Els matins’ de TV3. Era la primera vegada que en parlava després de la polèmica i dels atacs de mitjans espanyols i partits unionistes; en declaracions a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, ha dit que entenia que hi hagués gent que s’hagués sentit ofesa, i els ha demanat disculpes. Però també s’ha adreçat a polítics com Inés Arrimadas i Xavier Garcia Albiol, que l’han criticada públicament: ‘Jo els demanaria que es pronunciessin sobre això , perquè què és més important, la constitució o aquesta gent que no té llum? No em sento representada per aquest llibre, la veritat.’ Ha fet també aquesta observació: ‘Ara diuen “ha cremat la constitució!”, però diria que la constitució m’ho permet.’ Moliner ha afegit: ‘Entenc que la constitució ara és als mitjans de comunicació allò que era la família reial als anys noranta, quan qui feia qualsevol broma era “motiu de cese”, que deia en Núñez.’ Així mateix ha lamentat la situació per TV3, perquè, tot i no tenir les mateixes opinions que la cadena i no formar part de la plantilla, sempre li han donat suport. L’escriptora diu que tota la polèmica no afectarà l’emissió de la seva secció, que avui, com cada matí, tindrà un nou capítol. TV3 ha informat en un comunicat que lamentava el contingut de la secció d’Empar Moliner durant el programa ‘Els matins’. Ha explicat que les imatges s’havien retirat de la web, ‘amb la garantia que no tornaran a ser emeses als mitjans de la CCMA’. Amb tot, podeu veure ací el vídeo:

Summary: Empar Moliner: ‘La constitució és com la família reial als noranta, que no es podia tocar’


L’ortiga, la magrana, les llavors del lli… Són només alguns exemples d’allò que la nutricionista Carla Zaplana anomena superaliments. Zaplana és autora dels llibres ‘Els sucs verds‘ i ‘Superfoods‘, tots dos entre els més venuts aquest Sant Jordi. ‘Són uns aliments amb un alt nivell nutricional que, en molt poca quantitat, ens aporten moltes vitamines i minerals’, explicava Zaplana en aquesta entrevista a VilaWeb. Molts dels superaliments són exòtics i originaris de terres llunyanes, com ara la selva amazònica, llevant o el continent asiàtic, i costen de trobar. Però també n’hi ha molts que són autòctons, del nostre país, malgrat que, darrerament, els haguem eliminat de la nostra cuina quotidiana. Hem parlat amb ella per a elaborar la llista dels deu principals superaliments de casa nostra i saber-ne les propietats: Vegetals de fulla verda. Dins dels vegetals de fulla verda, s’hi inclouen aliments tan comuns a la nostra alimentació com l’enciam, els espinacs o les endívies. Són un dels aliments més nutritius del planeta, són fàcils de pair i contenen grans quantitats de vitamines i minerals. Zaplana explica que el color verd n’indica que tenen una proporció alta de clorofil·la, un fitoaliment amb efectes antioxidants que ajuda a mantenir les cèl·lules en molt bon estat i a evitar que es deteriorin. ‘Com més verds són els vegetals, més clorofil·la contenen i, per tant, més propietats antioxidants.’ La millor manera de menjar-nos-els, per a no perdre’n cap propietat, és sense cuinar-los, és a dir, crus, o bé en amanides o bé com a acompanyament d’altres plats. Ortiga. L’ortiga és una planta que creix freqüentment als jardins, boscos i marges del nostre país, però sovint és menystinguda i té mala reputació perquè és invasiva i urticant. La coïssor és causada per l’àcid fòrmic que té als pèls del tronc i de les fulles, que és la mateixa substància química que hi ha a les picades d’abella. Malgrat això, l’ortiga ha estat, durant segles, una planta considerada medicinal, i és utilitzada amb aquesta fi des de les èpoques grega i romana antigues. A casa nostra ha estat cuinada també durant molts anys, especialment a l’època medieval, en infusions, cremes, sopes i truites o, fins i tot, arrebossant-ne les fulles, però darrerament ha desaparegut de les nostres cuines. Pel que fa al terreny nutritiu, les fulles d’ortiga són molt riques en ferro, calci, potassi i vitamines C i A. Tenen propietats depuratives i antihistamíniques, potencien l’activitat hepàtica i es fan servir per a tractar l’artritis, l’anèmia, el reumatisme, la fatiga, la caiguda de cabells, els desequilibris menstruals i les alteracions de la pell. L’arrel d’ortiga, a més, té la propietat d’incrementar els nivells de testosterona, cosa que afavoreix el desenvolupament dels músculs, el funcionament cerebral i l’activitat sexual. És, de fet, un dels aliments més afrodisíacs de casa nostra. És important de recollir la planta amb guants per a evitar la urticària. Un cop cuinada i sotmesa a altes temperatures, encara que sigui un sol minut al vapor o fent-la bullir amb aigua, deixa de picar. Pol·len d’abella. El pol·len d’abella, com altres aliments apícoles –la mel o el pròpoli, per exemple– és un dels aliments més nutritius i ha estat utilitzat durant mil·lennis. De fet, ja se n’esmenten les propietats a la Bíblia i l’Alcorà. És un dels aliments més complets de la natura. Conté un 25% d’aminoàcids, que són els precursors de les proteïnes, més que no pas la carn de vedella. Presenta una gran varietat de vitamines (A, B, C, D i E) i d’enzims i una seixantena de minerals diferents. Així mateix, conté antioxidants de la família dels carotenoides, colina i àcids grassos i nucleics. El pol·len d’abella es pot trobar fàcilment en forma de grànuls que es poden afegir a iogurts, batuts, sucs o postres de tota mena. Zaplana explica que és especialment recomanable per a esportistes d’elit perquè significa una autèntica injecció d’energia directa i accelera la recuperació després de grans esforços. Per aquest mateix motiu, és també molt indicat en èpoques de fatiga o per a la recuperació després d’haver passat un refredat. A més, agilita la digestió i, segons Zaplana, hi ha força estudis que demostren que frena els signes de l’envelliment. Magrana. La magrana és un dels superaliments autòctons per excel·lència i un dels més coneguts. Habitual en postres i aperitius, té un contingut alt de fibra, antioxidants, tanins i polifenols que ajuden a controlar la pressió sanguínia i el colesterol. Estudis científics han provat que inhibeix el creixement de cèl·lules cancerígenes. A més a més, conté grans quantitats dels aminoàcids essencials, de vitamina C, de zinc i de fitoquímics que li atorguen propietats antioxidants i antiinflamatòries. Fruites silvestres. Un dels superaliments més reconeguts i de moda darrerament és el camu-camu perquè conté trenta vegades més vitamina C que la taronja. Però el camu-camu és una fruita de l’Amazones que al nostre país no és fàcil de trobar en la forma original: a Europa es comercialitza en pols liofilitzada. Tot amb tot, al nostre país hi ha fruites silvestres que tenen propietats semblants i també nivells molt alts de vitamina C. El millor exemple són les fruites del bosc: els gerds, les móres o els nabius. Totes contenen més vitamina C que la taronja i són excel·lents antioxidants. Això sí, perquè no perdin cap benefici, cal menjar-se-les fresques i crues. Herba de blat. Per Zaplana, l’herba de blat és un dels superaliments més potents del planeta. Utilitzat sovint com a depuratiu i purgant per a gats i felins en general, és encara poc popular en la dieta humana. En canvi, el seu contingut en clorofil·la, superior al 70%, el converteix en un dels aliments més alcalinitzants, depuratius i antioxidants coneguts fins ara. Aporta tots els grups de vitamines i aminoàcids, a més d’enzims i minerals, s’ha demostrat sorprenentment eficaç a l’hora de revertir malalties com la diabetis o el càncer i neteja l’organisme de toxines i metalls pesants. La podem trobar en forma de pols deshidratada, un format que manté bona part de les seves propietats, però la millor manera de consumir-la és ben fresca, acabada d’esprémer. Podem afegir-la a sucs, amanides, guisats i postres. A més, tot i que sembli mentida, l’herba de blat no conté gluten i, per tant, és apta per a celíacs. El germen, que és el que conté la proteïna del gluten, es manté a la llavor del blat i allò que mengem és només l’herba. Llavors de lli. Darrerament, s’ha parlat molt de les llavors de xia, anomenades reines de l’omega 3, que són originàries de Mèxic i Guatemala i que podem comprar al nostre país sense gaire dificultat. Però a la conca del Mediterrani en tenim un equivalent perfecte: les llavors de lli. Igual que les llavors de xia, les llavors de lli són un dels aliments més rics en omega 3 i en omega 6 del planeta, que aporten importants efectes antioxidants i antiinflamatoris. A més, contenen molta fibra soluble i insoluble (nou grams per a cada ració de trenta grams), motiu pel qual també ajuden a regular el trànsit intestinal i els nivells de colesterol a la sang. Les podem afegir a sopes, batuts o amanides i les podem utilitzar en l’elaboració de salses de tota mena, car són bones espessidores. Això sí, cal tenir en compte que l’intestí humà és incapaç de digerir-ne la pell i, per tant, expulsarà les llavors sense haver-se beneficiat de les seves propietats si en les mengem senceres. Per això, abans de consumir-les, cal moldre-les. Llavors de cànem. Tot i el que es pugui pensar, les llavors de cànem no tenen propietats psicotròpiques i el seu consum, segons que explica Zaplana, en un control de drogues o d’antidopatge, en cap cas donaria un resultat positiu. Ben al contrari: són una gran font de proteïnes vegetals i vitamines i són fàcils de digerir. Igual que les llavors de lli, també tenen un elevat contingut en àcids grassos omega 3 i omega 6, cosa que els atorga propietats antioxidants i les fa molt aconsellables per a prevenir malalties cardiovasculars. És un aliment molt recomanable per a qui no consumeix productes animals o per a qui, senzillament, està preocupat per si pren prou proteïnes. Les llavors de cànem també contenen nivells elevats de quatre minerals molt necessaris per als teixits musculars i l’estructura òssia: el fòsfor, el potassi, el magnesi i el calci. Podem afegir-les a qualsevol mena de plat. Algues. Uns dels superaliments més en auge a tot el món són les algues, entre altres motius perquè contenen nivells molt elevats de iode, estimulador de la glàndula tiroïdal, i perquè tenen propietats alcalinitzants per a la sang. Amb tot, sovint associem les algues a la cuina japonesa o oriental, i si bé és cert que al nostre país no hi ha una tradició prou documentada de l’ús d’algues, Zaplana explica que en indrets de mar, com les Balears, s’han utilitzat per al consum humà des de fa anys. N’és un exemple la salicòrnia, coneguda com ‘espàrrec de mar’. A Menorca, per exemple, sovint s’utilitza per a acompanyar plats de peix, calderetes i arrossos. La salicòrnia té moltes de les propietats de la major part de les algues i, a més, té una textura cruixent i un intens gust de mar i d’aigua salada que sol captivar els paladars més fins. A la família de les algues també hi podem incloure el plàncton marí, una microalga unicel·lular responsable ni més ni menys que de la meitat de l’activitat fotosintètica del planeta. Té propietats antivirals, antiinflamatòries, antibacterianes i antifúngiques i menjar-ne és equivalent a rebre una immediata injecció d’energia i de proteïnes. Es pot trobar en pols o en gotes sublinguals, però aquesta segona opció és una via d’absorció més eficaç. Zaplana explica que és bo prendre’n de manera progressiva, començant amb una gota al dia i elevant la dosi fins a tres, al cap d’uns quants dies, si s’ha tolerat bé. Finalment, Zaplana destaca l’espirulina, una microalga que es troba en llacs i oceans de tot el món. És, novament, un superaliment explosiu, ple d’energia, de clorofil·la, de proteïnes i de minerals. Conté, per exemple, catorze vegades més ferro que la carn de vedella. L’espirulina és, de fet, un superaliment reconegut per les Nacions Unides que s’utilitza per combatre l’anèmia i la malnutrició en contextos d’emergència humanitària. La podem trobar en càpsules o en pols. En aquest segon format es pot afegir a tota mena de plats, guisats, amanides, sopes o postres. Aigua de mar. Per acabar, a la llista dels millors superaliments autòctons, no hi podia faltar quelcom tan elemental i a la vegada sorprenent com l’aigua de mar. Zaplana recorda que l’aigua de mar conté tots els minerals de la taula periòdica i que va ser l’origen de la vida. ‘Sempre s’ha dit que banyar-se al mar té efectes molt curatius, no? Doncs és que l’aigua de mar té propietats medicinals interminables’, diu. És desinfectant, és laxant, combat l’acidesa de l’estómac… La podem comprar embotellada o agafar-la directament nosaltres, sempre que no tinguem cap desguàs, port o desembocadura de riu a la vora. La seva salinitat, explica Zaplana, hi fa impossible la supervivència de patògens humans. La dosi recomanada diària és de 30 mil·lilitres, l’equivalent a una copeta de licor. La podem prendre directament o diluïda amb aigua dolça, però la millor manera de fer-ho és, per Zaplana, barrejada amb suc de llimona, cada matí. I en dejú. Les nostres cèl·lules ho agrairan.

Summary: Els deu superaliments de casa nostra


En dues setmanes, el dispositiu conjunt entre la Creu Roja i l’Ajuntament de Barcelona ha atès un total de 465 persones provinents de les costes d’Andalusia que han creuat l’Estret de Gibraltar en pastera. La gran majoria provenen de l’Àfrica subsahariana de països com Costa d’Ivori, Guinea Conakry, Gàmbia o Camerun. També s’ha detectat un increment d’immigrants que arriben a les costes espanyoles provinents de països en conflicte com Libèria o Sierra Leone. El coordinador de Creu Roja Catalunya, Enric Morist, ha explicat que de les 465 persones ateses, 267 han estat allotjades en els dos equipaments municipals cedits temporalment a la Creu Roja, que sumen 172 places, i la resta en pensions de la ciutat. La resta, un cop atesos, han seguit la seva ruta migratòria cap a altres països europeus, principalment França i Bèlgica. El tinent d’alcaldia de Drets de Ciutadania, Jaume Asens, ha recordat que l’Ajuntament de Barcelona ha destinat gairebé sis milions d’euros a atendre aquestes persones des de principi d’any, però que tenint en compte que el fenomen va a més ha reclamat a l’estat espanyol que hi destini els recursos necessaris. ‘Vam celebrar el gest de l’estat amb l’Aquarius; ara el que volem que es faci càrrec de l’Aquarius que es produeix cada dia a la frontera sud’, ha afegit.

Summary: Barcelona ha atès 465 immigrants provinents de les costes d’Andalusia en dues setmanes


Ingredients: Un paquet de pasta brisa mitja carabassa cacauet 150 g de formatge roquefort (o d’un altre formatge blau) 60 g de codonyat 3 ous 250 g de crema de llet oli, sal i pebre un grapat de pipes de girasol Elaboració: Pelem i tallem la carabassa a daus. La posem en una safata al forn amb oli, sal i pebre, fins que sigui cuita. Mentrestant, posem la pasta brisa en un motlle rodó. Passem per la batedora la carabassa, el formatge, els ous batuts, la sal, el pebre i la crema de llet. Posem aquest farcit dins del motlle i per sobre hi col·loquem trossets de codonyat i pipes de girasol. Ho enfornem a 200º, uns 20 minuts, fins que la quiche sigui cuita.

Summary: Recepta: Quiche de carabassa, roquefort i codonyat


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) ha reconegut la protecció laboral europea dels interins i ha oberta la porta a que es puguin crear places fixes o a donar indemnitzacions. Arran d’una pregunta prejudicial de diversos tribunals espanyols, el TJUE ha conclòs que els empleats interins estan emparats per la normativa europea laboral encara que hagin consentit lliurement la renovació consecutiva d’aquests tipus de contractes. És a dir, que es pot considerar abusiva. Així, ha dictaminat que els tribunals espanyols han de trobar ‘mesures efectives’ per acabar amb l’ús abusiu de contractes d’interinitat en l’administració pública. Tot i això, l’alt tribunal amb seu a Luxemburg deixa en mans dels tribunals espanyols decidir quines mesures s’han d’adoptar per compensar aquests treballadors. Així, ara hauran de ser els tribunals de l’estat espanyol els que diguin si, en els casos que tenen entre mans, s’han de fer fixes als interins que hagin acumulat renovacions, si s’han d’obrir processos selectius per donar places definitives o bé donar indemnitzacions equivalents a les d’acomiadaments improcedents.

Summary: El TJUE reconeix la protecció europea dels interins i obre la porta a fer-los fixes o indemnitzar-los