1. Què és el Consell per la República? El Consell per la República és una institució privada, creada d’acord amb la llei belga i amb l’objectiu de ser el primer pas de la institucionalització de la República Catalana. Aspira a representar la ciutadania republicana i, juntament amb la Generalitat, fer efectiva la república proclamada legalment pel Parlament de Catalunya el 27 d’octubre de 2017. En paraules de la consellera Clara Ponsatí durant l’acte de fundació a Brussel·les, ‘avui diem al món que els catalans ens comencem a organitzar al marge de la legalitat espanyola’. Crònica de Vicent Partal sobre l’acte de fundació del Consell de la República a Brussel·les 2. Quina legitimitat té el Consell per la República? El Consell per la República tindrà la legitimitat que vulgui atorgar-hi la ciutadania. Ha començat obrint un registre de ciutadania, al qual qualsevol ciutadà pot apuntar-se. Si finalment s’hi afegeixen cent mil persones, serà un projecte interessant, però no podrà pas aspirar a representar el país. En canvi, si en té un milió, com demana el president Puigdemont, o els més de dos milions de votants independentistes, aleshores el consell podrà afirmar que representa una part substancial de la ciutadania catalana o fins i tot la majoria del país i podrà explicar-ho. Per tant, la legitimitat dependrà de quanta gent s’hi afegeixi. Ara, el consell invoca també tres legitimitats constituents. La primera és l’acord de govern tancat entre les forces independentistes per a investir Quim Torra com a 131è president de la Generalitat. Aquest acord, presentat el 8 de març de 2018, preveu la creació d’una Assemblea de Representant i un Consell de la República en l’exili, i va ser signat per Junts per Catalunya, ERC i la CUP. La segona legitimitat prové del referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre i de la declaració d’independència posterior. El Consell per la República és una institució que emana del dictat de les urnes del plebiscit. I encara hi ha una tercera legitimitat a la qual van recórrer en l’acte de presentació, la de la república proclamada el 14 d’abril de 1931. El consell recorda que abans d’aprovar la constitució l’estat espanyol va reconèixer la legalitat de la Generalitat en la persona de Josep Tarradellas, que n’era president d’ençà del 1954, d’acord amb la legitimitat de les eleccions del 1931 que havien permès de restituir aquesta institució. Per això, doncs, la legitimitat de la Generalitat i el consell no emanen de les institucions creades pel cop d’estat de Franco i la seva transformació posterior, sinó del vot lliure dels ciutadans i la lluita per a preservar les institucions pròpies amb dos exilis, el del 1939 al 1977 i el que comença el 2017, quaranta anys després. 3. El consell pot representar el país, si és una institució privada? És a l’acord d’investidura on consten l’Assemblea de Representants i el Consell per la República i on es diu que tindran la forma jurídica d’entitat de dret privat per garantir-ne la independència i impedir la intervenció de l’estat espanyol. Hi ha molts exemples d’institucions privades que en moments determinats han assumit la representació d’una nació. El Congrés d’Estònia, un parlament paral·lel al Soviet Suprem d’Estònia del 1989 al 1992, era privat i va arribar a agrupar el 60% dels ciutadans. Es va dissoldre quan la independència va ser reconeguda arreu del món una vegada el parlament oficial va redactar la nova constitució. Congrés d’Estònia, un precedent bàltic del Consell per la República En política internacional és possible de reconèixer legalment un partit, una associació o una entitat com a representant d’un poble que encara no té un estat reconegut diplomàticament. Per això el 1993 es va reconèixer que l’OAP era el representant legítim del poble palestí i recentment molts estats han reconegut la Coalició Nacional de Forces Revolucionàries i d’Oposició com el representant legal del poble sirià. L’ONU, l’Organització dels Estats Africans o la Lliga Àrab, entre més, reconeixen també governs a l’exili o no reconeguts diplomàticament com a representants dels pobles respectius, i aquests governs solen ser institucions privades. Entre més, el govern de Biafra, el Front Polisario i l’Administració Central Tibetana tenen un cert grau de reconeixement diplomàtic, tot i ser formalment institucions privades. 4. L’estat espanyol pot condicionar el Consell per la República? De cap manera. Per això s’organitza com una entitat de dret privat i en l’espai lliure europeu. L’estat espanyol no pot perseguir-ne ni impedir-ne les activitats, en absolut. Fins i tot en el cas que torni a activar l’article 155 i dissolgui el govern i el parlament de la Generalitat, el Consell per la República continuaria funcionant i assumiria la representació del país que les institucions de l’interior no estarien en condicions d’assumir. 5. Com s’organitza el Consell per la República? Durant l’any 2019 es convocaran les eleccions a l’Assemblea de Representants. Tal com explica aquest vídeo mostrat a la presentació del consell, aquesta assemblea tindrà entre 100 i 150 membres i serà triada per tots els ciutadans amb ciutadania republicana, que s’obté apuntant-se al registre ciutadà. L’Assemblea de Representants serà formada majoritàriament per ciutadans que es vulguin presentar a les eleccions, elegits en una votació amb llistes obertes. Una petita part dels membres de l’assemblea pertanyeran al Parlament de Catalunya o als ajuntaments del Principat. Finalment una part serà reservada als ciutadans de la resta dels Països Catalans i del món, que gaudiran del dret de ser elegits i votats si s’inscriuen en el registre de ciutadania. L’assemblea crearà un consell de govern de deu a vint membres i triarà el president, que nomenarà la resta. El 8 de desembre de 2018 es va crear a Brussel·les l’Assemblea Fundacional, un organisme provisional presidit pel 130è president de la Generalitat i amb l’encàrrec de crear les condicions per a organitzar les primeres eleccions. 6. I tot això funcionarà pel mòbil? Sí. El funcionament del Consell per la República copia l’administració electrònica creada a Estònia, que permet que totes les activitats dels ciutadans es facin al telèfon mòbil. Això inclourà les eleccions i els referèndums que es puguin convocar. A Estònia totes les funcions pròpies del govern, inclòs el pagament d’imposts, les relacions administratives de tota mena o les conteses electorals ja es fan per mitjà del telèfon mòbil. En el cas català això torna a significar que l’estat espanyol no pot impedir de cap manera el funcionament de l’Assemblea de Representants nidel Consell per la República ni fent servir la violència com el primer d’octubre.  Així funciona la república digital d’Estònia 7. Què cal fer per ser-ne membre? Qualsevol persona més gran de setze anys pot inscriure’s al registre de ciutadania i això li atorga de manera automàtica la ciutadania republicana. Per a ser-ne membre cal estar d’acord amb els principis republicans, expressats a la primera pantalla del registre, i pagar deu euros una sola vegada, que serveixen per a acreditar les dades reals i impedir que intentin integrar-s’hi persones amb l’ànim de sabotar-la. Els menors de divuit anys no han de pagar. Consell per la República: com podeu apuntar-vos al registre ciutadà, pas a pas 8. El consell és només del Principat o de tots els Països Catalans? El consell neix al Principat i de la legitimitat de la Generalitat de Catalunya republicana, però no té límits geogràfics. Qualsevol ciutadà dels Països Catalans en pot ser membre i, amb independència de la ciutadania física, també qualsevol ciutadà de la resta del món que cregui en els principis de la República Catalana. Segons que va expressar en la presentació el conseller Comín, ‘al segle XXI la ciutadania no pot ser imposada, ha de ser volguda i assumida’. Això també s’inspira en el model estonià. Qualsevol qui accepti els principis de la república d’Estònia pot accedir a l’anomenada residència digital, que li atorga categoria legal dins l’estat. D’aquesta manera, tant Estònia com Catalunya cerquen d’atreure talent i persones compromeses que ajudin a millorar el país. 9. Quins són els eixos d’actuació del Consell per la República? Els eixos d’actuació, segons que es va dir en la presentació del consell, es despleguen en cinc àmbits, com es veu en aquest vídeo. El primer és l’àmbit polític, que farà possible que vagi desplegant lleis gràcies al dret d’iniciativa política del Parlament de Catalunya i que redacti una constitució catalana. Quant a l’àmbit internacional, el consell farà acció diplomàtica i mantindrà les relacions amb els estats i els interlocutors internacionals. També impulsarà iniciatives internacionals, la primera de les quals serà una de ciutadania europea que demani l’aplicació de l’article 7 de la constitució europea contra l’estat espanyol. El tercer àmbit és el jurídic, centrat en la defensa dels drets dels represaliats, presos i exiliats i en la defensa del dret d’autodeterminació. En el quart, la cultura i la difusió, el consell treballarà sobretot en la promoció internacional de la cultura catalana. I el darrer serà l’àmbit d’estudis i coneixement, que promourà la creació de tots els estudis i anàlisis necessaris per a desplegar la República a Catalunya. 10. Quins partits i associacions hi donen suport i quins no? Els tres partits independentistes amb representació al Parlament de Catalunya varen donar-hi suport en el pacte d’investidura, però la CUP se n’ha retirat. Tot i això, Poble Lliure s’hi ha manifestat a favor.

Summary: Què és i què fa el Consell per la República: les deu preguntes i respostes


Josep Rull i Jordi Turull són els presos polítics que encara no han pogut sortir dels Lledoners per treballar, ni per fer un voluntariat ni per tenir cura de familiars. Són els supòsits que preveu l’article 100.2 del reglament penitenciari per a l’obtenció de permisos i que fins ara s’han aplicat als altres set presos polítics independentistes. La decisió sobre els permisos sol·licitats per Rull i Turull podria arribar ben aviat. Segons que ha pogut saber VilaWeb, Rull i Turull ja han lliurat sengles ofertes laborals a la junta de tractament dels Lledoners, formada per funcionaris de la presó. Les juntes de tractament són els organismes encarregats d’acceptar l’aplicació de l’article 100.2, i la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia de la Generalitat l’ha de ratificar. Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Cuixart i Joaquim Forn han obtingut permisos per a treballar; Jordi Sànchez i Carme Forcadell per a fer un voluntariat; i Dolors Bassa per a tenir cura d’un familiar. En cada cas, les juntes de tractament de les presons han decidit de donar unes hores i uns dies concrets de sortida, sempre entre setmana. Cada dia que surten els presos polítics han de tornar a la presó a dormir-hi, i restar-hi el cap de setmana. Forn va obtenir un permís de 12,5 hores diàries de dilluns a divendres per a treballar al departament legal de Mediapro; Sànchez fa un voluntariat d’onze hores tres dies cada setmana a la Fundació Canpedró; Cuixart treballa a la seva empresa i fa un voluntariat nou hores i mitja durant cinc dies setmanals; Junqueras farà classes al campus de Manresa de la Universitat de Vic sis hores tres dies la setmana; Romeva treballa també sis hores tres dies la setmana en una entitat que vetlla pels drets humans; Bassa té cura d’un familiar d’edat avançada vuit hores tres dies la setmana; i Forcadell també té cura d’un familiar nou hores tres dies a la setmana. Els permisos penitenciaris del 100.2 es reserven als reclusos classificats en segon grau penitenciari, com és el cas dels nou presos polítics independentistes. Actualment, hi ha 405 reclusos a presons catalanes als quals se’ls han concedit aquests permisos. És una mesura d’aplicació immediata. La fiscalia pot oposar-s’hi i, de fet, ha presentat recursos en tots set casos, que s’han de resoldre al jutjat de vigilància penitenciària. L’última instància, però, són les audiències corresponents: la de Barcelona en el cas dels Lledoners, la de Girona en el del Puig de les Basses i la de Tarragona en el del Mas d’Enric.

Summary: Per què Josep Rull i Jordi Turull encara no han sortit?


Vilaweb TV comença avui una nova etapa amb el canvi de format, amb la presentació pública del projecte i una nova web que inclou més continguts i noves seccions. En aquest vídeo expliquem com funciona Vilaweb Tv.

Summary: Així es fa VilaWeb TV


Inés Arrimadas ha volgut atacar Quim Torra principalment amb els piulets que havia escrit el 2012 i, després de la rèplica, quan el diputat de JxCat n’havia demanat disculpes, la dirigent de Ciutadans ha sortit a dir que Torra se n’havia rigut. Doncs bé, el portaveu d’ERC Sergi Sabrià li ha respost amb molta contundència en el seu torn de rèplica: ‘Senyora Arrimadas, miri’m als ulls. Quan el senyor Torra parla de presos i vostès riuen, li sembla normal? A mi tampoc.’ S E R G I S A B R I À pic.twitter.com/3qBPusmcQX — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) 12 de maig de 2018

Summary: Sabrià: ‘Senyora Arrimadas, miri’m als ulls, li sembla normal riure quan Quim Torra parla de presos?’


Joan Mena, el portaveu adjunt d’ICV-EUiA al Parlament de Catalunya, és un dels signants del manifest d’Ara en Comú, una plataforma ciutadana en fase embrionària que vol unir forces d’esquerra abans de les eleccions espanyoles. Ahir es va presentar en societat a Madrid i Mena hi va anar com a representant d’ICV-EUiA. Molts assenyalen aquest moviment com una gran confluència d’esquerres que vol convertir-se en l’alternativa a Podem, però ell no descarta que acabin sumant forces. Diu que Catalunya en Comú pot ser un bon precedent perquè l’esquerra s’uneixi a les eleccions espanyoles. —Per què neix Ara en Comú? —És una plataforma ciutadana que, igual que va passar en les eleccions municipals, fa veure la necessitat que hi hagi una candidatura de confluència d’esquerres per a les eleccions generals espanyoles. De moment no és una plataforma formada per organitzacions polítiques. Una altra cosa és que al final deixin que s’hi sumin. EUiA, en representació d’ICV, hi venim a donar la nostra opinió sobre com s’haurien de crear aquestes confluències, i a escoltar què diran la resta de representants polítics. —És sabut que el pacte entre Podem i Izquierda Unida per a anar junts a les generals va fracassar. Ara en Comú neix per substituir aquesta aliança? —Jo entenc que no, no vol substituir res. Vol fer veure la necessitat que es produeixi una concordança de candidatures obertament rupturistes amb el règim del 78. Per tant, l’objectiu comú primer és fer fora el Partit Popular i després, una alternativa ciutadana. Això s’ha aconseguit a les eleccions municipals en ciutats com Barcelona, Saragossa, Madrid i altres de l’estat espanyol. —Al manifest, s’hi han adherit molts afiliats de Podem. Pot desencadenar un trencament de l’esquerra espanyola? —No. Si sorgeix una plataforma d’aquesta mena no pot ser contra ningú. Ha de ser una plataforma per sumar i confluir. Aquí no hi sobra ningú. Com més forces rupturistes s’aglutinin entorn d’una confluència d’aquesta mena, més fàcil serà el canvi a l’estat espanyol. 'Ara en Comú vol fer veure la necessitat que es produeixi una concordança de candidatures obertament rupturistes amb el règim del 78.' —Així doncs no descarta que Podem s’hi sumi. —Jo no descarto res. Aquí hi ha moltes organitzacions polítiques que coincidim en el diagnòstic sobre què passa a Catalunya i a Espanya. Izquierda Unida, Podem, ICV, Anova de Galícia, Compromís de València, Més de les Illes i EUiA, espero que treballem activament per una confluència amb vista a les eleccions generals. Per això no entendria que Podem no s’afegís al projecte d’Ara en Comú. —En cas que els camins de Podem i Ara en Comú vagin per separat, això podria afectar la possible coalició de Catalunya en Comú per al 27-S? —No. Els projectes són independents i autònoms. Si a Catalunya som capaços, que té pinta que sí, de crear una candidatura de confluència, i obtenim un bon resultat el 27-S, això podria ajudar que es creés una candidatura d’esquerres per a les eleccions generals. No s’entendria que en un escenari semblant, un dels actors renunciés a ser-hi. Jo crec que la ciutadania ens diu que el 24 de maig va funcionar i va haver-hi bons resultats, i que pot repetir-se. —Ahir Joan Coscubiela va ser designat cap de llista d’ICV pel 27-S. Seria un bon candidat per a encapçalar la llista de Catalunya en Comú? —Jo crec que hi ha diferents perfils que podrien encapçalar-la, i en Coscubiela n’és un. Ha estat un corcó de les polítiques corruptes del PP al congrés i està preparat de sobres. Podria ser perfectament candidat, però això no vol dir que ho puguin ser altres, com en Joan Josep Nuet o Teresa Forcades. No és important qui encapçala el projecte, sinó què hi haurà al darrere.

Summary: Joan Mena: ‘No entendria que Podem no s’afegís al projecte d’Ara en Comú’


L’editor Ramon Mas de l’editorial Males Herbes ens explica amb una passió que s’encomana la descoberta del projecte del còmic ‘Les extraordinàries aventures de Francesc Pujols’, escrit per Sebastià Roig i dibuixat per Toni Benages i Gallardo. Es tracta d’un primer volum, basat en les idees i la vida de l’excèntric filòsof, que podria tenir continuïtat si aconsegueix una bona rebuda de públic. Us oferim un avançament que mostra a la perfecció l’altura del projecte. Parla l’editor, Ramon Mas: Les Extraordinàries aventures de Francesc Pujols «Fa cosa de dos anys vam entrar en contacte amb en Sebastià Roig per demanar-li un pròleg per La barca d’Isis (Males Herbes, 2014), llibre que havíem descobert gràcies al seu estudi Els malsons dels nostres avis(Duxelm, 2006). En un d’aquells intercanvis regulars d’emails, en Sebastià ens va enviar un parell d’historietes breus que acabava de guionitzar, amb dibuix d’en Toni Benages, per al fanzín La cripta. Va ser llegir-lo i haver-me de subjectar el cap perquè no m’explotés. La historieta la protagonitzava en Francesc Pujols (per qui uns anys abans havia patit una obsessió malaltissa que encara cuejava), que resolia casos sobrenaturals mig per casualitat, en una impensable barreja entre X-Files i l’Inspector Gadjet. La seva intenció era fer-ne un llibre sencer, deia, i nosaltres ens vam oferir a publicar-lo a ulls clucs. Que no som una editorial de còmic? I què! És per ajudar treure a la llum coses que ens apassionin tant com aquesta que vam fer Males Herbes. El cas de Francesc Pujols és curiós de mena. El seu personatge sempre va superar l’obra que tenia al darrere (encara que aquesta fos d’ambicions colossals), fins al punt que, en vida d’ell, s’havien publicat llibres amb les anècdotes i facècies que protagonitzava. És normal, doncs, que hagi fet el salt mortal que porta de la realitat a la ficció per convertir-se en un heroi de còmic, i que s’hi hagi endut alguns dels seus amics del món de les arts i els artistes. Aquest còmic espaterrant, que si els lectors ho volen, tindrà la seva continuació amb una aventura llarga, és la combinació infal·lible de la imaginació exponencial d’en Sebastià Roig, la seva exhaustivitat com a historiador cultural (tots els referents, localitzacions i personatges estan perfectament documentats) i el dibuix de Toni Benages, un treball finíssim de línia clara que no té absolutament res a envejar als grans mestres de l’escola franc-belga. Dos autors que s’han proposat fer allò que resulta tan natural per altres cultures, que és traslladar els nostres referents a la cultura popular, i fer, per exemple, que J.V. Foix se les vegi amb unes Irreals Omegues vingudes de més enllà dels núvols. Les pàgines que trobareu a continuació són l’inici d’una història titulada El gabinet del doctor Darder, on Pujols visita el fundador del famós Museu Darder d’Història Natural de Banyoles.» Consulteu algunes vinyetes del còmic en primícia!


Comunistes de Catalunya es desmarca de la coalició amb Catalunya en Comú-Podem i negociarà un acord electoral amb ERC per a les eleccions espanyoles. El partit liderat per Joan Josep Nuet ha aprovat aquest migdia (per un 62% dels vots) d’acompanyar un acord de coalició electoral entre Sobiranistes i ERC. El partit considera que ‘és fonamental’ tenir present ‘l’impacte del judici i l’impacte de la sentència’ del Tribunal Suprem espanyol sobre els presos polítics i ‘aturar l’ofensiva reaccionària’, i ho esmenta com dues de les raons per acompanyar ‘totes aquelles iniciatives que tinguin com a objectiu fer de pont entre tots els factors que seran clau en el futur de les classes populars a Catalunya’. Aquesta proposta ha estat presentada per Nuet, que darrerament s’ha mostrat crític amb la direcció dels comuns i ha constituït, juntament amb l’ex-diputada Elisenda Alamany, la plataforma Sobiranistes. Joan Josep Nuet: ‘L’independentisme i els comuns hauríem de posar-nos d’acord en una estratègia a mitjà i llarg termini’

Summary: El partit de Nuet negociarà un acord electoral amb ERC


Jaume Soler (1950) és un dels homes que van signar els estatuts de la fundació de la CUP l’any 1986. ‘Nosaltres, a Arbúcies, i el nucli de Sant Pere de Ribes i alguns altres, som la proto-CUP’, diu rialler. Soler fou batlle d’Arbúcies del 1979 al 2003. I des d’aquest poble va impulsar el primer referèndum que s’ha fet a l’estat espanyol, fa més de vint anys, sobre un afer local. Marxista de formació, i forner de professió, el senyor Jaume Soler també és fundador de l’Assemblea Nacional Catalana, on actualment és molt actiu. VilaWeb ha volgut entrevistar una de les persones que van ajudar a fundar la CUP, ara que la formació viu un debat creixent sobre què caldria fer per a desencallar la investidura del president de la Generalitat. En aquesta entrevista, feta a tocar del parlament català, pren posició sense embuts. —Podríeu valorar l’article de David Fernàndez en què demana dos vots per a Mas? —És un exercici d’utopia pragmàtica. Un article en què queda molt clar que no es poden rebutjar els objectius finals que té la CUP. I analitza –des d’un punt de vista estrictament marxista de l’anàlisi de la realitat– que hi ha unes circumstàncies que hem d’aprofitar. Jugar el partit, en diu. Hem d’agafar aquest tren, o no hem d’agafar aquest tren, que deia Lenin. Ell ho deia en un altre moment i per derrotar Karenski, cert, però la filosofia l’aplico i trasllado aquí. —Donaríeu els dos vots com proposa ell? —A mi m’agradaria, si pogués aconsellar i decidir, cosa que no faig, un pacte que garantís la governabilitat. Perquè no només és resoldre l’entrebanc actual, imprescindible, sobre la presidència. No pot ser una solució d’emergència i hem de mirar per la governabilitat a divuits mesos. O a sis. Aquí hi veig gent, i de totes tres forces polítiques, que continua jugant a l’autonomisme. Als jocs de les estructures velles, partidàries. Aquí ens trobem en una situació de transitorietat. Necessitem un govern provisional i aquesta excepcionalitat em sembla que hi ha gent que no té sensibilitat per a entendre-la. —Vós que vau ser un dels que la vau ajudar a fundar, què pot passar ara dins la CUP? —No ho sé. Jo et diré el que n’espero. N’espero la responsabilitat del moment històric, del paper de la CUP i de la consciència de tots els militants. Crec que la CUP és imprescindible. Posats a fer demagògia, es pot fer la independència sense Convergència? No. Però la CUP és tan necessària com aquesta altra força. I nosaltres diem: alerta, Convergència, perquè si CDC no està per la independència, doncs potser us passarem per sobre. S’ha demostrat que la CUP ha estat determinant als pactes del 9-N. Aquest sentit de la responsabilitat i d’apoderament que ha de tenir un militant o dirigent, pensi o no pensi com en David, em fa veure que la CUP continuarà essent una eina íntegra. És a dir, sense divisions, i útil al procés. —Endavant. Situi’m. Ara he llegit que la majoria de membres d’Endavant no ho són, de la CUP. Altres, sí. Quin paper hi fa, aquesta organització? —Tinc la impressió que a l’entorn d’allò que ha representat la CUP hi ha gent que ha necessitat un espai organitzat i amb sigles. Gent que han considerat que la CUP era un bon element i hi ha entrat. No és gens dolent. Jo demanaria a aquesta gent que si són voluntàriament a la CUP vegin que la CUP té un component revolucionari, però revolucionari independentista. I això no es pot separar en dos nivells desiguals. L’any 1968 la creació del PSAN conjumina els dos aspectes: la lluita social i la lluita nacional. Si això era veritat l’any 1968, imagina’t ara, en un procés en què les masses, de manera transversal, han assumit la independència com a motor de canvi. Ara no pot arribar algú que ignori aquesta realitat. I menys que la ignori des de dins. Em sembla una mica absurd. Espero que acabin assumint aquesta realitat: sense independència no hi ha revolució. Paraules de Titot. —Pensant en JxSí i la CUP i el mite de Salomó: al final la part que cedeix és la part que estima la criatura. —No m’ho vull mirar com un combat de guanyadors i vençuts. No es tracta d’això. I crec que els 72 diputats s’haurien d’oblidar de les sigles. Jo m’adreço als 72 amb noms i cognoms. S’ha de mirar que les coses es garanteixin bé, i que ningú hagi de cedir. En Fernàndez va per aquí: nosaltres cedim en aquesta qüestió, que a mi em sembla anecdòtica, i que s’ha sacralitzat excessivament, que és el no a Mas. I que la dreta de Junts pel Sí o, més ben dit, sectors de fora del parlament, aquests militants destacats de CDC que no paren de xerrar, hauran d’assumir això que els fa venir pell de gallina: el pla de xoc. —Potser a JxSí diuen: ‘No pararem Barcelona World. Som 62 i vosaltres, mocosos, a complir.’ Això podria passar perfectament. —És una possibilitat. Però hipotètica. Tenim temps i mecanismes per a evitar que això passi. Segon, qui pensa així des de la dreta s’oblida que estem en una posició de ruptura. I que el que construirem per aproximació és una república catalana amb unes bases totalment diferents. Que toquin de peus a terra, també. El ‘tempo’ va a favor d’altres posicions. El no a Mas s'ha sacralitzat excessivament. A mi em sembla anecdòtic —Us trobareu joves de la CUP a Arbúcies que us diran: donar els vots a Mas és la nostra mort. El desastre. —No. A Arbúcies va haver-hi una assemblea, i no. Veuen que és del tot imprescindible. Entenc que la majoria del jovent de la CUP és prou capacitada políticament. Ho són. Són d’un grau de formació que ja voldria tenir jo. Jo no he passat del batxillerat, i sóc forner d’ofici. Reconec que la seva formació acadèmica és superior a la nostra generació. L’edat, però, si compartim el model, no hauria de significar cap contradicció. Altra cosa és que per capelletes sectàries, dels joves o dels vells, sigui un factor determinat. Però si el futur és socialisme, independència i Països Catalans, cap problema. Quina pot ser la diferència? La diferència tàctica. I el ‘tempo’. Però això, en termes d’anàlisi marxista, no hauria de representar cap problema. Divergim del ‘tempo’, però si els objectius són els mateixos, no ens podem barallar. —Com passem del 48% d’ara, a la majoria folgada que ha de votar sí a la constitució? —Posant davant la gent, pensi com pensi, i hagi votat la sigla que hagi votat, negre sobre blanc, el dibuix del país: la constitució. Davant d’això les sigles quedaran minoritzades. Per exemple, Podem. La gent que ha votat Podem, o Catalunya Sí que es Pot, davant d’una constitució progressista, que recull els drets laborals, molt més moderna i democràtica, o la revocació de càrrecs, votaran que no? El ciutadà és més intel·ligent que no ens pensem. —El ciutadà, potser. Colau, encara. Coscubiela, no ho sé… —Coscubiela, el conec. I és un dels polítics cremats. I s’ha cremat ell mateix. No per l’opció que ha pres, sinó per l’actitud de revengisme quan li ha sortit malament la jugada de salvar ICV. Aquest no és el Coscubiela que vaig conèixer a Chiapas, al metro i en taules rodones. Era una persona molt més racional. Ara el fa parlar el despit. I parla gairebé amb odi. Per mi, si hi ha ningú cremat, és ell. Difícilment repetirà en cap càrrec, ni tan sols per voluntat popular. No serà un actor en el futur. —I Ada Colau, és clau per a ampliar les majories? —M’atreveixo a dir que Colau no és decisiva. Són decisius els sectors socials que han optat per una fórmula tan innovadora, i per mi tan fràgil, com la que ella representa. Això sí. Però ho veig fràgil: sense la Colau, la meitat de l’estructura desapareix. Perquè tothom reconeix que el seu paper personal és determinant. Per tant, són els votants que s’han de treure de l’anècdota barcelonina, i posar-los en el marc de decidir si volem un país amb els valors que Colau en part defensa, o no. A mi la lògica em diu que el seu votant ho farà. Si en època de l’autonomisme, sobretot en ciutats mitjanes, com Sabadell, la gent votava PSUC a l’ajuntament, CiU a les catalanes i socialistes a les espanyoles, es demostra que el vot fidel i ideològic és una cosa de la República, però no d’ara. L’independentisme ha de créixer, des del meu punt de vista, cap a l’esquerra, perquè a la dreta ja hem aconseguit tot el que podíem. —Imagineu-vos per un moment que no hi ha acord. —És un supòsit que rebutjo. De tota manera hem de ser pragmàtics. Pot passar. I aleshores hem de preveure que farem eleccions. Inevitablement. Doncs aleshores hi ha tot un sector de forces polítiques i persones que queden desautoritzades absolutament perquè no han complert el seu compromís. I l’única perspectiva, la menys dolenta, per tal de no deixar aquest procés gairebé mort, és que la societat civil faci un pas endavant i prengui la iniciativa. Si la gent es crema, s’han de buscar nous actors. I l’actor imprescindible és la societat civil i organitzada. Aquí hem sacralitzat la democràcia per representació, per delegació, i sembla que el que s’equivoca es pot equivocar tota la vida i pot continuar tenint votants. No, perdona, això no funciona així. Ara, arribar aquí voldria dir que s’ha demostrat, i no m’ho vull creure, que ni la fórmula de la llista pretesament unitària ni la de les dues llistes no han estat capaces de donar el mandat popular que tenen: ruptura i república catalana. Les eleccions no són l’escenari que m’agrada. Ni el que voldria impulsar. Però ja que m’ho preguntes, doncs si fem eleccions els actors s’haurien de canviar tots. —I que l’ANC es presenti a les eleccions de març? —No sola, ni podria convertir-se en un partit polític. És un error i ho prohibeixen els estatuts. Però impulsar-ho, sí. —Suposem-ho al revés. Es posen d’acord. Aleshores l’estat intentarà que la població es giri contra els seus governants. Com ho frena? —A L’ANC considerem imprescindible una campanya molt senzilla, i no prevista al full de ruta. Fer una campanya divulgativa del Llibre Blanc (pdf). Perquè el Llibre Blanc et diu: quan ens tanquin l’aixeta de l’aigua per aquí, nosaltres l’obrirem per allà. Hem fet proves a Caldes, i això genera una seguretat i una confiança brutal. Brutal. I l’altra és el procés constituent. Veure que hi participes i que construeixes el futur. Això et dóna forces en els sectors populars per resistir les contradiccions que vindran. Lenin deia que les revolucions democràtiques fetes per la burgesia i contra els imperis eren un instrument útil per a arribar a la revolució social —Treure por. Hi estic d’acord. Però també posar-hi valentia. Potser haurem de tallar l’AP-7 quatre dies seguits. —Evidentment. Una cosa que hem demanat a l’ANC és que s’activi una comissió que no ha funcionat mai, que és la comissió de la desobediència. I ha d’anar per aquí. És clar que sí. No podem demanar herois. Però si massa organitzada. Vagues, per exemple. O paralitzar el carrer com dius, que tampoc no necessites gaire gent. El nostre repte és superior als processos d’alliberament que hi ha hagut en alguns altres llocs amb la lluita armada. Ells ho tenen definit i clar: has de matar més que l’altre. Aquí no. Aquí fem una cosa que pràcticament no s’ha fet a Europa aquests darrers temps: una revolució democràtica, pacífica i sense una gota de sang. I per tant aquests mecanismes de plantar-nos són imprescindibles. Si no trenquem l’ou, la truita no la farem mai. S’ha de trencar l’ou. —No ens deixaran treure diners del caixer automàtic. —No passarà. Perquè els bancs són privats i amb interessos més generals que els del Rajoy. El que faran és escanyar la Generalitat. I voldran que els metges facin vaga, que els farmacèutics facin vaga. Girar-los en contra. Això buscaran. Però això ja s’ha previst: el Llibre Blanc ho explica. Hem de ser valents per a afrontar l’embat. I per a fer-ho, abans hem de fer el pas i desencallar. I per això ens hem d’empassar algun galàpet. I no poso nom al galàpet que ens hem d’empassar, perquè tothom el sap. Hem d’anar a la ruptura. I com a esquerra revolucionària, hem d’anar-hi per influir-hi, i exigir que el que se signa no sigui lletra morta. —Noto que us agrada més parlar d’aquest procés de ruptura, que no dels acords i disputes entre Junts pel Sí i la CUP. —Ho vaig dir l’altre dia a la televisió. No vull ofendre ningú, però si en Josep Pla fos aquí diria: això són collonades. Què collons discutim, aquí? Perdoneu, jo no sóc opinador professional, però crec que el fet important és la ruptura i el futur. —No sé qui em va dir: s’ha de llegir Maurín. Agafar la burgesia, utilitzar-los per arribar a la fita, i un cop allà, batre’ls. —Aquesta anàlisi correspon als anys trenta i jo te’n diré una altra del 1917. Lenin. Lenin deia: ‘Les revolucions democràtiques fetes per la burgesia i contra els imperis eren un instrument útil per a arribar a la revolució social.’ Això és escrit per Lenin. Quina és la condició? Que el moviment revolucionari ha de ser-hi, incidir. A Alemanya, als anys d’abans de la revolució, molts eren endogàmics. Creaven un món paral·lel que els obligava a estar al parlament i a pactar. I deien que això no fa per nosaltres. És clar, l’equip rival ho aprofitava i feia el que volia. I Lenin deia: no, no. Nosaltres al parlament, per denunciar. Res d’obtenir prebendes ni diners per al partit, ni per a crear casals del poble. Res de voler crear un món paral·lel fins que fos majoritari. Això és antimarxista! És una visió que desconeix que hi ha una superstructura ideològica i cultural que acaba dominant i controlant el procés. La burgesia en sap molt. La burgesia va saber superar l’antic règim. Passa que va posar la propietat privada, i a creure tots. I instauren una forma democràtica d’esclavatge que és l’assalariat. Si algú vol estar al 1917, m’hi apunto. Però que llegeixen bé els textos i els clàssics. Abans de morir Lenin va blasmar tota la política de la Unió Soviètica en referència als pobles. La va criticar a matar. El predomini russòfon sobre la resta de pobles de l’URSS. Això no era el que nosaltres predicàvem. Si algú vol anar al 1917, que hi vagi. Però que vagi a les fonts. Andreu Nin té aquell llibre dels anys trenta,’ Revolució social i alliberament nacional’, que recull totes les tesis leninistes sobre la qüestió nacional. Un llibre valuosíssim encara ara. —Any 2015. Conec joves que es reuneixen per llegir Marx. Per què passa? —El senyor Warren Buffet, el multimilionari nord-americà, té aquella frase: ‘No hi ha lluita de classes. Hi ha guerra de classes. I la guerra la guanya la meva classe.’ Que un paio com aquest apliqui aquest concepte, un concepte negat durant dècades, perquè aquí no hi havia classes, i encara menys guerra…. doncs, ha! Deu fer set o deu anys un informe als Estats Units es feia la mateixa pregunta: per què s’estudia tant Marx? Doncs perquè deia veritats com temples sobre el capitalisme, ves què. Hi ha una guerra de classes i la van guanyant ells. Això és així. I alguns ho neguen. Fins i tot companys de la CUP: ara farem la revolució! Com vols fer-la amb les condicions que tenim? La revolució social ha de ser mundial, i nosaltres, amb un estat, podrem contribuir-hi més que no pas ara, amb el voluntarisme. I menys clavats en una trinxera sense sortir-ne. I això vol dir el que en David en diu ‘trepitjar fang’. Passa que en David té molts bons modals. Nois de ciutat. Trepitjar fang? Trepitjar merda! A tot arreu fer política vol dir això: trepitjar merda. Embrutar-se les mans. I assumir les contradiccions per a superar-les, no per a paralitzar-te.

Summary: Jaume Soler: ‘Espero de la CUP la responsabilitat del moment històric’


La Fundació Alícia, sempre a l’avantguarda de la cuina sana adaptada al fer de la societat actual, a la millora dels hàbits alimentaris i a la valoració del patrimoni agroalimentari i gastronòmic del país, acaba de publicar el llibre de receptes Cuina sana amb el Mètode del plat (Amat editorial). El receptari permet controlar la quantitat d’aliments que mengem i la varietat, a partir de la proporció d’aliments en cru col·locats al mateix plat, abans de cuinar-los. El mètode que proposa la Fundació Alícia no requereix pesar ni mesurar les porcions dels aliments, sinó que es divideix el mateix plat en tres parts, corresponents a: verdures i hortalisses, aliments farinacis i aliments proteics. Aquesta manera de mesurar la dieta s’ajusta a l’etapa de la vida de cada comensal i a les seves característiques individuals, els requeriments energètics i nutrients que cadascun necessita. Una de les receptes que proposa es fonamenta en els bolets. Són els ous estrellats amb bolets i patata. Ingredients: ous bolets ceba petita patata oli d’oliva verge sal i pebre Elaboració: Pelem i tallem la patata a rodanxes d’uns 3 o 4 mm de gruix. Pelem i tallem la ceba a juliana. Rentem els bolets i els tallem a trossos. En una paella amb oli, fregim la patata i la ceba a foc mitjà. Hi afegim la ceba i hi sofregim el conjunt. Salpebrem. Un cop fred, ho escorrem i ho reservem. Trenquem i fregim els ous a la mateixa paella. Salpebrem. Emplatem la base de patata i verdures amb els ous.

Summary: Ous estrellats amb bolets i patata


Diu que no ha de menester representant, que li sobra feina i que té ‘un mòbil bo’ que li organitza la vida. Tanmateix, Pere Rafart no sap on actua aquest cap de setmana. El mag atén VilaWeb per telèfon de Solsona estant, la seva ciutat. Acaba de tornar de l’altra banda de l’Atlàntic i encara està aclaparat pel jet lag i per l’èxit de la seva actuació al programa ‘Fool Us’ de la televisió nord-americana. ‘Hauré de contestar missatges durant dos dies, ja m’hi posaré’, diu. De totes maneres, veu molt clar que l’èxit no el canviarà, perquè xala quan actua en teatres petits, comunions o casaments, on la proximitat amb el públic és inevitable. Amb Rafart, que no perd mai l’humor malgrat el cansament, parlem del seu periple en el món de la màgia, del seu passat, de l’actuació als EUA i de què faria si tingués poders per canviar el país. Per cert, per si hi ha ningú que pugui captar el missatge, somnia actuar al Teatre Grec de Barcelona. —Com era Pere Rafart abans de dedicar-se a la màgia? —Jo sóc productor audiovisual i vaig treballar en producció televisiva en l’àmbit de l’estat espanyol, però també local. Alhora estudiava publicitat i relacions públiques a la UB. Quan vaig acabar la carrera vaig anar a petar a una multinacional de la publicitat i en el moment que em van oferir feina fixa… Em vaig trobar atrapat, a vint-i-cinc anys, en un despatx amb vistes. No m’hi sentia bé, aquesta és la veritat. Amb la màgia, fins llavors, havia anat fent coses de cap de setmana, però vaig decidir que era el moment de provar-ho realment. Era el 2015, més o menys, i era una decisió d’ara o mai. Ho vaig deixar tot i vaig tornar a Solsona. Vaig llogar un local i em vaig tancar a assajar com un boig durant dos anys. —I què fèieu? —Provava coses noves. Experimentava i m’obligava a treure material nou. I sembla que m’ha sortit bé . —I en algun moment no vau pensar: ‘Merda, l’he espifiada’? —Tenia una veu dins del cap que m’ho recordava cada dia. Quan vaig tornar de Barcelona, vaig anar a casa dels pares. La idea era invertir tot allò que guanyés en la màgia. Però la meva mare constantment em deia: ‘Pere, agafa una feina seriosa i deixa això de la màgia per als caps de setmana.’ I és dur. Perquè al final tens vint-i-cinc anys i estàs sol i tancat en un local d’assaig durant moltes hores amb un simple joc de cartes. ‘Pot ser que faci alguna cosa útil’, pensava. —Quin era la vostra rutina? —Feia una bestiesa d’hores. Potser més de seixanta o setanta cada setmana. Una part molt gran la dedicava a la lectura, a formar-me de manera autodidàctica. Una altra a assajar clàssics i una altra a la creativitat. La qüestió és que com més hores dediques a una cosa, més et treballa el cap i més idees tens. I això em va passar. Potser el primer any va ser més dedicat a cultivar-me del tot, és a dir, a llegir tot allò que s’havia publicat, perquè em trobava que inventava alguna cosa i després m’adonava que algun mag que no coneixia ja ho havia publicat. Per això vaig intentar llegir de tot. Tinc una biblioteca amb més de tres-cents llibres sobre màgia i me n’he llegits molts més que m’han deixat. —Com l’enteneu, la màgia? Perquè parleu com si fos una obsessió. —Tinc un problema. Sóc una persona extremadament lúcida, no vull dir intel·lectualment; no sóc pas tan pretensiós. Simplement, que el cervell em va molt de pressa. I la màgia, com m’ho podia haver donat per qualsevol altra cosa, em permet de tenir el cap ocupat i pensar sense atabalar-me. I així vaig passant els dies, amb el cap ocupat amb la màgia. I en el fons està bé, perquè no el tinc ocupat pensant sobre el destí de la humanitat o qualsevol altra parida . —Disculpeu-me l’analfabetisme: com es prepara o s’inventa un truc de màgia? —Primer em demano què vull aconseguir, sempre partint de l’impossible. I un cop em proposo una cosa impossible, intento definir com es pot aconseguir perquè l’espectador ho percebi així. La creativitat és complicada, perquè hi ha trucs que els tens pensats, però són literalment impossibles de fer. Però m’agrada que el públic em vegi com un creador d’impossibles. La creativitat és la meva part preferida de la màgia, però és veritat que és molt difícil de concretar, perquè tot costa molt de fabricar. Qualsevol idea costa una quantitat indecent de diners perquè no deixes de fracassar. —Us hi ajuda ningú? —Per sort tinc un equip de gent que treballa amb mi en matèria d’assessoria. No són mags, són amics, gent molt capaç per a resoldre problemes. Parlo del fuster del poble del costat o el traçut d’una casa de pagès perduda del Solsonès. Són gent molt hàbil i són fonamentals per a crear els efectes que porto a l’escenari. —Què me’n podeu dir del truc que vau fer al programa ‘Fool Us’ i que s’ha fet viral? —És una cosa en què fa anys que treballo, amb variacions diverses. De fet, vaig quedar sots-campió mundial amb això, tot i que a la televisió dels Estats Units se n’ha vist una versió reduïda perquè t’has d’adaptar als temps televisius, que són molt més accelerats que els del teatre. I va sorgir a còpia d’experimentar, de jugar… Va haver-hi una època que tenia la dèria d’estripar cartes per provar què sortia. I al final, després de fracassar i fracassar, surten coses. Sóc com un nen gran que em dedico a jugar davant un mirall amb cartetes i elements variats. I de vegades tinc sort . —Quina mena de referents teniu dins el món de la màgia? —Jo sempre dic, en to de broma, que per ser perfecte hauria de tenir la presència física del Mag Lari, la màgia del Jorge Blas i la banda sonora que posa el Mago Pop. Bromes a banda, són gent que ho fan molt bé. Ara tinc la sort que viatjo per tot el món i coincideixo amb gent molt bona. Precisament fa poc he estat a Las Vegas, on han actuat tots els meus ídols, però m’he adonat que a l’estat espanyol hi ha gent boníssima. Passa que no són mediàtics i no tenen el ressò que es mereixen. Ara, no sempre la cosa mediàtica és la millor. Les persones més interessants que he conegut són mags i són gent brillant i creativa. És una pena que esmercem el temps a fer truquets de màgia quan podríem buscar la cura contra el càncer . —On us faria il·lusió d’actuar algun dia? —Ara se’m van complint molts somnis i ho aprofito perquè, vés a saber, potser d’aquí a dos anys s’enfonsa tot i no queda res. M’agradaria molt d’actuar al Magic Castle de Los Angeles, que és el lloc de referència per la màgia mundial. De fet… —Què? —Que ja ho tinc emparaulat i hi actuaré. —Home, això és fer trampa! — Si us consola, encara no tinc data. Per tant, en certa manera, encara no és real. —I on més? —Un lloc que crec que seria brutal és el Teatre Grec de Barcelona. —Bona tria. —Ho deixo caure per si el programador del festival llegeix VilaWeb i té un forat per a l’any vinent. —És difícil de guanyar-se la vida com a mag, en aquest país? —És molt difícil de guanyar-se la vida essent autònom, en aquest país. És complicat de tirar endavant. Jo tinc la sort que tot em va de primera i, gràcies al boca-orella, no he hagut de fer mai una feina proactiva de cercar actuacions. Me’n van sortint i tinc tanta feina que no l’atrapo. No en vull pas més. Però em preocupa una cosa després de veure el ressò del programa. —Quina? —A mi m’agrada molt fer actuacions de petit format o molt pròximes, fins i tot en l’àmbit familiar: comunions, casaments, aniversaris, etc. I tinc por que per la possible repercussió del programa, els perdi. Vull dir a la gent que em pot contractar igual, que surto molt bé de preu. I, sobretot, em faran feliç. —Retornem un moment a la vostra carrera. Després dels dos anys d’entrenament i formació, en quin moment les peces comencen a encaixar? —El punt d’inflexió és quan la Societat Espanyola d’Il·lusionisme em dóna el premi Ascanio, que és el guardó al mag de l’any. Era el 2017 i de fet vaig ser el primer català que el guanyava. I a partir d’aquí tot fa un tomb, sobretot en matèria de reconeixement. La màgia té unes connotacions molt negatives. Es considera un espectacle infantil, és poc valorat. En l’àmbit artístic, els mags som a la cua de tot, al costat dels mims i els actors porno. I el premi em va ajudar. Em va donar reconeixement, però també motivació per a continuar. —Tan mala imatge té la màgia? —Últimament la màgia televisiva, amb gent mediàtica que treballa molt i fa coses innovadores, ha ajudat a millorar la imatge. Però sí, té mala premsa. Ara, també us diré una cosa: de cada deu espectacles de màgia que anem a veure, nou i mig seran una merda. I això no ajuda. —No sou massa dur? —No, és tal qual. Hi ha molt mag amateur que fa espectacles sense tenir prou talent. A més, el públic té un criteri molt clar i format en altres arts, però no en la màgia. —Creieu que el Màgic Andreu ha fet mal en aquest sentit? —Uiii… Cercant l’estripada, eh? —Ho demano per curiositat. —El Màgic Andreu crec que va arribar en el moment adequat, en què la màgia en aquest país tenia gent amb musiquetes fent aparèixer cartes, cigarretes i boletes, i ell va saber trencar tot això. També és veritat que, a diferència d’altres, s’ha actualitzat poc. Va tenir el seu moment i el va saber aprofitar. —Per a qui no els conegui, qui són Penn & Teller? —Són uns referents del nivell de David Copperfield. Són una mica els brètols de la màgia mundial. Són gent molt popular. Han sortit a Friends, a The Big Bang Theory… Pels Estats Units no poden caminar sols pel carrer. Són gent molt creativa que han creat uns personatges molt bèsties. Ara fa més de tres dècades ho van rebentar molt fort al Saturday Night Life i d’ençà de llavors són a dalt de tot. Des de fa molts anys són a Las Vegas omplint diàriament un teatre per a 2.500 persones. —Com arribeu a ‘Fool Us’, el seu programa? —És genial perquè em van trucar ells. Per al seu programa cerquen els millors del món i volen coses cridaneres i originals. I després de sis anys, cada vegada la cerca és més difícil. —I us troben arran del sots-campionat mundial a Corea del Sud? —Em fa l’efecte que hi tenien algú de la productora, allà. I el desembre em va arribar un correu electrònic. Em van demanar uns vídeos perquè els interessaven un parell de coses meves. Poc després, crec que era el gener, em van enviar un altre correu per dir-me que em reservés els dies perquè comptaven amb mi per al programa. —Com ho vau celebrar? —Em vaig fotre un whisky. —Quin? —No en tinc ni idea. A mi no m’agrada el whisky, però és el que es beu en aquesta mena d’ocasions, no? . —I això que Alyson Hannigan us presenti davant un teatre amb milers de persones com ho encaixa el vostre ego? —Doncs molt bé. Jo sóc un gran fan de How I Met Your Mother. Abans de sortir a l’escenari vam parlar mitja hora ben bona. És una persona encantadora, em va sorprendre que una actriu de Hollywood fos tan afable. —Decebut amb la manera com va pronunciar el vostre nom? –No, és una cosa que ja em prenc de broma perquè no hi ha manera. De fet, faig un recull de presentadors estrangers dient el meu nom perquè és hilarant. Però vaja, no crec que sigui tan difícil. Jo sé dir Arnold Schwarzenegger, com no pots saber dir Pere… —De l’actuació, què me’n podeu dir? Estàveu nerviós? —Tot va sortir rodó. Al començament quan feia actuacions em posava molt nerviós i vaig decidir que estar nerviós em perjudicava i que no m’hi posaria més. —Què dieu? —Sí, tal qual, ja sé que sona fals. Però vaig deixar de posar-me nerviós i ja està. Però en xous com aquest estic més tens del que és normal, però la tensió és necessària perquè surtin les coses. —Quina resposta heu rebut, arran de l’èxit de l’actuació? —Estic al·lucinant. Tot ha esclatat arran d’un piulet d’un company de Lleida, perquè a mi no em fot cas ningú . I de cop ha rebentat tot. Tinc el mòbil gairebé paralitzat. M’hauré d’estar un parell de dies responent missatges. Havia estat al Got Talent a Madrid i la repercussió va ser bèstia, però ara és una bogeria absoluta. Però la idea, com he dit, és continuar tocant de peus a terra. Tinc ganes de fer teatres, especialment els petits, perquè gaudeixo més de la relació amb el públic. I la premissa és clara: si jo no m’ho passo bé, el xou no surt bé. M’agrada la proximitat perquè faig el brètol i tempto els límits. Crec que s’ha de jugar. Vivim en una societat en què de seguida l’humor ofèn i hi ha drames, però hem de ser atrevits, perquè si ens autocensurem malament rai. —Si la màgia us permetés de canviar alguna cosa del nostre país, què canviaríeu? —. —És una pregunta oberta. S’hi val tot. També que facin fora Valverde del Barça. —La pau mundial és una resposta pròpia de concurs de Miss Món, no? —Una mica. —Doncs faria que els vots dels catalans tornessin a comptar.

Summary: Pere Rafart: ‘Els mags som a la cua de tot, al costat dels mims i els actors porno’


Els diputats al congrés espanyol d’ERC han permès que el govern de Pedro Sánchez aprovi l’objectiu del sostre de despesa. L’abstenció d’ERC ha estat clau per a aprovar el sostre de dèficit, el primer pas per a tramitar el pressupost espanyol perquè s’han calculat segons aquest sostre de dèficit. ‘El portaveu del partit d’Hisenda, Joan Maragall, que ho ha vinculat a la celebració de la primera reunió de la taula de negociació. ‘Avui tenim un govern a Espanya que prioritza el diàleg a les porres’, ha dit Maragall, que ha vinculat l’abstenció a donar ‘una oportunitat a la taula de negociació’. Ferran Bel, diputat de JxCat, ha criticat que el govern espanyol hagi portat el sostre de dèficit al congrés sense haver-lo negociat prèviament amb el seu grup i ha anunciat que hi votarien en contra, però ha demanat de desvincular el vot del desenvolupament de la taula de negociació. Bel ha justificat el vot dient que ‘a les comunitats autònomes els correspon molt més, com a mínim un 0,3%’, una dècima per sobre del dèficit que proposa el govern espanyol. Tot i la negativa de JxCat, Bel ha avançat que la seva posició en la votació d’avui ‘no pressuposa el vot sobre el pressupost general de l’estat’. La CUP també votarà que ‘no’. La diputada Mireia Vehí ha explicat que fan una ‘esmena a la totalitat a la política del deute’ i ha demanat una auditoria del deute. Per la seva part, el diputat de Compromís, Joan Baldoví, ha dit que votarà a favor del sostre de dèficit. ‘Volem arribar a acords per a millorar la nostra situació i per a no tenir el pressupost del senyor Montoro’, ha dit. Amb tot, ha criticat el repartiment del dèficit entre l’estat i les autonomies, que tal com ha recordat gestionen més del 30% de la despesa social, però el dèficit permès és de l’11%. També ha recordat l’asimetria entre diferents comunitats autònomes i ha demanat solucionar-ho amb dèficits asimètrics: ‘A l’hora de gestionar el dèficit no és igual una comunitat autònoma ben finançada que una de mal finançada, com la nostra, que a sobre hem de sentir parlar a aquesta cambra de “complidors” i “incomplidors”.’ El govern espanyol flexibilitza el dèficit fins a l’1,8% el 2020 i rebaixa a l’1,6% el creixement El consell de ministres espanyol va aprovar un objectiu de dèficit que el flexibilitza fins a l’1,8% per aquest any, i no preveu equilibri pressupostari fins més enllà del 2023, quan el dèficit serà del 0,9%. L’executiu de Sánchez preveu un deute per sobre del 90% fins a gairebé finals de legislatura i ha incrementat el límit de despesa en un 3,8%, fins als 127.609 milions d’euros. Segons les previsions de l’executiu espanyol, l’economia creixerà un 1,6% aquest any, dues dècimes menys del previst. L’objectiu de dèficit del conjunt de l’estat espanyol és de l’1,8% aquest any, de l’1,5% el vinent, de l’1,2% el 2022 i del 0,9% el 2023. Molt lluny de l’anterior senda de dèficit, aprovada per l’executiu de Mariano Rajoy, i que ja preveia l’equilibri pressupostari per a l’any vinent. De forma desglossada, l’administració de l’estat podrà registrar un dèficit de fins al 0,5% aquest any, que baixarà al 0,4% el 2021, al 0,3% el 2022 i al 0,1% el 2023.A més, la Moncloa ha ratificat els objectius per les comunitats autònomes aprovats el passat divendres: del 0,2% per aquest any i el 0,1% el vinent, amb l’equilibri previst per al 2022. A més, es manté el límit de dèficit en el 0% del PIB per les administracions locals durant els quatre anys vinents. Pel que fa a la Seguretat Social, es permet un dèficit de l’1,1% pel 2020; de l’1% pel 2021; del 0,9% del 2022; i del 0,8% del 2023. El govern espanyol també ha flexibilitzat l’objectiu de deute públic pel 2020 en el 94,6% del PIB. Per aquest any, l’administració espanyola podrà endeutar-se fins a un 69,2% del PIB, mentre que les comunitats autònomes ho podran fer fins a un 23,4% del PIB i les corporacions locals, fins a un 2% del PIB. Durant el 2021, l’executiu espanyol exigeix una reducció del deute de les administracions públiques fins al 93,4%. Una xifra que baixarà encara més durant el 2022, amb un 91,7%, i durant el 2023, quan el percentatge se situarà en el 89,8%. A més, Moncloa ha incrementat el sostre de despesa un 3,8% fins als 127.609 milions d’euros pel 2020. Pel que fa a l’atur, el govern espanyol preveu que aquest any se situï en un 13,6%, i que baixi lleugerament fins al 13% el 2021, el 12,6% el 2022 i el 12,3% el 2023.

Summary: L’abstenció d’ERC permet que el congrés espanyol aprovi el sostre de despesa


El Ministeri d’Hisenda espanyol ha comunicat avui al Consell de Política Fiscal i Financera que flexibilitza l’objectiu de dèficit per a les autonomies i el situa en el 0,2% el 2020. Són dues dècimes més de marge amb relació a la senda vigent que va aprovar el govern espanyol del PP el 2017 i que marcava l’equilibri pressupostari com a objectiu per a aquest any. L’objectiu de dèficit serà del 0,1% el 2021 i del 0% el 2022. Així doncs, el Ministeri d’Hisenda retarda dos anys l’objectiu d’assolir l’equilibri pressupostari. El conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, ha valorat el canvi davant la ‘política austericida‘ de Cristóbal Montoro. Tanmateix, ho ha separat del cobrament de l’IVA del 2017, afegint que si es poden aconseguir els dos assumptes, ‘seria fantàstic’. Els diversos governs demanen el pagament de la mensualitat de liquidació de l’IVA de 2017, i en el cas de Catalunya, que reclama 443 milions d’euros, ha portat l’estat espanyol als tribunals per aquesta qüestió. La ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero, ha dit que no tindrà en compte la part de dèficit del 2019 imputable a la liquidació pendent de l’IVA del desembre del 2017, però ha afegit que ‘no pot revisar’ la liquidació del 2017. D’altra banda, posarà a disposició de les autonomies un extra FLA amb un tipus d’interès del 0% perquè financin el dèficit de més provocat per l’efecte de l’IVA.

Summary: Soler celebra de deixar enrere la ‘política austericida’ de Montoro, però demana el pagament de l’IVA de 2017


Guillem Agulló i Lázaro encapçala com a independent la llista d’Esquerra Republicana del País Valencià (ERPV) a les pròximes eleccions europees, dins la coalició ER-Bildu-BNGa. Històric activista pels drets socials i nacionals, és el pare del jove independentista i antifeixista assassinat per una banda d’extrema dreta l’any 1993, Guillem Agulló i Salvador. —Per què heu decidit de presentar-vos a les eleccions europees? —Em sentia angoixat. No sabia què podia fer per ser al costat dels qui pateixen a Catalunya tot el procés de repressió de l’estat. Vaig reunir-me amb Josep Barberà  i em digué: què podem fer amb tu? I jo: a les europees estaria bé, cal dur a Europa aquesta denúncia. No pense que arribe a eixir, perquè m’haurien de votar més de dos milions de persones, però entre tots farem un gran esforç. De tota manera, la cosa més important és la campanya que es puga fer per a denunciar tota la impunitat en el procés contra Catalunya. I les conseqüències que es podrien derivar al País Valencià, també, d’allò que passe a Catalunya. —Heu comentat que la vostra candidatura és una mostra de solidaritat envers presos polítics i exiliats. —Sí, és la primera cosa que vaig dir en el meu discurs de presentació i de motivació. Empresonats i exiliats són, per a mi, un punt d’inflexió en la lluita per l’alliberament dels pobles, en aquest cas, del poble de Catalunya. Perquè és un element democràtic bàsic per a avançar en totes les societats. No es poden empresonar les idees. Malgrat que hi puga haver una negociació d’entesa amb un estat que et reprimeix i que t’obliga a estar amb ell, no es pot consentir que empresonen gent i que les obliguen a anar a l’exili per una manera de veure el món i la vida, per una manera de pensar el futur que volen per al seu país. No hem d’oblidar, a més, que tenen el suport del 80% de la seua població. —Penseu que és significatiu que aquest gest vingui del País Valencià? —És un gest que ve del País Valencià, que en aquest cas represente jo precisament perquè també sóc víctima de la repressió de l’estat espanyol. Malgrat que em volen silenciar, no ho aconseguiran mai. Sempre que hi haja una possibilitat d’expressar què pense i per què lluite, m’hi trobaran. I, si no hi és, també. Ho he dit moltes vegades: en la llibertat del meu poble m’hi va la vida. Ben mirat, ja no em poden fer més mal. No és venjança ni res que s’hi parega: és una necessitat vital. Necessite alçar-me cada dia pensant que hi ha una espurna de llibertat, que és una miqueta més gran que no la teníem abans. —La vostra candidatura es va escollir per unanimitat. Com us vàreu sentir? —Molt emocionat. Perquè jo, allà on no em volen, no hi vaig. I si hi haguera hagut cap esmena, m’hi hauria trobat malament. I estic segur que ells estaven molt contents, perquè no sabia com llevar-me els aplaudiments del damunt. Estava avergonyit i tot. Va ser emocionant, sí. Encara hi ha essència pura del franquisme, en aquesta democràcia —Avui, ara, mentre parlem, comença el judici a Madrid. Aviat començarà també la campanya electoral, que coincidirà amb les sessions al Tribunal Suprem espanyol. Com ho encareu? —Si hagueren fet una causa general contra el franquisme en la transició, no ens trobaríem en la situació que vivim ara. No ho van fer. I ara resulta que la causa general és contra tot allò que es mou. Fins i tot per reivindicació salarial. Tot. La causa general és contra l’independentisme, però a conseqüència d’això, el centralisme ortodox del franquisme també l’obrirà –la té oberta– contra tot allò que es mou. Encara hi ha essència pura del franquisme, en aquesta democràcia. Allà, en aquella època, tant Carrillo com Felipe González com Suárez varen fer aquella trampa que ens involucrà a tots. Encara s’ha de parlar de moltes coses que ens passaren. Sí. Jo vincule què ens passà en la transició, que va ser una traïció dels líders polítics (un comunista, un socialdemòcrata i un falangista, amb una monarquia heretada del franquisme), amb els fets actuals, quan no deixen expressar un poble, el de Catalunya, que aspira a la seua llibertat. I, a més, empresonen i maltracten i criminalitzen. I humilien. De tota manera… —Digueu. —De tota manera, som en una situació en què no podem parar. Ells són d’eixa manera i nosaltres en som d’una altra. El resultat el donarà la voluntat de creure que podem avançar o no. Però com que el poble és resistent, no podrem evitar d’avançar. Ja no podem tornar enrere. No podrem tornar enrere mai més. Aquesta situació és irreversible. —Malgrat tots els malgrats, Europa fa de paraigua? —Jo crec que sí. Crec que és el refugi més important que podem tenir en aquest moment. Nosaltres volem ser lliures dins d’Europa. No podem ser esclaus dins d’un estat que ens impossibilita de ser. Per tant, ens hem de refugiar en Europa. No hi ha cap més remei. No ens interessa que Rússia ens ajude, per dir-ho d’alguna manera . —En aquest context pre-electoral i de començament del judici, com valoreu declaracions com les de la vice-presidenta Mónica Oltra contra el president Carles Puigdemont? —Resulta que, per la seua inconsistència i la seua poca intel·ligència, Mónica Oltra fa bo aquell discurs d’Aznar que deia que abans trencarien Catalunya que no permetrien de fragmentar Espanya. Però li he de dir que els catalans són més intel·ligents que ella: tenen clar que hi ha posicions de classe, que hi ha la dreta i l’esquerra, però estratègicament estan units. I ella, que no es pense que el seu poc coneixement contribuirà al trencament de Catalunya: l’única cosa que fa és afavorir les tesis d’Aznar. —Recentment, ERPV va presentar una moció al senat espanyol, aprovada amb les abstencions de PSOE, PP i PNB, que instava el govern espanyol a crear el fons Guillem Agulló per a indemnitzar les víctimes de delictes d’odi. Com ho valoreu? —Crec que té poc recorregut, que no hi haurà prou força perquè es puga dur a terme. Però, ben mirat, abstenir-se també és una manera d’aprovar. Ja ho veurem. Tant de bo que ho decidiren i pogueren indemnitzar tots aquells que no han estat indemnitzats, víctimes del terrorisme d’estat o paramilitar o feixista, que és un terrorisme que no volen reconèixer. —Les Corts Valencianes han instituït el Premi Guillem Agulló per a visibilitzar qui lluita contra la xenofòbia, el racisme i els delictes d’odi. I arreu del país es mantenen espais i homenatges dedicats al vostre fill. El nom, i allò que significa, perviu. —Sí. D’acord. Però la lluita continua. El fet que donen premis no ens ha de paralitzar. Cada dia hi ha un motiu per a continuar lluitant. Sempre tenim present el referent de Guillem. Guillem és qui ens fa moure perquè formava part del nostre esperit i és el resultat de les nostres determinacions. Tot això forma part d’una lluita antifeixista. Personal. De tots.

Summary: Guillem Agulló: ‘Mónica Oltra afavoreix les tesis d’Aznar’


El Ministeri d’Afers Estrangers espanyol va proposar als senadors que al es van reunir setembre amb el president de la Cambra dels Lords del Regne Unit, Lord Fowler, que expressessin el ‘malestar espanyol’ per l’existència d’un intergrup d’amistat amb Catalunya en aquell parlament. Era un dels punts inclosos en la proposta de conversa amb Lord Fowler que va preparar el ministeri per a la reunió del 26 de setembre. Al document es diu que el convidat ja s’hauria assabentat d’aquest ‘malestar’ per una carta de l’ambaixador. L’existència d’aquesta nota l’ha revelat avui el portaveu d’ERC a la comissió d’Exteriors, Jordi Martí. Aprofitant una compareixença del ministre Josep Borrell, s’ha queixat d’una iniciativa que considera ‘propaganda’ i pejorativa envers l’independentisme. Martí creu que aquest document reflecteix que la visió que hi ha fora de l’estat espanyol sobre la situació de Catalunya és ‘diferent de la que vol transmetre l’estat’ i per això el govern espanyol fa ‘tants esforços per a intentar contrarestar-ho’. L’escrit del Ministeri d’Afers Estrangers diu que és una ‘anomalia’ aquest grup d’amistat al parlament britànic, perquè és ‘l’únic dedicat a una regió europea’ i perquè considera que ‘no és, en realitat, sobre Catalunya, sinó que preconitza la secessió’. El document també recorda que aquest grup va organitzar un acte, que no va arribar a fer-se, de suport a la consellera Clara Ponsatí.

Summary: El govern espanyol va suggerir a senadors que es queixessin del grup d’amistat amb Catalunya del parlament britànic


La concentració d’aquest dimarts a Manresa contra la pobresa energètica arran de la mort de la dona de Reus organitzada per la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca i el Capitalisme (PAHC) del Bages ha acabat amb l’activista Berni Sorinas detingut. Segons han explicat els concentrats, la detenció s’ha produït un cop acabada l’acció de protesta davant Endesa i ha estat quan els Mossos d’Esquadra l’han traslladat a la comissaria. Posteriorment, un grup format per alguns dels activistes s’ha concentrat davant la comissaria dels Mossos d’Esquadra de Manresa demanant el seu alliberament. Unes hores després, Sorinas ha quedat en llibertat després de declarar.

Summary: Detenen l’activista Berni Sorinas després d’una acció de la PAHC Bages contra la pobresa energètica


PP i Ciutadans preveuen d’omplir la plaça Colón de Madrid avui al matí de bracet de l’extrema dreta, amb la participació de Vox i les organitzacions ultres España 2000, Coalición ADÑ i Hogar Social. Sota el lema ‘Per una Espanya Unida, eleccions ara!’, la concentració vol exigir eleccions anticipades i reivindicar la unitat d’Espanya com a resposta a la proposta del govern espanyol d’incloure la figura d’un relator en les negociacions amb Catalunya. El president del PP, Pablo Casado, i el de Ciutadans, Albert Rivera, durant tota la setmana han fet crides a participar-hi. Casado ha estat l’autor de les declaracions més polèmiques: ‘L’agenda de Catalunya és l’agenda d’ETA’, va dir sobre la figura del relator. El partit fins i tot ha contractat autobusos perquè tothom qui vulgui pugui anar a la manifestació des d’arreu de l’estat espanyol. Malgrat que el PP i Ciutadans hagin volgut vendre-la com una protesta no política, el president de Vox, Santiago Abascal, ha aprofitat per recordar que ja ha omplert anteriorment la plaça de Colón per defensar la unitat d’Espanya. Qui també hi serà és Manuel Valls, el candidat de Ciutadans a la batllia de Barcelona. Va assegurar que hi assisteix sense ‘cap complex’ i perquè aposta per ‘la transversalitat per sobre de les sigles’. Un anunci que ha escandalitzat la premsa francesa, que s’ha sorprès de la decisió de l’ex-primer ministre. El partit feixista España 2000 també ha anunciat que hi acudirà. En un comunicat, ha dit que Sánchez ha humiliat l’estat espanyol acceptant la figura d’un mitjancer en les negociacions amb la Generalitat. La plataforma ADÑ, que aplega les formacions feixistes la Falange Española de las JONS, la Falange, Alternativa Española i Democracia Nacional, també serà a la concentració. Finalment, el grup neonazi Hogar Social també ha fet una crida a la xarxa per a omplir avui la plaça de Colón. Neonazis i feixistes assistiran a la manifestació de Rivera i Casado contra el diàleg

Summary: PP i Cs es manifestaran avui amb l’extrema dreta contra Sánchez i el diàleg amb Catalunya


El millor instrument que tenim per prendre bones decisions clíniques és el mètode científic, en tant que mecanisme lliure, crític i dinàmic per posar a prova les hipòtesis corresponents. El llistó del mètode científic es pot i s’ha d’aplicar a tots els tractaments i teràpies amb la necessària flexibilitat però alhora amb el mateix rigor, independentment de la seva natura, característiques o eventual i sovint arbitrària classificació com a convencionals, complementaris o alternatius. El repte de discriminar els tractaments beneficiosos dels que no ho són Cal determinar fins a quin punt els beneficis atribuïbles als tractaments són prou fiables o no, especialment quan són de tractaments vitals, invasius, agressius o molt cars. Encara que els pacients no pateixin efectes adversos per rebre tractaments poc eficaços, el seu ús pot representar un malbaratament de recursos individuals i col·lectius. Fa pocs anys la publicació Clinical Evidence va analitzar l’eficàcia de 3.000 tractaments. Un 11 % d’aquests estudis mostrava que els tractaments eren beneficiosos; un 24 %, que probablement ho eren, però la resta tenien una eficàcia desconeguda, improbable o baixa. Una variabilitat extrema Hi ha una amplíssima variabilitat en l’ús de determinats tractaments. Les causes poden ser múltiples però entre elles hi té un lloc destacat l’equívoca i contradictòria interpretació que es fa de l’evidència disponible, la qual moltes vegades és realment insuficient, mentre que en altres ocasions no es coneix, no s’interpreta bé o s’aplica malament. Per exemple, un treball recent del nostre grup (Quintana, 2016) amb dades de tots els hospitals espanyols ha posat en evidència que l’ús de la cirurgia endovascular per tractar una afecció tan greu com l’aneurisma d’aorta abdominal oscil·la entre el 3 % i el 78 %. La importància de l’efecte placebo Moltes malalties tendeixen a empitjorar sense tractament i algunes empitjoren malgrat els tractaments. No obstant això, alguns problemes de salut milloren per si sols, és a dir, són autolimitats perquè la naturalesa humana la majoria de vegades resisteix i cura tota sola. Per descomptat, però, el tractament també pot empitjorar les coses. Alguns metges i sobretot els pacients tendeixen a atribuir al tractament utilitzat les millores observades, encara que no hi hagi tingut res a veure. Per tant, la recerca ha de poder discriminar els veritables efectes dels tractaments d’aquells atribuïbles a la natura mateixa o a l’efecte placebo (aquell efecte psicològic produït per una substància inerta). Recentment, hem pogut demostrar en un estudi controlat (De la Poza et al., 2016) que la no administració immediata d’antibiòtics per tractar infeccions respiratòries lleus és millor que la prescripció sistemàtica d’aquells medicaments, als quals sovint se’ls dóna el crèdit d’haver guarit afeccions autolimitades. A més a més, la inèrcia creada al llarg del temps en molts centres assistencials no indueix a plantejar-se críticament si hi ha millors alternatives terapèutiques que les que s’estan emprant. La mateixa experiència clínica individual no hauria de ser enemiga de l’evidència generada mitjançant estudis clínics fets en d’altres pacients. El millor disseny d’un assaig clínic controlat és el de distribució aleatòria, un sistema que ben emprat crea grups d’individus perfectament comparables. D’aquesta manera, es poden atribuir les possibles diferències observades als diferents tractaments rebuts per cadascun. / Edu Bayer/SINC El que és nou no sempre és millor En la nostra societat predomina una cultura basada en el pensament optimista i consumista, i l’atenció sanitària no n’és cap excepció. Per això, les novetats es presenten sempre com a millors, freqüentment exagerant els efectes beneficiosos dels tractaments, mentre que es trau importància als que són perjudicials. La medicina acumula un bagatge de grans i petits desastres de salut a causa de la introducció prematura i precipitada de nous tractaments sense que haguessin estat prou avaluats. El cas de la talidomida, que va provocar malformacions congènites molt greus als fills de les embarassades tractades, o el de l’epidèmia de ceguesa entre els nadons prematurs exposats a altes concentracions d’oxigen són emblemàtics d’aquella història dolorosa. Més no vol dir necessàriament més beneficiós La recerca de la intensitat correcta, la que ofereixi amplis beneficis i causi pocs efectes adversos, és un repte comú per a tots els tractaments, però aquest tipus d’estudis no són habituals i les decisions corresponents s’acaben prenent de manera subjectiva. Sovint, a mesura que la dosi o la durada s’incrementa, els efectes beneficiosos arriben a un sostre però generalment els efectes adversos augmenten. L’aspirina n’és un bon exemple: a dosis baixes ajuda a prevenir els accidents cerebrovasculars i té molt pocs efectes adversos, mentre que les dosis més elevades augmenten el risc d’hemorràgia. Anticipar-se no sempre és bo La prevenció secundària o igualment anomenada detecció precoç té com a objectiu identificar lesions o marcadors amb risc de tenir una malaltia important mitjançant una prova de cribratge. Per força ens hem de preguntar si els beneficis de realitzar una determinada prova de cribratge realment superen els riscos i els inconvenients, que també hi són. El contrast entre el gran increment de casos de càncer de pròstata detectats a partir de la determinació massiva de l’antigen prostàtic específic i la no reducció de la mortalitat per aquesta malaltia n’és un exemple molt il·lustratiu. El paper de la indústria Per dur a terme els corresponents estudis clínics i alhora tenir una major credibilitat, les companyies propietàries dels productes necessiten d’investigadors que reclutin els pacients pertinents i que després divulguin els seus resultats. Si seran més o menys fiables aquests resultats dependrà de la influència que hagin tingut els conflictes d’interès, anomenats així perquè poden entrar en contradicció els interessos dels pacients, als quals els metges i metgesses estan compromesos deontològicament a respectar, i els interessos de les empreses finançadores de la recerca i sovint dels mateixos investigadors. Desentranyar aquestes relacions entre la recerca i el negoci no és fàcil, malgrat la progressiva exigència de fer explícits els conflictes d’interès existents en el moment de publicar els estudis de recerca. En conseqüència, els estudis independents sense conflictes d’interès continuen sent imprescindibles per facilitar als metges el compliment del seu paper d’«avaluadors imparcials dels productes biomèdics que proposen als seus pacients» (Relman, 1991). La recerca clínica és fonamental per a poder millorar la salut de les persones mitjançant la generació d’informació útil sobre els possibles efectes beneficiosos o adversos d’una teràpia. / National Eye Institute – NIH (EUA) La influència de l’atzar Es necessiten estudis que no només estiguin pensats per reduir els biaixos sinó que també tinguin en compte la possible intervenció de l’atzar, el qual pot arribar a confondre la direcció i magnitud dels resultats quan els efectes terapèutics són petits. Si a més aquests s’intenten avaluar mitjançant estudis d’una grandària reduïda, llavors es farà impossible distingir entre les diferències realment atribuïbles als tractaments i aquelles produïdes per casualitat. La pressió dels afectats Quan s’ha instal·lat un determinat estat d’opinió, no poques vegades induït o manipulat, segons el qual algun tractament és eficaç, es fa difícil defensar la necessitat d’un estudi que compari aquell tractament amb un de convencional o amb un placebo, ja que es presenta la proposta com un intent de denegar l’accés a una teràpia eficaç per raons d’estalvi. En algunes malalties greus, els pacients no han acceptat participar en els corresponents estudis perquè simplement reclamaven que se’ls administrés el tractament potencialment miraculós de manera immediata. En el cas de moltes teràpies complementàries, com per exemple l’homeopatia, els seus usuaris estan tan convençuts de la seva eficàcia que difícilment acceptarien participar en una avaluació independent. La no priorització de la recerca Les preguntes clíniques de recerca haurien de sorgir de les incerteses i limitacions detectades en la pràctica clínica mateixa, si pot ser amb la participació directa dels pacients. Però en molts casos la indústria és una part molt influent en les decisions sobre quins temes s’investigaran. Com a conseqüència, s’impulsen molts estudis de recerca que tenen baixa prioritat clínica; una bona part dels nous tractaments ofereixen petites variacions respecte als anteriors; difícilment s’investiga sobre intervencions que no tenen valor comercial, com ara els consells dietètics, l’exercici, la fisioteràpia o l’acompanyament al final de la vida, per posar només alguns exemples diversos. La recerca redundant o innecessària Una bona part dels estudis clínics terapèutics són redundants i, per tant, innecessaris, independentment del fet que siguin bons o dolents. Es tracta de treballs que no aporten pràcticament res de nou en el millor dels casos i que, en el pitjor, creen confusió i distorsions entre els seus destinataris. Una de les principals mancances d’aquests estudis és que es dissenyen sense haver consultat i integrat tota l’evidència prèvia existent sobre el tema, de manera que sovint es repeteixen els errors o les limitacions ja assenyalades per anteriors autors. Llig l’article complet a la web de Mètode. Xavier Bonfill i Cosp. Professor titular del departament de Pediatria, d’Obstetrícia i Ginecologia, i de Medicina Preventiva de la Universitat Autònoma de Barcelona. És director del Centre Cochrane Iberoamericà i director del Servei d’Epidemiologia Clínica i Salut Pública de l’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de Barcelona. Què és Mètode?

Summary: El repte de la recerca clínica


El govern espanyol de Pedro Sánchez qüestiona la constitucionalitat dels punts essencials de la llei balear de l’habitatge, i així ho ha fet saber al govern. Es tracta, entre més, de l’obligació que tenen els grans tenidors de cedir els immobles buits a l’Institut Balear de l’Habitatge (IBAVI) i de la creació del registre d’habitatges desocupats. La llei, amb l’objectiu d’acreditar la desocupació d’una casa, també obliga a col·laborar companyies d’elèctriques, notaris, registradors, funcionaris i comunitats de propietaris. Si no ho fan, poden ser sancionats. Aquesta qüestió també fa dubtar l’executiu espanyol. En total, ha expressat al govern de les Illes les seves discrepàncies en relació amb deu articles i dues disposicions addicionals de la llei de l’habitatge, aprovada el maig. Ara, govern balear i espanyol han obert un període de negociacions de sis mesos per resoldre els dubtes. Funcionaris de totes dues administracions analitzaran la norma per garantir la seguretat jurídica del text. Fonts del Ministeri de Política Territorial espanyol diuen que la intenció és arribar a un acord i evitar un recurs davant el Tribunal Constitucional.

Summary: El govern espanyol obliga el balear a revisar la llei de l’habitatge per si envaeix competències


Els agents d’ordre públic de l’àrea metropolitana i els antiavalots dels Mossos d’Esquadra treballen a partir d’aquest dilluns en torns d’unes deu hores diàries i quatre dies seguits, acumulant aproximadament 50 hores setmanals fins almenys el 15 d’octubre, a causa de les necessitats de seguretat arran dels atemptats de Barcelona i Cambrils i del referèndum previst per l’1 d’octubre. Es tracta del dispositiu Àgora, que comportarà que els agents treballin quatre dies seguits i descansin els dos següents. Això, segons els sindicats, pot vulnerar l’acord que permet als policies gaudir d’almenys dos caps de setmana lliures al mes. El dispositiu afectarà la BRIMO, antiavalots centralitzats a la seu d’Egara, i a les ARRO de Barcelona, àrea metropolitana sud i nord. Segons els sindicats, a més, perjudica molts agents que tenen sentències de custòdia compartida o règims de visita amb els seus fills, i que no poden modificar amb tan poc temps de marge. La direcció policial, han explicat els sindicats, valorarà què fer en cada cas concret. En el total d’aquestes sis setmanes, els agents faran unes 70 hores extres, que es podran compensar descansant o cobrant. Els sindicats exemplifiquen amb aquest sobreesforç dels agents la seva històrica reclamació de manca d’efectius.

Summary: Els antiavalots dels Mossos faran torns de deu hores diàries fins al 15 d’octubre


I He trucat a l’hospital per anul·lar l’ecografia del primer trimestre. Vol anul·lar també la del segon trimestre o només la primera? Totes les programades, gràcies. Va ser ma germana, que em va insistir que anés a urgències. Per descartar res, va dir. El ginecòleg era un home, prou amable. Se’m va presentar i em va explicar com procediríem després de les preguntes de rigor. Primer, revisió del coll d’úter amb l’espècul, tot correcte. Després, tacte, també tot correcte. Després, ecografia. I s’hi va estar molta estona, observant la pantalla, ara cap aquí, ara cap allà. El mirava i li volia dir, no fas bona cara, però potser era millor no dir-li res, que el desconcentraria. La sonda de l’ecògraf ja començava a fer-me nosa, entre les cames. No tinc bones notícies, em va dir. No, eh? No. Ja m’ho semblava. L’embaràs no ha prosperat. Va moure la pantalla cap a mi i el va assenyalar. El veus? I vaig veure l’embrió. Li hauria de bategar el cor, va dir, però no batega. ‘Embriocàrdia NEGATIU’, diu l’informe. Per això m’hi he estat tanta estona, volia comprovar-ho bé. Havia pres mides del dret i del revés. I jo comprimia els llavis sense entendre gaire bé aquella pena, vull dir, que cada dia em recordava que no era res viable encara i que allò podia passar, que passava sovint, que els passava a moltes dones, que els havia passat a unes quantes amigues, a companyes de feina, a les àvies, el meu voltant trencava les estadístiques. Prefereixes vestir-te i en parlem? Sí. No eren coses de comentar eixarrancada. Vaig anar al lavabo, vaig mocar-me, em vaig posar les calces i els pantalons i vaig tornar cap a la taula amb la cara neta. Va, explica’ns, i ara què. Hi érem tots dos, allà, tot i que el meu home semblava invisible a ulls del metge i la infermera. Igual com havia passat a la visita amb la ginecòloga i a la de la llevadora. Ei, que això ho fem junts! Vaig mirar-me’l mentre el metge escrivia a l’ordinador. Ostres, estàs pàl·lid. Aleshores la infermera es va aixecar de pressa i el va acompanyar a estirar-se abans no caigués en rodó. Quan va tornar, amb la tensió recuperada, ens vam agafar la mà. Avortament diferit, se’n diu. El metge ens va explicar les tres opcions. Esperar que surti tot sol: és el procés més natural, risc d’infecció, percentatge baix d’èxit i la incertesa de no saber quan serà. Avortament mèdic: prens aquest arsenal de pastilles i expulses l’embrió amb una alta probabilitat, amb molta sang, dolor més intens i algun altre efecte secundari com diarrea. Raspat: indolor, quirúrgic, pèrdua de teixit i postoperatori. Totes les opcions amb contres. Vaig optar per la segona. Fem-ho ara, sabent quan i com. Em va donar un comprimit de mifepristona i me’l vaig prendre després d’haver-ne signat l’autorització. En aquell moment deixava de produir progesterona i començava a preparar l’endometri per a l’expulsió, al cap de vint-i-quatre hores. Vam sortir de l’hospital amb la serenor fal·laç de l’estat de xoc. Ja ho sabíem, que era una possibilitat, aquestes coses passen. Ara que hagi passat el tràngol i prou. Fem una pizza? L’endemà a migdia, va començar el compte enrere. Vaig enviar un missatge al Gerard, dinem plegats, si us plau?, i vaig trucar a l’editora del diari on feia feina per explicar-li què passaria aquella nit, tot i que en principi no havia d’alterar res. Un tràmit i prou, sóc a aquesta banda de l’estadística. Em va dir que ni se m’acudís treballar. Ni avui, ni demà, ni l’altre, torna quan t’hagis recuperat, dóna’t el temps que el cos et reclami. Vaig començar a entendre-ho. I vaig pensar en la iaia, que deien que havia parit un nen mort i mai no n’havia sabut res, perquè d’aquestes coses no se’n parla. Al vespre, quan va ser l’hora, em vaig prendre els analgèsics i em vaig estirar al llit per introduir-me els comprimits de misoprostol. Ells havien de ser els que fessin fora tot el teixit gestacional. Se’m desfeien als dits. Que això no entra prou endins, vols dir que farà efecte? Que sí, ja ho fas bé, no et preocupis. I vinga a refregar-hi el dit i a endinsar-lo i aquella pasta que no hi havia manera que s’hi quedés tota. Ingènuament, vam pensar que miraríem un capítol de ‘The Wire’ mentre els medicaments fessin efecte i que, qui sap, amb la codeïna i tot plegat, potser avortaria mentre vèiem com en McNulty atrapava en Sobotka, així, pim-pam. No havia acabat ni la careta d’entrada quan em va saludar una mena de cremor a la vagina. Començava la festa. Millor que estigués asseguda, vam anar al sofà. Era com si em baixés la regla, però no ben bé. Provava de fer respiracions profundes, de tant en tant les cames tremolaven de manera descontrolada, tensava tots els músculs com a reacció automàtica. Premia fort la mà d’en Gerard. Si veus que t’he de trencar els dits, queixa’t. Vaig posar-me dreta, però tampoc. Porta’m més aigua, si us plau. Què em passava a la boca? Vaig posar-me de quatre grapes sobre una màrfega, tenia molt de fred. En Gerard em tapava el ronyonam amb una manta, m’escalfava els peus amb les mans, i jo que gemegava a cop de còlic. En algun moment vaig dir de tornar al llit. No parava de suplicar aigua, i ara em bullia la cara. Era jaguda entre bardisses. Hi havia dones i homes despullats al meu voltant que m’acompanyaven amb cants i escopien pocions mirant al cel. Jo estrenyia el cos de cap a peus cada vegada que unes fiblades desconegudes em xuclaven endins. Constrenyia les genives mentre la placenta tibava per desenganxar-se’m. L’encaminava cap enfora amb vocals que allargava en tons greus. Va, vés-te’n, no t’hi pots quedar, aquí dins, no m’ho posis més difícil. Recordava les classes de ioga, inspirar en cinc, expirar en vuit, però no me’n sortia. Pensava en les dones que defensaven que els dolors de regla i els dolors de part no eren ben bé dolors, que en realitat podien ser sensacions plaents, dos antagònics que es (con)fonen en un esclat d’endorfines i oxitocina. Provava d’entomar-ho com un plaer diferent. Va, que no et fa mal, assaboreix-ho, gaudeix-ne. Dolor intens, havien dit. Que es fiquessin els eufemismes per on els cabessin. El meu cos no secretava pas oxitocina, allò era un procés artificial. Aleshores arribaven uns segons que eren la dolçor més absoluta i em semblava que sí que ho aguantaria. Uns segons que em donaven la possibilitat de reposar i destensar-me tota, deixar-me anar i agafar aire. Fins que venia una nova onada i tornava a gemegar des de les entranyes. Però la sang encara no sortia. Va, fot el camp d’una vegada. Em mirava en Gerard quan el dolor em concedia una treva, sóc a una contracció de cridar mira què ha fet la porca de ta filla. No miris el rellotge, no vull saber quina hora és. Colla de desgraciats, això no són dolors de regla. De quatre grapes, asseguda, estirada, de costat, cada vegada tenia menys temps per a reposar. Pareu d’una vegada, hòstia santa. La contracció em desencaixava la cara, jo destensava els músculs amb expiracions guturals que em sortien d’algun racó de molt endins, animalment. Gairebé cinc hores, tres-cents minuts, divuit mil segons, no sé quants centenars de contraccions. En qualsevol moment defalliria. Al meu voltant anaven ballant tots els ancestres, cantaven amb mi per foragitar-me la mort. Vaig ser totes les dones que s’havien esqueixat en la inevitable soledat de qui hi posa el cos. Vaig odiar, irremeiablement, involuntàriament, tots els homes de la història de la humanitat, també el meu. Tot d’una, estant sobre els genolls, vaig notar una escalfor agradable a l’entrecuix. I vaig respirar llargament. Eren les dues tocades de la matinada quan vaig començar a sagnar, per fi. I vaig tenir molta gana. Estira’t, amor, que jo em preparo una mica de menjar i torno. Em delia per un got de llet amb colacao i una torrada amb melmelada. Feia anys que no prenia llet, va ser amb l’embaràs que em va tornar a agradar. Vaig fer un mos a la cuina mirant el Twitter. Algú feia córrer un joc d’aquells que tant agraden, explica alguna cosa sorprenent que t’hagi passat mai i que costi de creure. Vaig estar-ne molt temptada. Darrera endrapada i darrer glop, vaig ensumar que els dolors tornaven i vaig tornar al llit. Sota la flassada, m’esperava una hora més de còlics infernals. Les mans d’en Gerard eren l’únic bàlsam. Va obrir-se pas una nova tongada de sagnat i vaig anar al vàter a canviar-me la compresa. I allà, asseguda a la tassa, vaig notar-ho. Flop. Ara sí. Vaig mirar avall i el vaig veure. Li vaig veure el cap i el cos fet una mongeta, un projecte d’ull, un projecte de braços, un projecte de cames, i el cordó umbilical en miniatura. Allò era un desgavell, entre coàguls de sang i paper de vàter. Vaig mirar de recollir l’embrió, però va relliscar i se’n va anar al fons de la tassa. Vaig fer-ho com vaig poder. Finalment, vaig recollir-lo, però l’embrió ja no hi era. Vaig deixar la placenta a la pica. Era una mena de filet de pit de pollastre que cabia al palmell. Vaig xiuxiuejar al Gerard que vingués. Mira, crec que ja està. Em va dir que ens abracéssim. L’endemà estava cansada, van venir uns dies de fluixera física. I tanmateix, una mena d’amnèsia parcial semblava haver-me fet oblidar tot el dolor d’aquella nit. Però no, hi va ser, aquelles hores van passar, les vaig viure. Són aquestes. Pot obstruir les canonades, un embrió de vuit setmanes? II ‘Jo, després de l’avortament, no volia tenir més fills, que ja en tenia tres!, però el teu avi volia una nena i mira… Aleshores era diferent.’ I mira. Coses que passen. La natura, que és molt sàvia, i sap quan val més aturar-ho a temps. Però les dones són fortes, han nascut per a parir, hem nascut per a patir. Ara ja ha passat, va. Un parell de cicles de repòs i us hi torneu a posar quan vulgueu. Un moment. Un. Mo. Ment. Tu posant-hi el cos. Tu assumint-ne el risc. Tu fent càlculs i reorganitzant-te el calendari des d’abans de quedar-te prenyada. Tu patint les nàusees constants, els dolors de gasos, el cansament, els mareigs, tu adormint-te pels racons. Ara fastiguejada, ara saltant d’alegria, ara de mala llet i ara per què plores. Tu amb els pits adolorits tot el sant dia. Tu recordant l’àcid fòlic cada matí i assegurant-te què pots prendre i què no i què hauries de menjar. I com és que beus cervesa sense alcohol, que ens has d’explicar alguna cosa? Tu llegint-ne, pensant-hi, discutint-ne, preguntant, tenint pors. Tu enyorant ta mare. Tu dient ep, que encara és d’hora, no projectem gaire, que poden passar coses. No projectis, però ja t’havies comprat uns pantalons d’embarassada, tu. Encara els deus poder tornar a la botiga. Tu agafant les regnes, assumint la vida, decidint, il·lusionant-te, i tornant a llegir, a dubtar, a cagar-te de por. Tu posant-hi el cos. Que poden passar coses. Sant tornem-hi, amb els eufemismes. Tan empoderada no deus estar. Que ‘poden passar coses’ vol dir que durant el primer trimestre d’embaràs és quan hi ha més avortaments involuntaris. I n’hi ha molts. Per això tantes mares, tantes parelles, prefereixen ser prudents les primeres setmanes, perquè ‘poden passar coses’. I és així que passen desapercebuts una gran quantitat d’avortaments, viscuts en la intimitat i el pudor. El contrabalanç és haver de donar explicacions si arriba el cas, i és exposar-te d’ara endavant. Però ben mirat, sempre en poden passar, de coses. En qualsevol moment de l’embaràs, i durant el part, i en el postpart. Mentre hi ha una vida en marxa, hi ha perill. L’única certesa de la vida és la mort. Queda la memòria traïdora, ara. I contra això, els fets, gravats i transcrits abans no siguin tergiversats per l’instint de supervivència. I un dol a empentes i rodolons que s’encreua amb la incomprensió, amb el desconeixement. Estem programats per a celebrar la vida. Per això a la consulta ens parlen de ‘bebès’ quan dins nostre amb prou feines hi deu haver un llimac a mig fer. Però som inútils per a entomar la mort, de tant d’esquivar-la, i la incapacitat de reaccionar-hi ens converteix en autòmats. Quantes dones deuen haver-se resignat davant un simple ‘com et trobes?’ que no arribava. Quantes de desemparades sense tenir qui les escoltés, qui les entengués. Qui les ajudés. En una pèrdua espontània, diferida o voluntària. A la setmana deu, a la vint-i-dos, a la trenta-cinc. Fer el camí a la inversa per avesar-nos-hi, per conviure-hi. Desfer el nus: jo també he tingut un avortament. I a partir d’aquí, començar a reteixir. Queda la memòria del cos, ara. III La cendra s’apilava sota unes flames que s’anaven sufocant. Encara il·luminaven tènuement aquell racó entre bardisses. M’havia estirat de costat, amb les cames arronsades. Tenia el llit privilegiat. Al meu voltant, hi havia unes quantes dones que jeien mig adormides i unes altres que em passaven la mà lentament pel front, pel braç, cantussejant. Les guspires trencaven suaument el ritme. De mica en mica, els càntics es van anar allunyant fins a perdre’s entre la remor de les fulles. Se’m va reposar una mà al ventre, aquella escalfor balsàmica em va acabar d’anestesiar. Sóc aquí.

Summary: Aquest ja no serà: memòria d’un avortament


S’acosta l’hora de la veritat. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, juntament amb el vice-president, Oriol Junqueras, anunciarà aquest divendres la data del referèndum i la pregunta. Ho faran just després d’una reunió extraordinària del consell executiu. El propòsit de fer un anunci col·lectiu és projectar la imatge d’una responsabilitat col·legiada. Des del moment que es faci l’anunci, l’estat espanyol podria emprendre més mesures coercitives. Però fins a quin punt? És plausible que el govern espanyol o la fiscalia actuïn contra el president o contra el govern simplement per un anunci verbal, per una declaració d’intencions amb una data fixa? El decret de convocatòria del 9-N, el 2014, fou impugnat pel govern espanyol i suspès pel Tribunal Constitucional tan bon punt va sortir publicat al DOGC. L’estat es va moure de seguida perquè la iniciativa tingués el recorregut mínim i fos vista com un referèndum inconstitucional. Tenint en compte el marc legal espanyol. Però demà al matí no es farà pas la convocatòria del referèndum. Això no arribarà fins al moment que hi hagi el nou marc legal català que ho reguli i ho empari, que doti la convocatòria formal de legalitat pròpia. Ara s’anunciarà quan es farà el referèndum i quina pregunta tindrà. On es podria agafar la fiscalia? La qüestió és si, tot i no haver-hi signatura, l’estat pot actuar penalment. La fiscalia pot actuar contra algú si considera que té intenció de cometre un delicte; no cal que l’hagi comès, sinó que declari que el vol cometre, o que cridi a cometre’l. Són figures com la proposició, la conspiració, la provocació, la incitació… Es pot perseguir i jutjar la preparació del delicte. Vegem l’últim cas de persecució: la denúncia de la fiscalia contra la consellera de Governació, Meritxell Borràs, per haver acordat la licitació de la compra d’urnes. Ella i el director general del departament, Francesc Esteve, són acusats dels delictes de prevaricació, desobediència i malversació. Ara, cap d’aquests tres delictes no és susceptible de ser perseguit abans de ser comès, per la seva naturalesa mateix. Així ho veu Josep Costa, jurista i professor de teoria política de la UPF, consultat per VilaWeb. No tots els delictes es poden cometre en grau de temptativa; la temptativa de desobediència, o de prevaricació, seria molt agafada amb pinces. Una altra cosa seria que acusessin el president de sediciós. Aquí sí que hi ha una figura delictiva que és la incitació a la sedició. La fiscalia s’hi podria agafar? El catedràtic de dret constitucional Joan Queral respon: ‘Incitació a la sedició? No ho seria, perquè una votació no és mai un aixecament públic. I la sedició requereix “alçament públic i tumultuari”. Una votació normal no és això. Ara, també hi van portar Joan Coma  per sedició. Per això ja no faig pronòstics.’ ‘Aquí no es comet cap delicte’ Queralt diu que l’anunci de la data i la pregunta ‘no és res; no és cap acte jurídic de cap mena’. I afegeix: ‘Fins i tot proclamar la república des del balcó dubto que fos delicte. La proclamació, el gest. Una altra cosa és si se signen coses, i si es publiquen també… En un estat de dret hi ha molts pesos, contrapesos, garanties. Però ells, amb això, no hi tenen cap mirament.’ No considera, doncs, que l’anunci pugui ser constitutiu de cap delicte. Però tampoc no s’atreveix a fer cap pronòstic en aquest cas. ‘Jo continuo dient que el 9-N no era un delicte, i m’han desautoritzat. Hi ha coses sobre les quals pots fer un pronòstic: si hi haurà accions civils, penals… Aquí no es comet cap delicte, però com que ens trobem amb coses que no són raonables…’ El referèndum, sense tipificar Finalment, el referèndum no és pas tipificat de delicte, en el codi penal espanyol. Arran de la proposta del president basc Juan José Ibarretxe de nou estatut polític per al País Basc el 2003, el govern d’Aznar va fer una reforma del codi penal. La reforma tipificava de delicte de desobediència la convocatòria d’un referèndum o d’unes eleccions sense permís de les corts espanyoles. La reforma establia una pena de 3 anys a 5 de presó i de 6 anys a 10 d’inhabilitació. Va ser aprovada el 28 de novembre de 2003. Més endavant, el govern de Zapatero va derogar-la, aquella reforma. De fet, al començament del procés d’independència, el diari El Mundo va arribar a demanar en un editorial al govern de Rajoy que tornés a tipificar com a delicte la convocatòria d’un referèndum sense permís de l’estat. No passarà pas gaire temps entre l’anunci de la data i la pregunta i la primera resposta del govern espanyol. Ho sabrem a migdia, en la compareixença posterior a la reunió setmanal del consell de ministres. Més informació: Què passarà si l’estat espanyol prova d’intervenir la Generalitat o dissoldre l’autonomia? És possible la intervenció militar contra la independència de Catalunya?

Summary: Quines represàlies pot prendre l’estat espanyol contra l’anunci de la data i la pregunta?