L’escriptora i mestra Asha Miró (Saha, Índia, 1967) va passar els set primers anys de la seva vida en un orfenat de Mumbai. Tal com recorda, era una nena menuda, riallera i inquieta que cada dia demanava a la mare Adelina, la monja que més la cuidava, quan tindria uns pares. Malgrat l’edat, tenia molt clar que no volia passar pas la resta de la infància envoltada de misèria. Finalment, la seva insistència va donar fruit i l’Asha va viatjar a Barcelona, on l’esperaven els seus nous pares, la seva germana Fàtima –més petita que ella i també d’origen indi– i una nova vida. Tot i ser conscient de la sort que havia tingut, passats uns anys va voler conèixer la seva història i el seu país, i va emprendre el segon viatge de la seva vida. Va tornar a l’Índia, va descobrir la història dels seus pares i, d’alguna manera, va poder sanar el sentiment d’abandonament que diu que tenen tots els nens adoptats. La filla del Ganges, el llibre d’èxit que ara reedita, explica tota aquella història des de la seva perspectiva i també des del punt de vista de la mare adoptiva, que escrivia emocionada en un diari el dia a dia del procés d’adopció. Però la història d’Asha Miró no acaba aquí. Després va conèixer la seva germana biològica i va adoptar la Kamal, una altra nena índia, menuda i de gairebé set anys que va trobar una vida millor a Barcelona. Parlem amb l’escriptora sobre els defectes del sistema d’adopcions i els seus desafiaments, sobre la seva història i què implica el fet d’adoptar una criatura, que ella defineix com ‘una història d’amor’. —Per què reediteu ara La filla del Ganges? —Ara fa quinze anys que es va publicar i s’havia exhaurit. És un llibre que molts adolescents van llegir a l’escola i el meu editor creia que calia que el jovent d’ara el tingués a mà. Per a celebrar aquests quinze anys, a més, hem organitzat un viatge a l’Índia obert a tothom en què farem el recorregut del llibre. Vull que la gent experimenti l’Índia de debò i espiritual, no pas la del turista. L’has de mirar, no entendre-la, però acceptar-la tal com és. La primera vegada que hi vaig anar deia que no hi tornaria, però cada vegada m’agrada més. —Durant aquests quinze anys heu ajudat moltes persones adoptades i els seus pares. Quins casos us han impactat més? —Encara avui rebo missatges de gent d’arreu del món que no sabia que havia estat adoptada. Això és molt dur! S’ha d’anar sempre amb la veritat davant. Si no, tot allò que construeixes amb el teu fill no serveix de res, perquè es basa en una mentida. Jo sempre dic tres coses: que s’ha de dir la veritat, que també s’han d’adoptar nens grans i que no se’ls ha de canviar el nom. El nom és la teva identitat, per molt estrany que sigui. Si et posen un nom, és perquè t’ha de marcar d’una manera especial. Aquest llibre també m’ha permès de viatjar molt. Al Perú, a partir de La filla del Ganges s’ha creat un programa en què es protegeixen els nens que han de ser adoptats. —Com han evolucionat les adopcions en aquests anys? —Cap al 2004 hi va haver una mena de moda. El llibre va anar bé perquè molta gent va prendre consciència de què volia dir una adopció. Molts famosos havien començat a adoptar com si fos la cosa més normal del món. A poc a poc, amb la crisi, la gent va deixar de fer-ho i, després, tots els nens que havien vingut de petitons van començar a tenir problemes quan van arribar a l’adolescència. És una època molt difícil en què necessites uns pares al teu costat que parlin molt amb tu. Durant l’adolescència, tothom té problemes, però els qui són adoptats encara en tenen més. Perds la noció de quin és el teu lloc al món i et demanes per què aquesta història t’ha tocat a tu. T’enrabies amb allò que t’ha passat. Molts nens van deixar casa seva, i en altres casos van ser els pares qui els van retornar i van dur-los a centres d’acollida. Quan sentia aquestes històries, no m’ho podia creure. Això no pot passar! Un nen que ha estat adoptat ja ha perdut uns pares una vegada. Una segona vegada no es pot suportar. Penses que no vals res i que ets un desastre. En molts moments, l’adopció s’ha fet malament. Molts països també han tancat l’adopció i ara la cosa està més parada. —Es comença a parlar d’adopcions nacionals, però. —Sí, a països com l’Índia, el Perú i Xile, on no se n’havia parlat mai. S’ha entès que els nens que tenen allà els poden adoptar ells mateixos i que no cal anar a buscar-ne de fora. —Quins desafiaments té encara el sistema d’adopcions? —Hauria de ser molt més àgil. Des del moment en què dius que vols adoptar fins que tens la criatura passen cinc anys. Està molt bé que hi hagi mesures de seguretat i un seguiment dels pares, però no pot ser que una criatura estigui cinc anys esperant. És un temps que perjudica la seva salut i el seu desenvolupament intel·lectual i que la marca per sempre. A banda, a poc a poc s’ha anat creant un moviment, del qual em sento força partícip, que defensa que els nens no solament s’adopten fins als cinc anys. Hi ha molts nens de més de cinc anys que necessiten una família. Encara que portin una motxilla, poden superar-ho tot si tenen un entorn favorable. —Molta gent considera que són més problemàtics… —El meu cas demostra que no. I el de la meva filla, adoptada amb gairebé set anys. No pots rebutjar una criatura per l’edat que té. Si es queda en un centre, el seu futur serà molt negre. —Com recordeu els sis anys a l’orfenat de Mumbai? —Van ser uns anys molt dolorosos. Una cosa que tenim en comú els qui som adoptats és que, quan arribem, no volem sentir a parlar d’allò ni de broma. Pateixes, estàs sol… Un orfenat és la llei del més fort, la llei de la selva. Cada dia quan em llevava rebia un castanyot. I m’escapava de l’escola perquè allà també rebia sempre. Era un altre sistema. Sort que vaig tenir la mare Adelina que em va fer d’àngel. Em treia d’allà i em duia a fer papers, em portava a la cuina de l’hotel Taj Mahal a buscar menjar, em donava cada dia una poma pelada… M’admira el fet que, a cinc anys, era molt conscient que el meu futur no havia de ser aquell. Un nen d’allà és molt més conscient de totes les coses que viu que no pas un nen d’aquí, que ho té tot molt més fàcil. ‘Aquí no em quedo’, pensava. Volia uns pares. Amb el temps, t’adones que tot té un sentit. —Per què? —Jo vaig començar demanant uns pares. A poc a poc, em vaig adonar que no volia uns pares qualssevol. Volia uns pares de Barcelona perquè a l’orfenat hi havia unes nenes que se n’havien anat a Barcelona i vaig suposar que allà n’hi hauria molts, de pares. Es va morir la germana biològica de la meva germana adoptiva i jo vaig ocupar el seu lloc. La seva mort, que va ser molt trista, em va donar la vida. Totes les coses tenen un per què. —Creieu que tots els nens tenen aquesta inquietud i s’adapten tan de pressa? —Jo crec que t’adaptes perquè tens ganes d’adaptar-te. Jo vaig fer un esforç sobrehumà, com ho fan tots. T’adaptes a menjar carn, a posar-te sabatots… Jo he estat set anys de la meva vida descalça! I has de superar el dia a dia amb dues persones que no coneixes de res, però ho fas perquè confies que són els teus pares i et donaran el millor de la vida. Quan tens això clar, ets capaç d’anar saltant tots els obstacles. Ets capaç de desfer-te de tot el dolor. Tots els nens adoptats ens adonem de la gran sort que hem tingut. Hem estat escollits entre molts. —Expliqueu que, ja a Barcelona, quan us trobàveu amb una dona índia que venia roses, us demanàveu què havia passat perquè tinguéssiu vides tan diferents tot i el mateix origen. —Exacte. T’adones que el privilegi que tens no es pot quedar en no res. Reps tantes coses que arriba un moment que has de retornar-les. Vaig escollir ser mestra perquè vaig pensar que era una bona manera de retornar això. Moltes persones adoptades no s’adonen d’aquest privilegi fins que no tornen al seu país. Llavors veuen que han patit un dol. Quan perds els pares, tens una mena de ferida. El ‘per què a mi?’ te’l qüestiones a l’adolescència, però no trobes la resposta fins que no tornes. La resposta és que els teus pares t’han lliurat a una altra persona perquè tinguis una vida millor. Llavors, aquella mena de dolor que tens dins se’n va. —Com es gestiona aquesta inquietud per conèixer els orígens, especialment els pares? —Ells han d’estar al costat del fill i dir la veritat. Jo, trenta anys després, em vaig assabentar que tenia una germana a l’Índia. Va ser un daltabaix i un tornar a començar. Les criatures que han estat adoptades tenen la capacitat d’anar acceptant tot allò que els diguin de la seva vida, perquè pitjor no pot ser. Totes les coses que vindran seran millors, més bones, més agradables. —En el vostre cas, va ser quan vau entendre el vostre pare biològic que es va acabar el dolor? —Sí. Et poses a la seva pell i penses que tu hauries fet igual, que allà no hi havia res per a tirar endavant un fill acabat de néixer. Quan vaig conèixer la història del meu pare, ja em vaig quedar feliç i vaig tornar pensant que ho tenia tot ordenat. La mare Adelina em va dir que no em preocupés més, que visqués la meva vida sabent que era ‘filla del Ganges’. Però més tard, les monges em van dir que tenia una germana. Tot aquell ordre meravellós que tenia se’n va anar en orris! La meva germana, a més, es diu igual que jo, Asha. Quan ens vam conèixer, vaig entendre per què les coses havien anat així. Em va explicar la història del meu pare, que ens va intercanviar els noms i que per això ens dèiem igual. Ella era més gran i s’havia quedat amb ell. Després em va buscar un temps, però no em trobava… De sobte, la meva família s’ampliava i tenia la d’aquí i la d’allà. La família de l’Índia és extensíssima! A quaranta anys, jo ja tenia tres o quatre besnebots. —Però el cas de la vostra germana adoptiva, la Fàtima, ha estat molt diferent. Ella no ha volgut tornar al país d’origen. —Ella va venir de molt petita, a un any i mig. No era conscient de res. No hi vol tornar perquè ha estat mare i no pot considerar pares unes persones que han abandonat una criatura. Jo crec que no ha tancat el dol. Amb el temps ho superarà, o no. Sempre li dic que, si torna, s’adonarà del perquè de tot plegat. Cadascú ha de fer el seu camí. Molts pares que tenen fills adolescents em pregunten quan han de tornar al seu país d’origen. Jo els dic que ho ha de decidir el fill quan estigui preparat. És un daltabaix i has de tenir força i uns pares al costat per a poder fer-ho. —Ha de ser impactant veure com podria haver estat la vostra vida… —Sí, i observes les dones i penses ‘podria ser una d’elles’. També t’adones què significa ser dona. Veus que, pel fet de ser dona, et passa tot això. Les dones a l’Índia comencen ara una revolució, comencen a tenir un paper a la societat, a ser el centre i la columna vertebral de la família gràcies a sistemes com els microcrèdits. Com més va més em fascina el paper de la dona a l’Índia. —Un dels elements que alimenten l’opressió de les dones allà és el dot. Molts pares veuen que no se’n podran fer càrrec i donen les nenes en adopció. Això ha millorat d’alguna manera? —És una tradició mil·lenària que sembla que no canviarà mai. Ara s’ha acceptat que les dones tenen drets, però només sobre el paper. De la mateixa manera que les castes estan abolides des que l’Índia és independent. Però tu hi vas i la gent et diu ‘aquest és d’aquella casta’. Tothom ho té al cap i no s’ho pot treure. —Una de les coses més curioses que expliqueu és l’occidentalització dels nens adoptats. Malgrat els trets físics, les dones índies veien de seguida que no éreu d’allà. Per què? —També em passa aquí, això. A vegades em trobo grups d’indis que donen per fet que jo no sóc d’allà. Jo els dic que sí, que és clar que ho sóc! És pels gestos. No ens n’adonem, però nosaltres caminem d’una manera determinada. A l’Índia, les dones caminen d’una altra manera, amb aquells saris que duen. No miren mai als ulls! Jo, en canvi, sempre ho feia i anava tafanejant-ho tot. Allà em miraven com una estrangera. Al principi em feia mal perquè em demanava d’on era. Ets del lloc on has viscut i has fet arrels. Sóc d’aquí, però també ciutadana del món!  —Existeix el sentiment de desarrelament entre els nens adoptats? —No. Quan vaig arribar, els meus pares em van ajudar a posar les meves arrels aquí i aprendre les tradicions, la cultura… Amb la nostra filla també ho hem fet. Ens costa entendre les famílies que adopten i intenten mantenir un lligam fort amb les altres famílies que han fet igual. Amb la Komal no ho hem fet mai. De tant en tant, sí que fem alguna trobada amb altres nens adoptats, però no volem que visqui ni del seu passat ni de la seva història. —És cert que alguns nens adoptats poden ser problemàtics? Per exemple, fa poc es va publicar que la meitat dels nens russos adoptats tenien trastorns d’alcoholisme fetal. —Nosaltres coneixem molts casos en què els nens han sortit perfectament. Se sap de nens amb mares que van beure durant l’embaràs i tenen aquest problema, sobretot amb origen rus. Però la meva mare sempre em deia: tu neixes a un lloc, però allò que et fa créixer són el teu entorn i les circumstàncies. Si tu tens un entorn que t’ajuda, has de sortir bé. És més important això que no els orígens o la genètica. Va ser el cas de la meva germana. Va arribar quan tenia un any i mig, petita i esquifida, i els metges la miraven amb horror. La meva mare va decidir de no fer-los cas i només amb la força de l’estima i la cura es va transformar. Ens ha passat amb la Komal, també. Va arribar a sis anys i duia roba de tres. A poc a poc, amb l’estima que em deia la mare, amb la constància, estant cada dia al seu costat, ens hem adonat que, d’alguna manera, fa més l’estima que no l’aliment. —Com ha estat l’experiència d’adoptar, havent estat adoptada? —Meravellosa! Jo sóc la bestia de la Komal. És part de la meva família biològica. La meva germana biològica em va dir que me l’emportés. Jo li vaig dir que no. Pensava que l’havien de cuidar els seus pares, però no tenien possibilitats. Vaig passar tres anys rumiant-ho i finalment vaig anar a buscar-la. Va arribar aquí molt malaltona, a sis anys, a punt de fer-ne set. Es repetia la meva història. Era com màgic. Els meus pares em van dir que havien rejovenit perquè vivien com a avis allò que havien viscut com a pares. Totes les coses que havien viscut amb mi pel que fa a l’aprenentatge, la roba i el menjar, es van repetir amb la Komal. —Com a defensora de les adopcions, què n’opineu de qüestions com els ventres de lloguer? Tenir fills biològics s’ha elevat a una cosa sagrada, gairebé com un dret? —Doncs em sembla una ximpleria!  Portes una criatura al món quan hi ha moltes criatures que necessiten uns pares. Què són els llaços de sang? Res! Aquell fill es converteix en el teu fill. És meravellós, un miracle, una història d’amor. No hi ha llaços de sang, però sí llaços de l’ànima, del cor, que són més importants.

Summary: Asha Miró: ‘Les dones a l’Índia comencen ara una revolució’


Des de juliol del 2017 i fins a finals de juny d’aquest 2018, la Fundació Arrels ha recollit les històries i demandes de 1.183 persones que han passat pel centre obert d’Arrels demanant suport. Això significa, de mitjana, gairebé un centenar de persones cada mes. Des d’Arrels asseguren que han escoltat totes les situacions i han assessorat les persones sobre els recursos existents a Barcelona però no han pogut cobrir de manera continuada les necessitats de tothom. Es tracta de persones soles, en parella i fins i tot amb infants; la majoria viuen al carrer des de fa un temps o pocs dies i altres estan pendents de ser desnonats o de perdre casa seva i no saben on anar. El 88% són homes i el 12% són dones; una de cada quatre persones té nacionalitat espanyola i la resta procedeixen de 22 països diferents. La majoria (un 47,5%) tenen entre 35 i 54 anys i hi ha un 27% que són menors de 35 anys. Falta de suport dels serveis socials Moltes d’aquestes persones han trucat a altres portes, com serveis socials de l’Ajuntament, però diuen no haver trobat la resposta que necessiten. Les 1.183 persones que han anat a Arrels han demanat sobretot poder accedir als serveis higiènics (en el 62% dels casos), un lloc per dormir (en el 28% dels casos) i canviar-se de roba (en el 23% dels casos). Col·laboració amb la xarxa pública La Fundació Arrels reclama més polítiques preventives perquè la gent no hagi de marxar de casa seva. També demanen que es reforcin els serveis socials de cada territori i descentralitzar els serveis d’atenció específica a persones sense llar per facilitar l’accés de les persones.

Summary: Barcelona deixa sense resposta a 1.183 persones sense llar


El director de VilaWeb explica en aquest vídeo el rerefons geopolític dels atemptats de Brussel·les i l’arrel en què es fonamenten. Acompanyem el vídeo d’una selecció de les anàlisis publicades a VilaWeb sobre aquest atemptat.  Entrevista en vídeo a David Domingo, professor de la Universitat Lliure de Brussel·les: ‘Necessitem fer un front comú amb els musulmans moderats‘ Entrevista a l’arabista Jordi Llaonart: ‘Atemptar a Europa ja forma part de l’estratègia d’Estat Islàmic‘ Entrevista al periodista Andrés Ortíz: ‘Tenien prevista una represàlia quan Abdeslam fos detingut‘ Vicent Partal: ‘Per què Brussel·les és el centre del gihadisme europeu?‘ El testimoni de Letícia Rodríguez, la catalana que ha explicat al món el caos pels atemptats de Brussel·les. El testimoni de Raquel Cortès, funcionària de la Unió Europea que viu al costat de l’estació de metro on hi ha hagut l’explosió. El testimoni de Joan Carles Calbet, que ha viscut l’atemptat a l’aeroport.

Summary: Vídeo d’anàlisi de Vicent Partal: ‘L’Aràbia Saudita, el problema a l’arrel dels atemptats’


El president del tribunal del judici contra el procés, Manuel Marchena, ha interromput tres vegades l’interrogatori de l’advocada Marina Roig al secretari general de CCOO, Javier Pacheco. Roig preguntava pel Pacte Nacional pel Referèndum i Marchena l’ha interromput perquè el tribunal no volia escoltar el contingut del manifest. Roig ha protestat perquè són fets que consten a l’escrit d’acusació i ha començat a discutir amb Marchena: ‘No entenc com puc defensar el meu client.’ El jutge ha respost: ‘Doncs si no ho entén, vostè té un problema. És una pregunta manifestament impertinent.’ Marchena volia impedir ‘manifests sindicals sobre què va passar el Primer d’Octubre’, però Roig només demanava a Pacheco pel Pacte Nacional pel Referèndum. ‘No té cap transcendència jurídica’, ha etzibat Marchena a Roig quan repreguntava pel paper de CCOO al Pacte Nacional pel Referèndum. D’aquesta manera, ha volgut limitar l’interrogatori als fets que Pacheco va percebre el 20-S.

Summary: Marchena falta al respecte a Marina Roig i li impedeix d’exercir el dret de defensa


L’acord per a un govern de coalició anunciat pel socialista Pedro Sánchez i el dirigent d’Unides Podem, Pablo Iglesias, ha estat rebut pels partits integrants del pacte del Botànic com una oportunitat. El portaveu socialista a les Corts i vice-secretari del PSPV, Manolo Mata, s’ha mostrat confiat que el nou govern aprovarà un nou model de finançament. Ha recordat que els comptes valencians arrosseguen una rèmora derivada d’un sistema de finançament injust. I ha dit que ara la investidura és garantida i que el pacte del Botànic ha demostrat que les coalicions són possibles, també al govern espanyol. Per Unides Podem, Rubén Martínez Dalmau, ha assenyalat que, amb el pacte anunciat, ‘passa allò que havia d’haver passat fa uns mesos, perquè no hi havia cap altra solució’. Segons ell, el mes de juliol, quan es van trencar les negociacions per a la constitució d’un nou govern, el problema no va ser Iglesias. El diputat electe de Compromís, Joan Baldoví, s’ha sorprès de la rapidesa amb què Sánchez i Iglesias han arribat a l’acord i s’ha demanat si no era possible fa sis mesos. Quant al suport de la seva formació a la investidura de Sánchez, l’ha supeditat a la presència de les reivindicacions valencianes entre les prioritats del futur govern. Al govern balear, tant el PSIB com Podem també l’han valorat positivament.

Summary: Els partits del Botànic avalen el pacte entre Sánchez i Iglesias


L’audiència de València ha condemnat l’ex-vice-batlle de València Alfonso Grau a quatre anys de presó per haver acceptat dos rellotges de luxe d’un contractista de l’ajuntament i haver-los canviat per dos més cars, pagant-ne la diferència. Grau, mà dreta de Rita Barberà, ha estat condemnat per un delicte de suborn, amb una pena de nou mesos de presó i dos anys de suspensió de feina i càrrec públic, i un altre d’emblanquiment de capitals, penat amb tres anys i tres mesos de presó. El contractista de l’ajuntament que li va regalar els rellotges de luxe també ha estat condemnat per suborn a nou mesos i un dia de presó. Segons el tribunal, el llavors primer tinent batlle de València va canviar els dos rellotges a la joieria on els havia comprat l’empresari per altres de més valor i va pagar la diferència en metàl·lic per ‘ocultar l’origen il·lícit’ dels obsequis. L’empresari condemnat era apoderat de diverses empreses dedicades al transport urbà i interurbà que havien signat amb el consistori valencià un total de 16 contractes entre els exercicis 2006 i 2015. Coincidint amb el segon regal, el desembre de 2011, una d’aquestes mercantils, Transvia SL, va rebre l’adjudicació per part de l’ajuntament d’un contracte per al servei de gestió i execució de festes i commemoracions per a gent gran per un import de 652.748 euros, IVA inclòs. La sentència, que pot ser recorreguda davant el Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, imposa als dos condemnats el pagament de les costes del procés.

Summary: Alfonso Grau, mà dreta de Rita Barberà, condemnat a quatre anys de presó


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el primer tinent de batlle, Gerardo Pisarrello, han presidit aquest dimarts una reunió amb entitats humanitàries per abordar el conflicte dels refugiats a la ciutat. D’aquesta primera presa de contacte, l’Ajuntament s’ha compromès a impulsar un registre de famílies que, en molts casos ja s’han postulat, estan disposades a implicar-se en els processos d’acollida d’aquestes persones. A més, el consistori vol enfortir precisament la fase de la primera acollida i per això, augmenta en 200.000 euros el pressupost per a advocats, intèrprets i allotjament. L’Ajuntament també vol exigir a l’Estat que faciliti els fons europeus per a què arribin a les persones afectades. La primera reunió entre diverses entitats humanitàries d’ajuda als refugiats i els responsables de l’Ajuntament de Barcelona, l’alcaldessa Ada Colau i el primer tinent d’alcalde, Gerardo Pisarello, ha acabat amb el compromís, per part del consistori, d’enfortir els processos de primera acollida, canalitzar l’ajuda ciutadana i exigir a l’Estat una nova distribució dels recursos. En sortir d’aquesta primera trobada, que ha servit de presa de contacte entre entitats i administració, Pisarello ha anunciat que l’Ajuntament impulsarà la creació d’un registre de famílies interessades en implicar-se a l’acollida de refugiats, tant si és per allotjament, per ajuda econòmica o per qualsevol altra col·laboració. Pisarello ha explicat que ja s’estan rebent peticions de particulars que volen ser solidaris amb aquest problema i per això, defensa que l’Ajuntament ha de canalitzar tota aquesta solidaritat. De moment, el registre és un projecte incipient però Pisarello ja ha mostrat la voluntat de l’ajuntament de fer un programa a mitjà termini perquè considera que el problema dels refugiats no és conjuntural i per tant, requereix mesures estructurals. Pel primer tinent d’alcalde no s’ha de prendre la solució com a ”caritat” sinó que assegura que és un problema de drets humans. Pisarello ha rebutjat, d’entrada, obrir un alberg a Barcelona per a refugiats i no ha posat sobre la taula cap xifra ni quota. Considera que Barcelona ha de treballar en xarxa amb altres ciutats metropolitanes que també s’han mostrat sensibles com ara Sabadell. El primer tinent d’alcalde també ha explicat que els processos de primera acollida s’han d’enfortir i per aquest motiu s’augmenta el pressupost del Servei d’Atenció a Immigrants, Emigrants i Refugiats (SAIER) en 200.000 euros, una partida que es destinarà als advocats, mediadors o allotjaments que facilitin les primeres setmanes de les persones sol·licitants d’asil polític. A banda, el consistori barceloní vol exigir a l’estat espanyol que inverteixi en les persones afectades els fons europeus que rep per a aquests temes i no pas amb les agències de controls de fronteres, amb un paper més aviat de ”repressió”, ha criticatel primer tinent d’alcalde. Per això, reclama que l’Estat sigui més transparent a l’hora d’explicar com es distribueixen aquests refugis que, Pisarello considera que en mans dels consistoris podrien arribar més als refugiats, ja que les ciutats en coneixen molt millor les seves necessitats i per tant, serien molt més operatives. Des de les entitats, la representant d’Asil.cat, Pascale Croissard, ha valorat positivament la trobada, i ha explicat que han exposat la seva pròpia diagnosi d’una situació que consideren de col·lapse, ja que les entitats estan en situació precària per la gran quantitat d’ajuda i serveis que han de donar als refugiats que atenen. Considera però, que la situació no és nova, sinó que fa molt temps que és així, però admet que pot complicar-se per l’augment d’aquest col·lectiu. De fet, el 2013 van ser 484 les persones que van demanar asil a Catalunya i l’any passat, 786. De cara a aquest 2015, les previsions, a falta de xifres definitives i provisionals, podrien ser encara més altes.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona impulsarà un registre de famílies que vulguin implicar-se en l’acollida de refugiats


El PSOE tornaria a ser la força més votada en unes eleccions al congrés espanyol, segons l’últim baròmetre del CIS, que ja el donava guanyador en el mes d’agost. Els socialistes, amb Pedro Sánchez, guanyarien les eleccions amb el 30,5% dels vots, per sobre del 29.9% del mes d’agost –tot i que la intenció directa de vot sí que baixa, gairebé un cinc per cent–. Segons la projecció d’aquest sondatge estatal, els socialistes obtindrien gairebé un 10% més de vots que el PP, amb un 20,8%, que desempata amb Ciutadans, que baixa al 19,6%. Unidos Podemos i les seves confluències, entre elles Compromís, augmentarien lleugerament l’estimació de vot i passarien del 15,6% al 16,1%. Per la seva banda els partits catalans, també sumen un lleuger increment. Per exemple, ERC assoliria un 4,1% dels vots, un 0,2% més respecte de l’anterior CIS. El PDECat també pujaria i passaria de l’1,1% a l’1,9%. Compromís, dins englobats dins d’Unidos Podemos, mantindria un 1,9% de la estimació de vots. Cal assenyalar que aquest sondatge del CIS es va fer abans de l’aparició de la polèmica sobre la tesi de Pedro Sánchez i també, de l’aprovació del decret per exhumar Franco del Valle de los Caídos.

Summary: El PSOE treu rèdit de la moció de censura i es manté com a força més votada, segons el CIS


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) s’ha solidaritzat avui amb el Kurdistan davant l’ofensiva militar de Turquia començada a l’octubre i ha defensat els seus drets de reunificació i autodeterminació. En un comunicat, ha criticat la comunitat internacional i l’ONU de no haver pres ‘cap mesura adequada’ per evitar el conflicte amb Turquia, i ha acusat Rússia i els Estats Units d’haver fomentat la situació actual en aquest territori. Amina Hussein: ‘Un cinc a zero al Madrid és més important que cent morts kurds’ L’entitat sobiranista ha expressat la seva oposició a ‘totes les intervencions imperialistes a la regió’ i ha reivindicat el paper de les dones en el conflicte, especialment en la revolució al Kurdistan Occidental (Rojava), on s’ha impulsat un model alternatiu de societat ecològica, democràtica i basada en el feminisme. ⬛⬜❗COMUNICAT: L’Assemblea se solidaritza amb la resistència kurda i defensa els seus drets de reunificació i autodeterminació#ObjectiuIndependència https://t.co/WZbnXALCu5 — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) December 16, 2019

Summary: L’ANC se solidaritza amb el Kurdistan i defensa el seu dret a l’autodeterminació


La cúpula de les joventuts del partit socialista d’Eslovènia ha dimitit en bloc avui i ha denunciat pressions de la formació per haver convidat al conseller d’Acció Exterior català, Alfred Bosch, a fer una conferència al seu congrés a Ljubljana, dissabte. En un comunicat, les joventuts socialistes diuen que, com a grans defensors dels drets, van convidar Bosch al congrés per remarcar que la violència no és, de cap manera, una solució d’un conflicte polític. ‘Malgrat que la nostra decisió de convidar el conseller de Catalunya va rebre crítiques de determinades persones del nostre partit, i fins i tot sabent que la decisió podia tenir conseqüències negatives per a nosaltres, vam decidir de defensar els drets humans bàsics’, afirmen. Al comunicat, la cúpula del SD Young Forum remarca que defensen el diàleg entre Catalunya i l’estat espanyol per a resoldre les actuals disputes polítiques i que continuaran al ‘costat correcte de la història, sigui quin sigui el preu a pagar’. En la carta de dimissió també critiquen la baixa cultura política d’Eslovènia i remarquen que pleguen en un exercici de transparència arran d’algunes crítiques en l’elaboració de llistes de candidats al congrés de les joventuts. Durant el congrés del Youth Forum s’havia de renovar la junta, i tot i que l’actual es podia tornar a presentar, ha decidit no fer-ho en bloc en desacord amb un procés que consideren poc transparent. Tanmateix, tots els militants que pleguen continuaran al partit. Aprofitant la dimissió, han volgut fer públiques les pressions per la invitació a Bosch, com un exemple més, denuncien, d’un funcionament intern que desaproven.

Summary: La cúpula de les joventuts dels socialistes eslovens dimiteix per pressions després d’haver convidat Bosch


La tinent d’alcalde d’Urbanisme de Barcelona, Janet Sanz, ha assegurat aquest dijous que el Pla especial urbanístic d’allotjaments turístics (Peuat) ‘és vigent legalment perquè no hi ha sentència ferma.’ Així ho ha assegurat en una roda de premsa després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) anul·lés íntegrament en una sentència el Peuat al·legant inexistència d’avaluació econòmica i financera de l’actuacions a desenvolupar en execució del plantejament. Sanz ha insistit que, malgrat la sentència, ‘a la ciutat de Barcelona no es donen, no es donaran noves llicències a hotels en el centre’, i ha explicat que demanaran un aclariment jurídic al tribunal i no ha descartat que el consistori presenti un recurs de cassació davant el Tribunal Suprem (TS). Ha ressaltat que la sentència conté un vot particular d’una magistrada de la sala, i ha recordat que ‘cap pla’ recent o del passat incorpora la memòria econòmica, perquè el pla especial determina usos i condicions, però no càrregues indemnitzables als particulars, segons ella. També ha indicat que totes les sentències sobre el Peuat ‘avalen que l’Ajuntament tenia capacitat i potestat plena per a desenvolupar un instrument urbanístic” per a regular els allotjaments hotelers i on es podien implantar. Necessitat de regular el turisme Ha recordat que el Peuat va ser fruit d’un consens ampli veïnal i polític progressista en tota la ciutat en relació a la necessitat d’una norma que ‘permetés regular el turisme, posar ordre a una activitat que estava en la barra lliure.’ Sanz ha insistit que el Peuat és un ‘instrument necessari’, solvent i segur jurídicament, i ha assegurat que ha situat Barcelona al capdavant de les ciutats europees i mundials que estan intentant regular el turisme. ‘Al centre no hi caben més hotels, però el que necessitem són veïns i veïnes amb habitatges a preus assequibles’, ha remarcat.

Summary: Barcelona defensa que el Peuat continua vigent malgrat la sentència del TSJC


L’actual vice-president de la Creu Roja a Catalunya, Josep Quitet, ha estat nomenat nou president de l’entitat, en substitució d’Antoni Aguilera, que ocupava el càrrec d’ençà de l’abril del 2015. Segons ha informat l’organització humanitària avui en un comunicat, Quitet (Manresa, Bages, 1955) està vinculat a la institució des de fa 40 anys, quan va ingressar com a voluntari en l’Assemblea Local de Sant Celoni per exercir tasques de direcció. Des del 1992 al 2015 va assumir la presidència de l’Assemblea Comarcal de Sant Celoni i Baix Montseny, i el 2006 va ser nomenat vice-president de la Creu Roja a Catalunya, un càrrec que des del 2007 fins a l’actualitat ha compaginat amb el de president del Comitè Provincial de Barcelona.

Summary: Josep Quitet, nou president de la Creu Roja a Catalunya


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, s’ha reunit aquest matí amb el líder de Ciutadans, Albert Rivera, al palau de la Moncloa. La trobada forma part de la presa de contactes preliminars que Sánchez està fent per a forma govern. En conferència de premsa, Rivera ha declarat que s’ha ofert al president espanyol per aplicar immediatament l’article 155 a Catalunya i ‘reinstaurar’ la constitució espanyola, tot i que els socialistes tenen majoria al Senat i no necessiten els representants de C’s. El líder de Ciutadans ha reiterat que el seu partit no pactarà amb el PSOE i ha donat per fet un executiu entre els socialistes i Unides Podemos. En aquest sentit, ha afirmat que encapçalarà una oposició frontal al govern, tot i que el PP ha estat la segona força més votada en els comicis del 28-A. Tot i l’oposició al govern de Sánchez, el líder de Ciutadans ha dit que vol promoure quatre pactes d’estat en matèria d’educació, immigració, seguretat, així com per evitar la despoblació de l’anomenada Espanya buida.

Summary: Ciutadans s’ofereix a Sánchez per aplicar immediatament el 155 a Catalunya


Stepan Grigoryan (Tbilisi, 1953) és el cap del Centre Analític de Globalització i Cooperació Regional i membre del Comitè Karabakh, entitat que va impulsar la independència d’aquest territori. L’any passat va participar activament en la revolució armènia que va fer caure pacíficament el sistema que havia imperat d’ençà de la independència. Blocatge a les carreteres, aturada a la universitat, conductors que feien vaga… Després d’haver publicat un llibre sobre la qüestió, ens explica per què les protestes han tingut tant d’èxit. La paralització del país durant tres setmanes i la presència en massa de la gent al carrer van obligar el primer ministre a dimitir i fou nomenat Nikol Paixinian, el cap del moviment. —Quins mètodes es van fer servir per assolir els objectius de la protesta? —La població va fer servir molts mètodes diferents. Els més habituals van ser les manifestacions pacífiques, les marxes i els piquets, però la gran novetat és que van anar més enllà. El país es va aturar. La gent blocava en massa les principals carreteres del país, es van aturar les universitats i les escoles, es van paralitzar les institucions públiques i van tancar petites i grans empreses. Per exemple, es va tallar la carretera que comunica l’aeroport amb Erevan, la capital del país. Això va fer que fins i tot els turistes, un sector clau per a l’economia, haguessin de caminar quilòmetres per agafar el vol. A més, taxistes i conductors de transports públics van deixar de treballar o feien veure, de manera multitudinària, que tenien avaries per paralitzar les carreteres. —En aquest moviment va ser molt important, la resistència pacífica? —La gent estava d’acord a fer una resistència d’aquesta mena. Va ser un mètode dur, perquè es va blocar el país, amb pèrdues econòmiques i una part de la població en contra, però sobretot va ser pacífic i no va haver-hi ferits. Que les protestes fossin multitudinàries va fer que les autoritats tinguessin por d’atacar o disparar contra la gent pacífica, perquè la reacció hauria pogut ser molt forta contra ells. —La població no tenia por de represàlies? —La gent tenia por. L’actual primer ministre, Nikol Paixinian, i més dirigents, com jo mateix, vam ser empresonats. També van empresonar activistes, mestres, funcionaris. Potser aquest va ser un dels pocs intents de reacció dels governants, però no van tenir gaires recursos per a fer-nos mal més enllà d’atacar i empresonar-nos. Alhora, finalment hi va haver policies que no van voler agredir ni empresonar la gent i es van unir a les marxes. Tot això va fer que la gent no tingués tanta por. —Per què creieu que aquesta vegada les protestes van ser reeixides i altres vegades no? —És una bona pregunta. Moltes de les demandes eren compartides en protestes anteriors, i també va sortir molta gent al carrer, però a les protestes del 2008 no hi havia xarxes socials ni emissions en directe com ara. La informació no circulava. A tall d’exemple, el 2008 nombrosos manifestants érem davant l’ambaixada francesa i no sabíem que només a tres-cents metres disparaven contra la població . No circulava la informació. La comunicació ho és tot i aquesta vegada ha estat total, entre els dirigents i la gent. Les noves tecnologies, per tant, han marcat la diferència i han tingut un paper clau en l’èxit del procés. Protestes del 19 d’abril de 2018 a la plaça de la República d’Erevan. Una de les claus va ser l’ús de les noves tecnologies. —No us va fer poc que la situació desemboqués en violència? —No, gens, no hi era pas, aquest temor. Hi havia molta gent al carrer i la provocació no servia de res. Pots intimidar un grup petit de manifestants, o provocar-los, però no pas milers i milers. La gent havia sortit amb tota la família, inclosos els fills petits. Era impossible que hi hagués violència. —Quines demandes feia la població? —Els lemes que van anar sorgint en les manifestacions. El primer va ser ‘Rebutja Serj’, en referència al primer ministre d’aquell moment, Serj Sargsian. La gent no acceptava el sistema creat per ell i l’ex-president Robert Kotxarian, amb què es reprimien manifestacions i mítings i empresonaven els qui denunciaven la situació. El segon era la lluita contra la corrupció, i el tercer, per mi el més important, té a veure amb els canvis constitucionals que el govern havia fet els darrers anys. El 2015 es va modificar la constitució de manera important, però la gent mai no arribar a estar-hi d’acord. Les queixes eren en tots els àmbits, de funcionaris, metges, estudiants, etc. Nikol Paixinian va ser un dirigent capaç d’agafar aquestes queixes, agrupar-les i portar la gent als carrers pacíficament. —Quines lliçons pot donar la revolució armènia al món? —Crec que moltes i, de fet, ja les ha donades. Concretament a Rússia, s’ha activat la resistència contra el govern corrupte i dictatorial de Putin. De fet, a les manifestacions i als mítings, un dels eslògans és: ‘Volem això que ha passat a Armènia.’ La gent veu que es pot lluitar contra les injustícies de manera pacífica. Aquest darrer any, han crescut les manifestacions a Rússia; indirectament, hem influït en la gent d’una manera positiva. Els governs autocràtics han d’aprendre que, per a ells i per a tothom, val més deixar el poder de manera voluntària i pacífica per començar un sistema democràtic de zero que no pas portar el país a una revolució que no sempre pot acabar bé. Els dirigents i polítics autoritaris han de saber que la gent no és estúpida i si s’enfaden serà la seva fi. —El desenllaç a Armènia era previsible? —Al començament de les protestes, la revolució no era previsible i la gent no creia que es pogués forçar un canvi de govern ni amb eleccions. Tampoc no creia que la lluita tingués cap resultat, però alguns experts sí que hi crèiem i prevèiem canvis. Aquests darrers vint anys, s’han falsificat els resultats de les eleccions de manera sistemàtica, i any rere any augmentava la corrupció en tots els àmbits de la vida pública i privada, amb els drets humans constantment vulnerats. Aquests darrers temps hi havia hagut més mobilitzacions, com ‘l’Electric Erevan‘ o la crisi dels ostatges de 2016, i totes aquestes raons es van anar acumulant fins a les protestes de l’any passat. Manifestants de totes les edats tallen carreteres amb bancs públics el 16 d’abril de 2018 a Erevan. —Quin paper hi van tenir les minories del país, com ara els iazidites? —La cosa més lògica és pensar que hi van participar activament. No van fer cap acte pel seu compte pel fet de ser iazidites i la veritat és que no es diferencien de qualsevol altre ciutadà d’Armènia; per tant, fa de mal dir qui és, o no, d’una minoria en les protestes. —S’hi poden relacionar les protestes que hi ha arreu del món, com ara a Hong Kong? —Tot i que pot haver-hi algun punt en comú, com és la llibertat, crec que cada país té un context i unes mancances diferents pels quals la gent lluita i protesta. Cada estat té una relació de forces diferent que el fa un cas únic. —Actualment, hi ha diversos processos d’independència com el de Catalunya i Escòcia. La revolució armènia pot ser un mirall per als qui cerquen la independència? —Els processos són diferents i no pot ser simplement una guia. Més aviat, ho compararia amb el Karabakh. Cal tenir en compte que Armènia ja és un estat independent i la demanda anava vinculada a la voluntat de tenir més democràcia. Amb tot, vull remarcar que cada poble és lliure i té dret d’autodeterminació, el dret de fer un referèndum per saber què vol la gent. Quin en serà el resultat i com es resoldrà ja és una altra qüestió, però és bàsic i essencial que la gent pugui votar. El poble català té dret de lluitar per la seva llibertat. No estic segur que sigui correcte comparar Catalunya amb Karabakh, perquè forma part d’una Espanya en democràcia, mentre que l’Azerbaitjan fa tant com pot per assassinar la població de manera sistemàtica i no pots fer res més sinó defensar-te. Són casos diferents, però els uneix la mateixa lluita, que és la independència. Per què Catalunya i Armènia s’entenen tant?

Summary: Stepan Grigoryan: ‘Poden intimidar un petit grup de manifestants, però no pas milers i milers’


Aquest divendres 26 de febrer, a les 21.30, es presentarà l’obra ‘La filial’ de Serguei Dovlàtov al bar Heliogabal de Barcelona, amb la presència dels editors de Labreu, el traductor Miquel Cabal, el bibliomàntic Roger Peláez, i els lectors Joan Vigó i Martí Sales. Es promet vodka del bo i tapes russes. Per a qui no conegui l’autor i l’obra, l’editor Ignasi Pàmies ens el presenta abastament en el text que segueix. També us oferim un fragment de l’obra. Les cinc novel·les de Dovlatov publicades per Labreu, dins la col·lecció La intrusa. Dovlàtov, un escriptor que crea addicció per Ignasi Pàmies «Si no coneixeu Serguei Dovlàtov, aleshores teniu la sort de poder-lo descobrir i assaborir per primera vegada. És un autor que desperta passions. I en molts casos crea addicció. N’hem arribat a publicar cinc llibres i molts lectors encara ens demanen: «Quan sortirà el proper Dovlàtov?» Potser això es deu al seu estil inconfusible de frases curtes, diàlegs esmolats i humor corrosiu. Té la capacitat de retratar personatges amb tres pinzellades i de fer-nos passar de la melancolia a la rialla en 3,4 segons. Però també pensem que el fenomen Dovlàtov a casa nostra, no seria el mateix si no fos pel bon ofici de Miquel Cabal, traductor amb una llarga trajectòria, que aconsegueix fer-nos propers el món i la veu de l’autor rus. Nascut a Rússia el 1941, Dovlàtov va patir la censura com a periodista i com a escriptor. A finals dels setanta el règim soviètic el va convidar a marxar a l’exili i amb certa recança va emigrar als Estats Units. A Nova York va col·laborar amb premsa i ràdio de l’emigració russa i va assolir cert reconeixement gràcies a la publicació dels seus contes a la prestigiosa revista ‘The New Yorker’. Però mai no va arribar a veure publicada la seva obra a Rússia perquè va morir prematurament el 1990 i la seva obra es va començar a publicar després de la caiguda del Mur. Justament Nova York és el punt de partida d’aquesta novel·la, ‘La filial’. El protagonista es diu Dalmàtov i és un personatge de ficció que comparteix molt elements biogràfics amb l’autor. Treballa a una ràdio feta per emigrats russos crítica amb el règim soviètic. El director li encarrega anar a Califòrnia per fer un reportatge sobre un simpòsium dedicat a la futura Rússia. En la trobada s’hi reuneixen totes les sensibilitats de l’exili rus, algunes d’elles irreconciliables. En fa un retrat còmic i alhora tendre. Tots ells són “la filial” de Rússia i discuteixen com hauria de ser el nou país, un cop alliberat del jou de la dictadura. Cadascú la somnia ben diferent. Però l’estada de Dalmàtov a Califòrnia pren un gir inesperat quan a la seva habitació d’hotel hi apareix una dona que li demana diners i ajuda. És la Tàssia i feia més de quinze anys que no la veia. Ell es voldria fondre. Està casat, amb fills, i no vol maldecaps. Aquesta dona és un huracà i li porta records d’una relació apassionada en què ell va perdre els papers repetidament. Ara ell és gat vell, però el lector no té gaire clar cap on derivarà la situació. De la mà dels seus records, viatgem al Leningrad dels anys seixanta, quan Dalmàtov era un jove estudiant enamorat de la Tàssia, que s’esforçava perquè no se li notés, però que en el fons organitzava tota la seva existència al voltant d’ella. Hi descobrim una època desconeguda de l’autor, però també una visió de l’amor absolutament inèdita per als seus lectors. Fins ara els protagonistes de les narracions dovlatovianes sempre s’havien fet els desmenjats quan parlaven de les relacions de parella. Aquí veiem un home subjugat per la força incontrolable d’Eros. El lector l’acompanya en la seva lluita per mantenir l’equilibri davant les temptacions i la nostàlgia dels amors de joventut. Dovlatov, de jove, a l’època de la universitat. Fins ara coneixíem el seu insòlit àlbum familiar, gràcies als relats de ‘Els nostres’ (LaBreu, 2014), on repassa les vides d’una nissaga que abraça tot el segle XX, farcida d’anècdotes i històries d’homes i dones que se’n surten com poden, en un país caòtic i absurd. L’emigrat de ‘La maleta’ (LaBreu, 2010) recupera uns objectes aparentment anodins, però que actuaran com a catalitzador per relatar alguns dels episodis més lluminosos de la seva vida a l’Unió Soviètica. ‘A La zona’ (LaBreu, 2009) Dovlàtov ens parla de la seva experiència com a vigilant en un camp de presoners comuns. Descriu la tensió entre presoners i guàrdies. I amb les històries que explica el lector no sap ben bé a quina banda hi ha els homes més cruels. ‘El compromís’ (LaBreu, 2011) es basa en la seva experiència com a periodista al Tallin dels anys setanta. Hi trobem els textos que la censura li va permetre publicar acompanyats de les històries que quedaven silenciades. L’enginy de l’autor i l’aiguabarreig d’indignació i estupefacció provoquen que la rialla del lector esclati sense reserves i que ressoni en el buit de la veritat oficial. ’La filial’ és doncs un Dovlàtov ben diferent i alhora és una novel·la cent per cent dovlatoviana. És la cinquena del nostre catàleg i no serà l’última. És la setzena proposta de la col·lecció La Intrusa. Després d’uns inicis en què vam publicar principalment poesia, el 2009 vam crear la nostra col·lecció de narrativa traduïda. I va ser en gran part perquè volíem compartir la nostra passió per autors que, com Serguei Dovlàtov, eren inèdits o descatalogats en català. En aquesta col·lecció hi han anat apareixent obres poc conegudes a casa nostra d’autors com Evelyn Waugh, Anaïs Nin, Marguerite Duras o Emmanuel Carrère. Esperem doncs que si no el coneixeu us llanceu a tastar Dovlàtov i d’altres títols de la col·lecció.»

Summary: Labreu publica una nova novel·la de Serguei Dovlàtov, ‘La filial’


Un any més, l’Assemblea organitza una gran manifestació per la Diada. Aquest 2018 serà sota el lema ‘Fem la República Catalana’. I la intenció és crear una gran onada de so a l’avinguda Diagonal, entre Palau Reial i el carrer de Castillejos, per tal de fer arribar el món el clam de la ciutadania. Els voluntaris de l’entitat, amb unes banderoles de color de corall, marcaran el ritme de l’onada. Una volta hagi passat, l’ANC demana als manifestants que cridin i protestin per a reclamar el mandat del primer d’octubre. Per això animen a tothom a portar els seus propis cartells amb lemes ben diversos. El mapa dels trams: Com inscriure-s’hi? L’ANC ha obert una pàgina web perquè tothom es pugui inscriure a la mobilització. Com cada any, s’ha dividit la manifestació en trams, concretament, 37. A la web, hom pot triar a quin vol anar. A més, l’entitat ofereix un mapa amb dades sobre ocupació per a garantir que els manifestants es distribueixin de manera equitativa per tot el recorregut. Per reservar una plaça d’autocar, cal posar-se en contacte amb la territorial corresponent. L’ANC ha obert la fila zero perquè s’inscriguin les persones que volen apuntar-se a la mobilització però no assistir-hi per qualsevol motiu, o bé per a aquells que pensen assistir-hi però que no poden inscriure’s a través de la pàgina web. A banda, també és possible d’insciure-s’hi telefònicament trucant al 93 655 98 57. Els horaris d’atenció són de dilluns a divendres de 10.00 a 14.00 i de 16.00 a 20.00. L’ANC també resol possibles dubtes per correu electrònic (dubtes11s@assemblea.cat). Tots els trams ja són plens, amb més de 460.000 inscrits. L’ANC també ha informat que s’han venut més de 275.000 samarretes i ja hi ha 1.500 autocars plens per a portar manifestants a Barcelona. De fet, en algunes poblacions ja no hi ha places d’autocar lliures. Perquè tothom pugui anar a la manifestació, a internet s’ha activat l’etiqueta #DiadaenCompanyia, per compartir les places dels vehicles privats. L’entitat explica la mobilització en aquest vídeo: Un altre vídeo promocional vol retratar el lema imprès en cadascuna de les samarretes que portaran els assistents a la diada ‘Directes al cim’. Juntament amb el vídeo, l’ANC explica: ‘Sabíem que el camí no era fàcil. Que trobaríem obstacles. Però també sabem que mai no hi havíem estat tan a prop. Perquè sempre hi hem cregut, ara cal continuar!’ L’ANC també vol aprofitar la mobilització per internacionalitzar el procés polític i explicar-lo al món. Els vídeos promocionals s’han substitulat en castellà, anglès, francès, alemany, portuguès i italià, i l’entitat promou les etiquetes #BuildingTheCatalanRepublic i #FemLaRepúblicaCatalana. ‘Hem de sortir al carrer aquest Onze de Setembre per demanar que es faci efectiu el mandat del primer d’octubre. Que tots els qui van sortir a votar ens acompanyin; la societat organitzada ha empès per arribar fins aquí, conjurem-nos col·lectivament per acabar la feina, fer el cim d’una vegada’, diu la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie. El recorregut La manifestació començarà a les 17.14, com ha estat habitual aquests últims anys. El recorregut serà aproximadament del Palau Reial a la plaça de les Glòries. S’ha descartat de fer passar la manifestació per les presons on són reclosos els presos polítics perquè, segons els organitzadors, les mobilitzacions per a reclamar-ne l’alliberament ‘seran continuades’. Per saber quina és la millor opció per arribar a cada un dels trams de la mobilització, podeu consultar ací les opcions de transport públic. Les samarretes Les samarretes, fetes al país, seran de color corall, el color de les brides de les urnes del primer d’octubre. De fet, el referèndum –’el dia que vam guanyar’–, ha estat el fil argumental de la campanya d’estiu i també serà el de la Diada. A la samarreta, també hi apareix el perfil d’una de les muntanyes més emblemàtiques, el Pedraforca: ‘Som molt més amunt que quan vam començar i en el trajecte hi ha obstacles. I entre les fites aconseguides, en destaca una, el referèndum del primer d’octubre. Hem aconseguit exercir el dret d’autodeterminació i ara hem de fer cim’, deia la presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie. Les samarretes es poden comprar a la botiga de VilaWeb. El lot de la Diada també es pot adquirir a la seu de l’ANC. 🔴 Presentem la samarreta basada en els colors de l’urna del Referèndum de l’1 d’octubre que portarà el seu esperit a la Diada per la República que farem a la Diagonal de Barcelona. Està feta a Catalunya #FemLaRepúblicaCatalana pic.twitter.com/Rs718A8Ufj — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) July 6, 2018 L’espot de la manifestació La mobilització també té un vídeo oficial. ‘No permetis que ningú silenciï la teva veu. Aquest Onze de Setembre, reclama el mandat de l’1-O’, diu. Al vídeo, s’hi intercalen imatges de la violència de la policia espanyola contra el referèndum amb imatges de la votació i de la vaga general del 3 d’octubre. ‘Perquè ens la vam jugar i vam guanyar. Ara fem la República catalana. Depèn de nosaltres que sigui realitat’, diu la veu en off. El podeu veure ací: ⬛⬜📽 No permetis que ningú silenciï la teva veu. Aquest 11 de setembre, reclama el mandat de l'1-O. Depèn de nosaltres que sigui realitat.Inscriu-te a la Diada per la República catalana 👉 https://t.co/q2l8U8SCck #FemLaRepúblicaCatalana🚩 pic.twitter.com/huyOkxlyfZ — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) July 27, 2018 La Festa per la Llibertat d’Òmnium Òmnium Cultural organitza la Festa per la Llibertat, que es farà al passeig de Lluís Companys de Barcelona durant tot el dia, de les deu del matí fins a les onze del vespre. La jornada d’enguany estarà marcada per l’absència del president de l’entitat, Jordi Cuixart, que fa gairebé onze mesos que és a la presó preventiva. I es reclamarà la llibertat dels presos i exiliats. Cuixart demana que, la Diada, el clam per la llibertat, ‘faci la volta al món’. Durant el matí hi haurà activistats infantils i familiars. A la tarda, en canvi, la festivitat serà de caire més juvenil. A les 18:30 h, la Balkan Paradise Orchestra donarà el tret de sortida als concerts. Després pujarà a l’escenari Zoo i, tancarà la jornada, Macaco. Consells de seguretat La Generalitat de Catalunya demana als ciutadans de programar una arribada amb transport públic i amb força temps al lloc de concentració, de forma que la incorporació dels ciutadans assistents sigui esglaonada i evitar així, en la mesura del possible, aglomeracions en estacions de metro, ferrocarrils de la Generalitat i Rodalies. Mossos d’Esquadra recorda la necessitat de mantenir la calma en tot moment, desplaçar-se de manera ordenada i seguir les indicacions del personal de seguretat. En cas d’haver d’evacuar la zona de la concentració, cal fer-ho amb calma, sense corredisses i seguint les indicacions dels cossos de seguretat i emergència presents. Si s’hi va amb nens, recomana de portar-los a coll o de la mà i identificats amb una polsera o targeta visible amb les dades personals i de contacte de familiars. A més, demanen que es tingui especial atenció amb la gent gran i les persones amb discapacitat, que també haurien de portar una identificació amb les dades de contacte. El cos recomana de tenir molta cura de les pertinences i ser curosos per no deixar oblidades o desateses bosses o motxilles per evitar situacions de confusió no volgudes. A més, assenyalen la idoneïtat de portar roba còmode, calçat que protegeixi bé els peus, gorra pel sol i aigua en ampolles de plàstic. Recomanacions per a no col·lapsar la xarxa mòbil Per intentar evitar el col·lapse de la xarxa i garantir el servei en cas d’emergència, la Generalitat demana que es faci un ús racional de la telefonia mòbil. El departament de Polítiques Digitals i Administració Pública recomana de quedar d’acord amb el lloc de trobada abans de l’esdeveniment, en comptes d’intentar fer-ho un cop allà. Per a comunicar-se durant la mobilització, recomana d’evitar les trucades de veu i fer-ho amb missatges de text. Per a reduir l’ús de l’amplada de banda, també proposa de reduir l’enviament d’imatges i enregistraments que s’envien a través de la xarxa mòbil. Com a alternativa, proposa d’esperar a arribar a casa o a un lloc amb WiFi. Tanmateix, adverteix que les xarxes WiFi disponibles al llarg del recorregut poden ser insegures i demana que es tingui cautela amb les connexions que s’estableixin. En cas que calgui avisar els cossos d’emergència, la telefonia fixa garantirà una millor comunicació amb el telèfon d’emergències 112 si hi ha saturació de la telefonia mòbil. Demanar a algun comerç o veí del carrer que avisi el 112 des d’una línia fixa pot ser de gran ajuda. Si cal fer una trucada urgent i hi ha congestió, proposa d’allunyar-se uns metres de la concentració i provar-ho. En cas de no aconseguir connectar, demana d’esperar entre 10 i 15 segons abans de tornar a provar de fer la trucada. Les aplicacions dels telèfons intel·ligents solen mantenir una connexió 3G o 4G residual mentre no les estem utilitzant, així que assenyala la conveniència de tancar totes aquelles aplicacions que no es facin servir.

Summary: Guia de la manifestació de la Diada de l’Onze de Setembre del 2018: ‘Fem la República Catalana’


La primera ministra de Nova Zelanda, Jacinda Ardern, en defensa la llengua pròpia, el maori, i diu que la seva filla creixerà sabent totes dues llengües: el maori i l’anglès. Avui ho ha publicat el diari The Guardian. Ardern ha dit que és una llengua oficial que ‘també construeix la nostra comprensió per la seva cultura’, perquè, a parer seu, el llenguatge és el cor de la cultura. El president Carles Puigdemont se n’ha fet ressò en un piulet i ha definit com a ‘admirable’ l’actitud de la primera ministra. Admirable. La primera ministra de Nova Zelanda @jacindaardern vol que la seva filla creixi sabent l'anglès i el maorí: "It’s an official language. It builds our understanding of Māori culture as well. For me, language is what sits at the heart of that". https://t.co/QfbWdkyWUl — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) August 7, 2018 Segons les estatístiques, la proporció dels qui poden mantenir una conversa quotidiana en maori va disminuir un 3,7% entre el 1996 i el 2013. Però l’anècdota d’Arden suggereix que hi ha cada cop més gent que l’aprèn.

Summary: La primera ministra de Nova Zelanda defensa el maori, la llengua indígena de l’arxipèlag


BARCELONA, 29 (EUROPA PRESS) El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha convocat per aquest divendres la segona reunió política i social en defensa de la llei d’emergència habitacional, que tindrà lloc a les 17 hores al Palau de la Generalitat, ha informat en un comunicat. En la trobada s’explicaran les mesures que s’estan treballant a l’àmbit de l’habitatge com a resposta al recurs que va interposar el Govern espanyol davant del Tribunal Constitucional (TC) contra la llei catalana de mesures urgents per afrontar l’emergència social. Aquesta segona reunió, que donarà compte dels avenços que s’han produït des de la primera que va tenir lloc el 3 de maig, hi serà Puigdemont; la presidenta del Parlament, Carme Forcadell; el vicepresident i conseller d’Economia, Oriol Junqueras; la consellera de presidència, Neus Munté; de Governació, Meritxell Borràs; de Treball, Dolors Bassa, i del conseller d’Empresa, Jordi Baiget. També participaran els sis grups parlamentaris; la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH); la Plataforma pel Dret a un Habitatge Digni; el president de la Taula del Tercer Sector Social, Oriol Illa; els sindicats UGT i CC.OO., i el degà del Col·legi de l’Advocacia de Barcelona, Oriol Rusca. La cimera comptarà a més amb representants de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i de la Federació de Municipis de Catalunya (FMC); dels batlles de Barcelona, Badalona, Santa Coloma de Gramenet, Terrassa, Sabadell, Girona i Sant Cugat del Vallès, i de representants dels ajuntaments de l’Hospitalet de Llobregat, Santa Coloma de Gramenet, Tarragona, Mataró i Reus. Després de finalitzar la trobada, Puigdemont i altres representants que hagin participat en la cimera compareixeran davant dels mitjans de comunicació per informar dels resultats.

Summary: El president convoca una segona reunió per defensar la llei d’emergència habitacional


Adeu d’Inés Arrimadas al Parlament de Catalunya. La dirigent de Ciutadans se’n va al congrés espanyol i, aquest matí, ha fet l’última pregunta al president de la Generalitat, Quim Torra, durant la sessió de control. No ha exhibit pas cartells, ni banderes, ni llaços arrencats. Cap escenificació preparada a consciència per Arrimadas, que demà farà la darrera intervenció a la cambra. Però el president de la Generalitat ha volgut acomiadar-se’n. Era el seu últim estira-i-arronsa parlamentari. I ho ha fet amb una solemnitat burlesca. De primer, ha callat. ‘Sent aquest silenci, senyora Arrimadas? Doncs és el que queda del seu pas al parlament: el no-res.’ Perfil: Arrimadas: el llegat de la crispació feta viral Arrimadas somreia amb el comiat presidencial. Torra ha parodiat la crida al vot amb què Albert Rivera va tancar el debat electoral de TVE. Rivera va voler escenificar ‘el silenci que va glaçar la sang de milions d’espanyols quan els separatistes van voler trencar el nostre país a Catalunya’, però li va sortir un bunyol, perquè la sintonia del programa boicotava la calma que requeria l’escenificació. Torra l’ha reciclat aquest matí amb un passi-ho bé a Arrimadas, que se’l mirava encuriosida. La dirigent de Ciutadans li havia demanat que fes un balanç del seu primer any de govern, tenint en compte que la setmana vinent farà un any de la investidura. Però el president de la Generalitat no ha volgut fer cap balanç a fons. S’havia preparat per entonar l’últim adeu a la cap de l’oposició i ha confessat que esperava ‘expectant’ aquest moment. Arrimadas no ha ‘decebut’ Torra i ha deixat anar alguns dels seus arguments estrella. ‘No volen veure els problemes socials dels catalans’, li ha retret. ‘És el president del llaç, perquè li funciona com una bena als ulls’, hi ha afegit. I encara ha fet broma dient que, després de ‘desobeir’ els tribunals amb les pancartes del Palau de la Generalitat, potser travessarà la frontera per ser ‘el nou company de pis’ de Carles Puigdemont a Waterloo. Torra ha lamentat que, des que Arrimadas va aterrar al parlament el 2012, ‘no ha construït res’. També l’ha acusada d’haver volgut crispar i fracturar: ‘L’única política que té per a Catalunya és aplicar el 155, liquidar les seves institucions.’ I ha vaticinat que, després dels resultats de Ciutadans al Principat en les eleccions del 28-A, Ciutadans ja era una formació ‘en liquidació’. Arrimadas no és l’única diputada que s’acomiada del parlament aquest ple, que és l’últim convocat abans que, el dia 21, es constitueixi el congrés espanyol. També són els darrers dies que mantenen l’escó Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull, tot esperant que el Tribunal Suprem confirmi que podran ser a la cambra baixa espanyola com toca legalment, cinc dies abans les eleccions del 26-M. És clar que són escons silenciosos, absents pels empresonaments, afectats per la suspensió de Pablo Llarena i denunciats amb llaços grocs perseverants sobre les butaques. El senador Raül Romeva sí que mantindrà l’escó; són dos càrrecs compatibles. Se’n van també Laura Borràs i Gerard Gómez del Moral, que ha aprofitat la intervenció de comiat per denunciar la repressió de l’estat, i ha fet una crida a omplir la Caixa de Solidaritat per a sufragar la fiança que reclamen per als investigats al jutjat número 13. Del Moral, fins ara portaveu adjunt d’ERC, ho ha donat tot, en l’adeu. ‘Trobarem a faltar aquest verb apassionat’, ha confessat Torra. La marxa de la majoria de diputats independentistes suspesos per Pablo Llarena permetrà a JxCat i ERC de recuperar una part de la majoria perduda amb la decisió del jutge, però encara no l’absoluta. Fins ara només se’n comptabilitzaven 61 vots, contra els 65 que tenen els partits espanyolistes i els comuns. És així perquè Junqueras i Romeva van delegar el vot designant un substitut, Sergi Sabrià, però els quatre diputats de JxCat es van negar a fer-ho, incloent-hi Carles Puigdemont. A més, Toni Comín, pendent de processament, tampoc no vota des de l’exili. Ara sumaran tres vots més: els que Sànchez, Rull i Turull no han exercit fins ara. Quedaran 64 a 65. I caldrà veure si Puigdemont també deixa l’escó si és elegit eurodiputat i, per tant, s’esvaeix del tot la promesa de la restitució però es compta un vot més. I després, arribarà la resolució d’una de les incògnites més grans. El cicle electoral i la sentència del Suprem dinamitaran la legislatura o hi donaran aire? La marxa més sorollosa és i serà la d’Arrimadas, malgrat el silenci amb què feia befa el president de la Generalitat. Però Ciutadans (i, per oposició, els membres independentistes de la mesa) també enyorarà un altre dels seus puntals: José María Espejo-Saavedra, vice-president segon del parlament. Espejo-Saavedra acompanyarà la dirigent catalana de Ciutadans en l’aventura espanyola i deixarà un buit difícil de rellevar al grup parlamentari, encara que Carlos Carrizosa continuï al peu del canó. ‘Ha estat un bon final’, ha dit Torra a Arrimadas, i li ha fet un prec: ‘La seva col·lecció de cartellets, llaços, etcètera, cedeixi-la al Museu d’Història de Catalunya. Ens ajudarà a explicar com va aconseguir la independència aquest poble.’ Nous temps al parlament.

Summary: L’hora dels adeus al parlament: Torra parodia Rivera per acomiadar-se d’Arrimadas


Aquesta setmana s’estrena Judy, l’esperat film biogràfic sobre Judy Garland protagonitzat per Renée Zellweger. L’actriu ha guanyat el Globus d’Or amb aquesta interpretació i també està nominada a l’Oscar a millor actriu. També arriben a la cartellera el film sobre migracions Adú, protagonitzat per la catalana Anna Castillo i Luis Tosar, i Underwater, un film d’acció amb Kristen Stewart i Vincent Cassel. A més, en català hi ha tres estrenes per als més menuts: Volant junts, Quackers: La llegenda dels ànecs i Operació Panda. Judy. Direcció: Rupert Goold. Intèrprets: Renée Zellweger, Jessie Buckley, Bella Ramsey; Finn Wittrock, Rufus Sewell, Michael Gambon. Gènere: Drama biogràfic. Esbós: Biopic de Judy Garland. Londres, hivern de 1968. Trenta anys després de l’estrena d’El màgic d’Oz, Garland arriba a Londres a fer una ronda de concerts. Mentre es prepara per pujar a l’escenari, l’assalten els fantasmes del seu passat. Adú. Direcció: Salvador Calvo. Intèrprets: Anna Castillo, Nora Navas, Ana Wagener; Luis Tosar, Miquel Fernández, Álvaro Cervantes. Gènere: Drama. Esbós: En un intent desesperat per arribar a Europa, un nen de sis anys i la seva germana gran esperen colar-se a la bodega d’un avió. No gaire lluny d’allà, un activista ambiental s’ha d’enfrontar a la caça furtiva i retrobar-se amb els problemes de la seva filla. Underwater. Direcció: William Eubank. Intèrprets: Kristen Stewart, Jessica Henwick, Fiona Rene, Amanda Troop; T.J. Miller, Vincent Cassel, John Gallagher Jr., Mamoudou Athie. Gènere: Acció. Esbós: Un equip d’investigadors malda per sobreviure quan un terratrèmol destrueix el laboratori submarí on treballen. Waves (Un momento en el tiempo). Direcció: Trey Edward Shults. Intèrprets: Taylor Russell, Aleza Demie, Krisha Fairchild; Kelvin Harrison Jr., Bill Wise, David Garelik. Gènere: Drama. Esbós: Viatge emocional d’una família afroamericana que resideix en els suburbis d’una ciutat del sud de Florida. Després d’una pèrdua, la família haurà de tirar endavant entre l’amor, el perdó i la unió. Insumisas. Direcció: Laura Cazador, Fernando Pérez. Intèrprets: Sylvie Testud; Antonio Buíl. Gènere: Drama. Esbós: 1819. Enriqueta Faber desembarca a l’est de Cuba convertida en Enric Faber perquè és prohibit que les dones siguin metges. Les seves conviccions antiesclavistes i el seu matrimoni obren un drama de dimensions colossals. Basat en fets reals. Volant junts (Donne-moi des ailes). Direcció: Nicolas Vanier. Intèrprets: Mélanie Doutey, Lilou Fogli, Ariane Pirié; Jean-Paul Rouve, Louis Vazquez, Dominique Pinon. Gènere: Aventures. Esbós: Un científic i el seu fill han de salvar una espècie en perill d’extinció. Basada en fets reals. En català. Quackers: La llegenda dels ànecs (Quackerz). Direcció: Viktor Lakisov. Gènere: Animació. Esbós: Una bruixa malvada treu els superpoders a l’Ànec del Sol, que podia protegir tot l’esbart dels poders malignes que venien de fora. En català. Operació Panda (The Big Trip). Direcció: Natalia Nilova. Gènere: Animació. Esbós: Una cigonya s’equivoca d’adreça quan lliura un nadó panda. Una colla d’animals maldarà per tornar-lo a casa. En català.

Summary: Les estrenes: La història de Judy Garland arriba als cinemes amb la nominació a l’Oscar per Renée Zellweger


El candidat dels comuns al congrés espanyol per Barcelona, Jaume Asens, ha sostingut avui que ‘potser el més assenyat’ per a Més País és que retiri la seva candidatura per a les espanyoles d’aquest diumenge, perquè pot afeblir el seu espai polític quan precisament va assegurar que es presentava per sumar. Asens, en una entrevista a Catalunya Ràdio, en ser preguntat sobre quan va dir que votar la formació d’Íñigo Errejón pot ser llençar el vot, ha admès que no va ser l’expressió més encertada però que hi ha vots més útils que d’altres: ‘És un vot simbòlic expressiu molt legítim, però segurament no servirà per traduir-se en escons’. Ha defensat que el seu és l’únic partit sobiranista amb possibilitat de ser al govern espanyol, tot i que es troben més lluny que abans del PSOE i del president en funcions, Pedro Sánchez, que creu que ha canviat el seu posicionament i dóna l’esquena a una tradició progressista i catalanista que s’ha de poder ressuscitar, ha dit. Asens ha defensat una amnistia per als presos polítics com la millor opció per obtenir la seva llibertat -també proposen derogar el delicte de sedició -, però ha reconegut: ‘Seria la solució ideal, però una llei d’amnistia ara mateix és una utopia irrealitzable’. Preguntat per les crítiques de Sánchez cap a ell per haver assessorat el conseller Toni Comín, ha replicat que forma part del dret de defensa i que atacar-lo implica atacar l’estat de dret, i ha qualificat de ‘confusió maniquea’ mirar d’associar els comuns amb l’independentisme. Asens ha dit que no ha acabat el bipartidisme però que els executius d’un sol partit han passat a la història, i ha avisat que no fixaran línies vermelles però que tampoc no donaran cap xec en blanc: ‘No donarem vots a ningú’, tot i que faran tot el possible per no anar a unes cinquenes espanyoles en cinc anys, que creu que serien dramàtiques.

Summary: Asens creu que el ‘més assenyat’ és que Més País retiri la seva candidatura a Barcelona


El Banc Central Europeu ha decidit avui mantenir intactes els tipus d’interès, de facilitat de crèdit i de dipòsit en el 0,00%, el 0,25% i el -0,40%, respectivament, fins a finals a meitats del 2020 el temps que sigui ‘necessari’ per garantir l’evolució de la inflació a nivells inferiors però que s’acostin al 2% a mitjà termini. D’aquesta manera, la institució amb seu a Frankfurt ajorna l’augment dels tipus com a mínim sis mesos més, ja que l’última previsió, feta pública a l’abril, preveia només mantenir els tipus actuals fins a finals d’aquest 2019. Per altra banda, el consell de govern del BCE té la intenció de continuar reinvertint els bons que ha anat adquirint a través del programa de compra d’actius (APP) un cop pugi els tipus d’interès i durant el temps que sigui necessari per mantenir ‘condicions de liquiditat favorables’.

Summary: El BCE endarrereix fins a mitjans del 2020 un eventual augment dels tipus d’interès


Ens trobem amb Jair Domínguez (Barcelona, 1980) en un bar prop de l’Arc de Triomf. La tarda és massa bucòlica per a restar a la terrassa. A dins només hi ha dues taules ocupades per turistes que mengen pizzes congelades i beuen pintes de cervesa. Ens acomodem en uns sofàs i conversem sobre intimitats de Domínguez, l’èxit professional, el programa ‘Està passant’ i la denúncia de la fiscalia per haver fet un gag sobre els Mossos d’Esquadra. A mitja entrevista, una nena russa ens interroga amb els seus ulls blaus. Deu tenir tres anys. La mirada diu ben clar que li semblem bèsties d’un zoo qualsevol. No serà l’única visita inesperada… Aconseguim de reprendre la conversa parlant de política, de la vida i de Gabriel Rufián. I de cop s’acaba tot: ‘Hòstia, haig de marxar, que faig tard a la tele.’ —Com a veí de Vilafant em podeu dir què hi passa, a Figueres? Porters matant a cops de puny, tiroteigs, apunyalaments… Voleu sortir a ‘Crims’? —Sempre ha estat una ciutat de crims, però mai tan sòrdids com els que poden passar a València o Olot. El problema real que té l’Empordà en general és que és un lloc de pas del tràfic de marihuana. Portar-la a l’altra banda de la frontera són molts diners. Hi ha molt cultiu de maria a l’Empordà. I quan dic molt és molt. —I tothom anant a Cadaqués a veure casetes blanques i els vestigis de Dalí… —Sí, no ho entenc, tothom sap que la festa és a l’interior . Tot i que hi ha més producció que no consum. Quan hi ha tirotejos, merders i coses rares, sempre hi ha herba pel mig. És el que dóna diners ara mateix. Molta gent té un pati i diguem que hi ha molt de jardiner… —Entrepreneurs, que en diuen ara. —Gent amb iniciativa, tal qual. De totes maneres, el perfil de narcotraficant de l’Empordà no és de corbata colombiana. La majoria miren de passar desapercebuts. En el fons hi ha poca sang. El que sí que hi ha són cotxes amb matrícula francesa anant molt de pressa per les carreteres. Això es nota i és més perillós. —Potser fa falta que torni una mica l’ordre. Que torni un batlle com Santi Vila. — Es parla molt d’ordre, però a tot arreu. A Catalunya en general. No sé si l’ordre és el nou seny. Però suposo que forma part d’aquests cicles que passes de tenir governs molt aperturistes a tenir la ultradreta tocant al timbre de casa. Em fa l’efecte que sempre vivim la mateixa situació, però passa que xarxes com Twitter o Facebook ho magnifiquen tot. La gent demana les mateixes coses que fa quaranta anys. —Després de la mort de Franco la gent demanava ordre? —Exacte. S’acaba la dictadura i què ve després? Doncs el mateix però dissimulat. Això que deia dels cicles: després d’un Obama sempre ve un Trump. —El següent president espanyol serà Santiago Abascal? —Serà directament Franco ressuscitat. De fet, al segle IX l’Església Catòlica ja va desenterrar un papa de Roma per jutjar-lo. Per tant, jo no descarto que Franco amb un pal pel cul segui en un consell de ministres. —Desenterrar-lo ja ho han fet. —Que és allà dins se sap. Ara només falta un pal pel cul com el Cid i endavant les atxes. No ho faria pitjor que alguns que han estat presidents. —Però tornem a la cosa personal. Segons la Viquipèdia, malgrat viure a Vilafant, sou de Barcelona. Què va passar? —Vaig néixer a Barcelona, però a quatre anys els meus pares es van traslladar a Garrigàs, un poblet amb molt pocs habitants i carrers sense asfaltar. En aquella època, eh? . També hi havia ovelles mortes pel carrer. Vaig tenir una infantesa meravellosa. La gent em parlava amb un català fort i jo no entenia una puta merda. —I torneu a Barcelona en algun moment? —Vaig tornar per estudis. Ara hi mantinc una relació d’anar i venir. Una relació esquizofrènica. Els de poble em diuen que sóc de ciutat i a la inversa. No sóc pur enlloc. De totes maneres, m’agrada venir a Barcelona, però és massa car viure aquí. Quan me’n vaig anar els lloguers ja eren horripilants. —El lloguer mitjà costa tant com el salari mínim interprofessional. —Perfecte. Tens els diners justos per tenir un sostre i després ja viuràs de menjar-te les ungles. Barcelona, la ciutat dels morts de gana. Acabarem molt malament. —Professionalment considereu que viviu un moment dolç? —No em puc queixar. —A què es deu l’èxit de ‘Està passant’? —No ho sé del cert. La conjectura política, que és un cony de desastre i és terreny adobat per l’humor, ajuda. No sé si a l’inici del tripartit hauria funcionat… Al final, la gent vol la seva dosi d’humor abans que en Toni Cruanyes expliqui les desgràcies. Probablement, si poses dues gallines borratxes presentant el programa tindran la mateixa audiència. —Ja ho han presentat gossos. —I no va anar del tot malament. Van fer un vint i escaig d’audiència. El procés i els mitjans… La gent està enganxada. Són uns ionquis. Fa uns tres anys que segueixo l’actualitat a fons i és esgotador. —Imagineu-vos ser periodista en un diari digital. —Per sort, fa tres anys que no us heu d’inventar res, ja ho fan els polítics . —Com us vau sentir fent de presentador l’altre dia? —Molt malament. La gent no sap com és de complicat conduir un programa. Donar pas, controlar el temps, aguantar-se el riure… va ser un drama total. A Catalunya hi ha molt poca gent amb el talent de Toni Soler, Quim Morales o Toni Clapés. Ho porten a l’ADN. —Per tant, descarteu ser el nou Manel Fuentes. —Jo no ho vull. A mi m’agrada escriure i tocar la guitarra, no pas presentar. Ara, descartar coses en aquesta vida és de sobrat… Però si demà estic recollint olives i em truquen per dirigir un programa i cobrar pasta llarga hauré de dir que sí. —Això li va passar a Quique Setién. —Efectivament . Cal dir que un no és sempre igual a la vida. Potser d’aquí a deu anys vull ser en Basté i presentar el programa dels matins. —Després de vint minuts de conversa us ho haig de preguntar: què passa entre vós i les querelles? —Sóc un imant, suposo. Ara amb en Toni i en Magí estem pendents de declarar el mes vinent per la querella del gag dels gossos. —És la segona que arriba tan lluny? —Sí, és la segona. Però abans he tingut un tou de denúncies i querelles que no han arribat enlloc. —No podreu entrar als Estats Units… —Mira, quan tenia pendent la causa dels trets de remolatxa contra el rei, em van dir justament això. Que com que era investigat per un cas d’injúries a la corona i terrorisme no podia viatjar als Estats Units. —Ho vau provar? —No, home, no. Abans d’entrar has d’omplir aquell full on has de dir si vols atemptar o si vas tenir res a veure amb l’Holocaust nazi… Sempre he volgut posar que sí, però es veu que si ho poses una vegada, ja queda arxivat i et veten tota la vida. —Us ho preneu amb humor? —Com que tot això de les querelles acaba en no-res, fa com gràcia. Però toca els collons perdre un dia sencer per fer el numeret d’anar a declarar davant el jutge. És ridícul. Som en un punt que si ets del bàndol que toca, totes les querelles que et caiguin s’accepten de manera automàtica. Per què si un sindicat de mindundis presenta una denúncia s’admet a tràmit i en canvi jo no els puc empaperar per haver coartat la meva llibertat? No hi ha res més tercermundista que denunciar un programa d’humor. —Heu pensat mai que podeu acabar a la presó? —Nosaltres som gent exposada i si ens fessin segons què tindria un ressò brutal. I segurament no passarà. Però és veritat que hi ha gent que no té tanta sort i que per fer un rap, un videoclip, un gag o una pintada han acabat a la garjola. Podem fer les bromes que vulguem, però aquesta és la realitat d’Espanya. Em preocupa una cosa. —Quina? —Que si ens passa res aparegui el fals compromís de quinze mil piulaires anònims des del sofà. Estem amb tu i amb les llibertats. Hashtag ‘escalf’. No suporto aquesta merda. S’ha mort Kobe Bryant. Descansi en pau i escalf a la família. Una merda, imbècil. —Preferiu el silenci? —És millor no dir res que enviar escalf als presos polítics, per exemple. Si la gent vol donar suport, endavant, però que es trenquin la cara per aquells que no tenen un altaveu mediàtic com nosaltres. Aquests pobres desgraciats de qui no parla ningú, aquests sí que necessiten suport. —Us volia demanar una precisió sobre el gag de ‘Està passant’. Teniu gos? —No, tinc un hàmster. Però tota la vida he tingut gossos. A casa dels pares sempre n’hi ha hagut. —I què ha passat? —Doncs que s’han anat morint. —Vull dir per què no en teniu ara. —Aaaaah! A la meva dona no li agraden . Massa responsabilitat. A més, els gossos han de ser lliures i m’ho rebentaria tot al pati de casa. En canvi, l’hàmster… no té la mateixa capacitat destructiva. —Excepte si és un demagorgon encobert. —És una puta rata petita . Una abraçada des d’aquí a la gent que té hàmster. —Com es diu? —Es diu Pinsu, amb u, com si fos una mena d’animal japonès. —Si la fiscal i els representants dels sindicats policíacs que han presentat la querella fossin en aquesta taula plena de cervesa, què els diríeu? —Els diria que què collons està passant. Que què collons s’han pensat i si realment no tenen res més a fer. Posar una denúncia és molta paperassa. Hi has de dedicar un dia de la teva vida, a presentar aquesta merda. —Us veig dialogant… —Segurament trencaria una ampolla de cervesa i els amenaçaria perquè em paguessin les consumicions. M’emprenya. De veritat que m’agradaria trobar-me’ls i mirar-los a la cara. És indecent. T’has llegit la querella? —No. —Han fet una transcripció del gag amb faltes d’ortografia. Sembla escrit per un nen de segon de primària. És molt lamentable. Jo si fos el jutge, no l’acceptaria . Puc deixar passar moltes coses, però no gent que no sap llegir ni escriure… Volen defensar l’honor de la policia amb una cosa mal redactada i farcida de faltes d’ortografia. —Un sindicat policíac també ha denunciat els Manel per la versió d’una cançó al ‘Polònia’… —Sí, sí, aquest és el nivell. Els pobres Manel, que precisament no han pres mai posició en res. —Una mica pell de gore-tex. —Una cosa molt bona que tenen els Manel és que no han volgut jugar l’equidistància. Que jo sàpiga no han participat del ‘que malament tot’. Simplement no s’han manifestat. No tenen problemes amb ningú. Que se la carreguin per fer absolutament res ho trobo brutal. Em fa una mica de riure, però això demostra l’estat putrefacte de les coses. Un home ros, alt i fornit, el cambrer que regenta el bar, interromp l’entrevista mentre assenyala Domínguez amb un dit. ‘No treballa a la ràdio aquest? La veu em sona d’alguna cosa’, diu amb una veu esquerdada que li surt de l’estómac. ‘De bon rotllo, però jo aquest l’he escoltat a la ràdio’, continua. L’entrevistat repassa la seva trajectòria professional a RAC-1, Catalunya Ràdio, TV3 i Flaixbac, però l’interrogador no l’associa a cap mitjà o programa. Finalment el diàleg s’acaba d’una manera surrealista. —Jair Dominguez  Pot ser de l’APM? —Cambrer  Na, però jo t’he sentit. —J. D.: Què t’has fet? T’has aixafat el dit? —C.: Sí –ensenya la mà, on té una taca que podria ser sang ennegrida. —J. D.: T’ho has fet ara? —C.: Sí, però no tinc sang. Tinc xocolata. En vols? —J. D.: Hòstia puta… —C.: . —J. D.: Em pensava que t’havies fet malbé els dits. El cambrer continua rient i se’n va. Abans d’arribar al taulell s’atura en una taula on hi ha una parella. Recull unes copes i torna a dir: ‘De bon rotllo, eh?’ Després afegeix alguna cosa que es perd en el xivarri del bar. —Provem de recuperar el fil. De qui és culpa la querella? D’en Modgi? —Sí, evidentment . Em fot molta gràcia en Modgi. El paio va a fons. Es nota que ve de llocs on la censura no existeix. Ha passat per El jueves, La sotana… llocs molt destralers. Endavant amb tothom que sigui com en Modgi. —Es pot dir tot a TV3? —Hi ha equilibris com a tot arreu. No és igual treballar en un mitjà públic que en un de privat. Entre la ultraviolència i el tietisme hi ha un punt mitjà que pot aparèixer a TV3. Jo tinc claríssim quins són els límits, això no vol dir que no els vulgui temptar. El problema de tenir un altaveu com aquest és que arriba a tot arreu i sempre hi ha algun fill de puta disposat a jugar brut, a malinterpretar-te. Al final desenvolupes un sisè sentit per detectar-ho. —Si ens creiem la llibertat d’expressió no hauríem d’aprendre a gestionar la nostra ofensa? —Hauria de ser sempre així, però passa que… —Passa que no… —Passa que no . Vivim en una societat plena de gent que s’ofèn per qualsevol parida. Te’n poso un exemple? —Endavant. —Després de veure pels carrers de Barcelona un paio amb pantalons llargs i unes xancletes del Decathlon per fer trekking, vaig escriure un piulet que deia: ‘Quina mena de bogeria empeny algú a posar-se això als peus.’ Doncs aquesta merda va rebre tant d’odi… Només te’n diré la resposta més delirant: ‘El meu pare les portava i es va morir de càncer.’ No vaig poder ni respondre . Algú hauria d’estudiar la pell d’aquesta gent. —Com veieu el moment polític actual? —L’únic que fem fent és marejar el personal perquè no s’arribi a un punt, on tot ha de petar. Els partits han de desaparèixer i han de sorgir coses noves. De totes maneres, això que dic és una utopia. —En Peyu pensa d’una manera semblant. —Sí, però en Peyu és optimista i jo no. Ha de petar tot de tal manera que desaparegui qualsevol rastre de la vella guàrdia política. Aquests cants de sirena que diuen que podrem reformar Espanya quan es morin els franquistes… però què collons s’han de morir els franquistes. Els franquistes tenen fills, a més en tenen molts, i els fills tenen fills i els fills tenen fills fins a l’eternitat. Els nostres ulls no veuran mai la fi del franquisme. De la mateixa manera que no veuran la fi de Convergència ni d’Esquerra. —Hi teniu fe, en la taula de diàleg? —No, no, en absolut. —Hi seuríeu a la taula de diàleg? —Per favor. No. Que posin titadine sota de la taula de diàleg i que rebenti tot. —Gabriel Rufián estarà encantat de saber que la taula de diàleg no funcionarà. —Mira, amb Gabriel Rufián hi tinc una relació… anava dir d’amor-odi, però crec que és d’odi-odi, perquè jo li foto molta canya a Twitter i ell s’hi torna. A més, el cabró cobra factures. Quan va convocar el cordó aquell per aturar la gent a Urquinaona vaig fer un piulet dient que era el primer mort polític del procés. Però els polítics són gent amb una escorça bestial i el paio es va refer. Va guanyar les eleccions espanyoles. I un dia, mesos després, el paio em va repiular i em va llançar els trolls. És de cabró integral però era un owned en tota regla. —Hi aniríeu, a la Fábrica Rufián? —Ni borratxo. Allò és una màquina d’emblanquir i escopir demagògia. En Rufián és un paio que li agraden molt les sentències, deu haver llegit molt Paulo Coelho, i li agrada dir coses lapidàries com si visqués en un film dels anys vuitanta. A mi això no m’agrada gens. —Creieu que la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats pot servir més que la taula de diàleg? —Si hagués de fer una llista de coses que vull que passin, la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats hi serien. Però això no contribueix a res. Saps què serveix perquè hi hagi canvis polítics? —Què? —Un collons d’atemptat contra el metro amb morts. La història de la humanitat ens demostra que no hi ha canvis polítics sense bombes i sense sang. Evidentment, no vull que hi hagi morts, sobretot perquè lleparia jo, però és que posem les nostres esperances en uns pixatinters que no fan absolutament res.

Summary: Jair Dominguez: ‘Si ets del bàndol que toca, totes les querelles que et caiguin s’accepten’


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha avisat el PSOE que difícilment trobaria una solució per a Catalunya si en deixa al marge Junts per Catalunya. ‘Si el PSOE vol trobar solucions per a Catalunya, haurà de tenir present a tots els partits independentistes’, ha dit Borràs, qui ha recordat que JxCat era el partit independentista més gran al parlament i que ostentava la presidència de la Generalitat. També ha exigit reconeixement i respecte institucional. Borràs ha insistit que la seva voluntat era resoldre el conflicte polític a Catalunya, no pas investir Pedro Sánchez. Borràs ha afegit que esperaven que el PSOE i ERC els convidessin a una reunió per a parlar de la investidura espanyola. Per la seva banda, el cap del grup parlamentari de JxCat, Albert Batet, ha defensat que l’independentisme només avançava quan hi havia unitat, tot recordant que ERC i JxCat ja van votar de manera diferent l’anterior legislatura.

Summary: Borràs avisa el PSOE que difícilment trobarà una solució per a Catalunya si en deixa al marge JxCat


BARCELONA, 29 (EUROPA PRESS) El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el vicepresident i conseller d’Economia, Oriol Junqueras, es reuniran aquest divendres amb els inversors preseleccionats del Centre Recreatiu i Turístic (CRT) de Vila-seca i Salou (Tarragona), el projecte conegut fins ara com a ‘BCN World‘. Segons ha informat el govern, representants de Hard Rock, Melco i Grup Peralada mantindran una trobada al migdia al Palau de la Generalitat per reafirmar el ‘compromís’ amb aquesta inversió. A la reunió també hi acudiran els consellers de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, i el conseller d’Empresa i Coneixement, Jordi Baiget. Les obres del projecte d’aquest complex turístic i recreatiu està previst que arrenquin a l’estiu del 2017 i suposaran una inversió de 2.500 milions d’euros. A més, suposarà la generació de 10.000 llocs de treball i tindrà un màxim de dos casinos, davant dels sis plantejats en la idea inicial de Veremonte per a ‘BCN World‘. El nom del nou projecte el decidiran els inversors definitius, si bé el concurs de la Generalitat preveu incentius per l’ús de topònims locals.

Summary: Puigdemont i Junqueras es reuneixen amb inversors del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou


Si ara entreu al perfil de Twitter de Luis Salom Andrés (@LuisSalom), no hi trobareu cap piulet. ‘Els tuits de @LuisSalom estan protegits’, diu un missatge en el ‘time line’ del compte, perquè des de fa uns quants dies és restringit. Però fins fa ben cop qualsevol usuari de Twitter podia comprovar que aquest compte treia fum, amb missatges acusadors de tota mena contra els partits d’esquerra, especialment contra Compromís i contra Podem. Luis Salom ha estat aquests últims anys, fins divendres, assessor del grup municipal del PP de València, un home molt pròxim a Rita Barberà, de qui va ser responsable de xarxes socials en les eleccions i durant els seus últims anys de mandat. Luis Salom ha estat a la pràctica el ‘troll’ del PP valencià a les xarxes socials, on ha fet tota mena d’enemics polítics, amb els seus missatges agressius i les seves campanyes difamatòries. Però Salom ha passat del seu orgull de ser qui era, exhibit amb la publicació de fotografies a la xarxa en què se’l veia acompanyat dels principals dirigents del Partit Popular, com Mariano Rajoy, María Dolores de Cospedal i Francisco Camps, a la vergonya de la caiguda en desgràcia pel seu encausament en el suposat emblanquiment de diners que ha empastifat tota la cúpula del PP de València. Aquest cas li ha fet perdre el càrrec. Com que el PP no el va acomiadar, el batlle, Joan Ribó, va decidir que ho faria l’ajuntament, que l’ha suspès de manera cautelar de sou i feina. Continuarà amb el càrrec suspès fins que s’aixequi el secret de sumari del cas o fins que s’aclareixin els delictes que se li imputen. Salom ha protagonitzat moltes polèmiques i, de fet, l’última fou quan va anar a declarar, perquè va entrar dimecres al jutjat de manera irregular, per una porta diferent de la principal. La porta principal és la que han d’utilitzar tots els ciutadans que van al jutjat per qualsevol motiu, inclosa una citació judicial. Ell va voler entrar d’amagat, passar inadvertit. A l’inrevés del que feia a la xarxa. Fou a través de Twitter que Luis Salom va encendre una campanya de difamació l’any 2012 contra la filla d’Enric Morera, menor d’edat, arran de la filtració d’informació policíaca confidencial al diari ABC: va fer córrer que havia estat detinguda i interrogada per la policia per haver fet pintades durant la mobilització d’estudiants de la primavera valenciana. Malgrat les crítiques que va rebre per aquell comentari, Salom va mantenir el seu estil agressiu i ofensiu d’atac i difamació contra els seus enemics polítics o mediàtics a la xarxa. Arran de la victòria del socialista José Antonio Griñán a les eleccions andaluses del 2012, va escriure a Twitter que a Andalusia s’havia disparat el consum de cocaïna. El 2014 li fou tancat el compte de Twitter per una discussió que va tenir amb la periodista de La Sexta Ana Pastor. Va començar piulant un diàleg fictici entre Pastor i Zapatero… Pastor hi va respondre amb aquest piulet: I la discussió va continuar fins que Twitter va tancar el compte a Salom. Ell mateix en va parlar en aquesta entrevista a 13TV: Però hi va tornar, i aquell mateix any va dir que l’assassinat de la presidenta de la Diputació de Lleó, la popular Isabel Carrasco, fou conseqüència de les bromes de la revista El Jueves. Per això la revista satírica el va nomenar ‘gilipolles’ de la setmana. Salom encara va anar més enllà quan el setembre del 2014 va registrar les marques ‘Guanyem València’ i ‘Guanyem Barcelona’, inclòs el logotip que utilitzava la formació d’Ada Colau, i va dir a Colau que hi renunciaria a canvi d’un donatiu de 20.000 euros a l’entitat que ell digués.

Summary: Luis Salom: el ‘troll’ de Rita Barberà caigut en desgràcia


L’ex-president del govern espanyol José María Aznar va presentar el seu darrer llibre ahir a Barcelona, i la primera notícia és que no va poder omplir la sala de la Casa del Llibre, amb cabuda per a cent vuitanta persones. A la peixera de vidres nets de la llibreria, s’hi van veure força cadires buides entre el públic que hi havia anat a escoltar-lo, a ell i l’ex-ministre Josep Piqué, com presentaven durant una hora curta El futuro es hoy (Planeta), en què Aznar explica el moment polític. És un contrast ben vistós amb les set-centes persones que dilluns van omplir el Teatre Poliorama en la presentació del llibre La batalla de l’exili, de Josep Casulleras, amb els advocats Aamer Anwar, Jaume Alonso-Cuevillas i Neus Torbisco-Casals. De fet, a la sala on ahir va parlar Aznar hi havia vuit fileres de cadires, i la meitat eren reservades a autoritats i membres del PP. Quatre de vuit. I els primers lectors a voler el llibre signat per Aznar van ser Jorge Fernández Díaz i Enric Millo. Ahir, doncs, es va fer més que evident la famosa idea: ells s’ho pasten i ells s’ho cuinen. Aznar i Piqué, ahir a Barcelona (Foto:ACN) La primera fila de l’acte era aquesta: Ana Botella, Enric Millo (PP), Daniel Serrano (PP), Alejandro Fernández (PP), Jorge Fernández Díaz (PP), Míriam Lapique i Alfonso Cortina (ex-president de Repsol i ex-ministre franquista amb Arias Navarro) i José Crehueras (Planeta). En aquest desembarcament a Catalunya no hi era, tot i que l’esperaven, el periodista madrileny Javier Zarzalejos, ‘sense la col·laboració del qual no hauria sortit el llibre’, segons els editors de Planeta, que van fer servir les paraules elogioses de Jordi Amat i Pedro J. i també els inefables mots de Lluís Bassets a El País per a vendre el llibre d’entrada. Bassets escrivia: ‘Llibre de lectura molt recomanable per a esperits aventurers, habitin a Waterloo o als Lledoners.’ Algú va riure i tot. Visió negra d’Espanya ‘Penalment, la situació que hem viscut es diu rebel·lió. Políticament, colpisme. O resolem això o tenim un problema molt seriós.’ Aquesta és una de les frases contundents que Aznar va deixar anar sobre la situació espanyola i el procés català. I ací va ser molt crític amb el PSOE: ‘El consens constitucional tenia dos pilars: centre-dreta i centre-esquerra. Totes dues expressions eren de compromís. Els dos grans pactes van ser no mirar enrere, i pluralitat en canvi de lleialtat. Doncs ara s’han trencat tots dos.  I no puc dir que l’actual socialisme sigui constitucionalista. Si ho fos, no podria haver-hi un govern sostingut pels secessionistes. La situació és més complicada perquè ens falta aquest pilar.’ Aznar va afegir: ‘El govern  actual té el suport dels protagonistes d’un cop d’estat no desarticulat. I condicionen el govern. Com pots dir-ne forces constitucionalistes? Ara recordava un acudit rus: el futur pot ser molt brillant, però el passat és totalment imprevisible. Jo dic que això que hem viscut aquests darrers quaranta anys és extraordinari. És formidable i hem de procurar de preservar-ho. Hi ha gent que ho vol trencar.’ Cadires buides a la presentació del llibre d’Aznar. Occident en perill L’altra gran part de la presentació va ser parlar dels perills que, segons Aznar, viu Occident en aquests moments. Seu és el resum: ‘La gran qüestió política al món d’avui és la pugna entre el totalitarisme, els règims il·liberals per una banda, i el règim liberal, el règim que representa Occident. I per què hi ha la pugna? Perquè el sistema instaurat després de la Segona Guerra Mundial ara és un sistema col·lapsat. Per diverses raons, com ara ser víctima del seu èxit. Amb la desaparició de l’URSS semblava que no hi hauria alternativa a l’ordre liberal. I realment no n’hi ha. Hi ha, això sí, desafiaments. I greus.’ Desafiaments que ell situa a la Xina, Rússia i l’Iran. Josep Piqué va aprofundir aquesta idea, no pas abans d’aquesta curiosa introducció: ‘Content de tenir l’honor i satisfacció de presentació d’un magnífic llibre. I ho dic quan ja no tinc la necessitat de fer la gara-gara al president.’ Dit això, Piqué va afirmar: ‘La gran paradoxa és que la victòria d’Occident després de la Guerra Freda obre un procés de desoccidentalització del planeta totalment vertiginós. L’altra paradoxa és que qui ha liderat l’ordre occidental, els Estats Units, ara té una actitud en molts casos contradictòria. Abraça populisme i unilateralisme. Aquesta doble paradoxa és ben recollida al llibre.’ El desig del retorn d’un xerif mundial, Aznar el va expressar així: ‘El líder del món és entre parèntesis i això és un problema enorme. No oblidem, com a europeus, que els EUA, després de la Primera Guerra Mundial, impulsa els inicis de l’ONU. I tenim els famosos catorze punts del president Wilson, que donen el dret d’autodeterminació. Però els EUA decideixen d’anar-se’n d’Europa i no intervenir-hi. I la conseqüència d’això és l’auge del feixisme, el comunisme i la Segona Guerra Mundial. L’absència dels que poden fer unes mínimes regles és un dels grans problemes que tenim.’ Aznar tampoc no es va estar de dir una frase molt repetida pels membres del PP: ‘Europa torna als grans mals dels anys trenta.’ Aznar va dir això quan fa pocs dies que el PP no va voler condemnar el franquisme espanyol que va alçar-se contra la República. Als anys trenta, precisament. En aquest sentit, Josep Piqué va arribar a dir això: ‘Aquí va haver-hi una guerra que alguns van perdre i ara la volen guanyar.’ En fi, l’anècdota del vespre la va protagonitzar una senyora gran que va interrompre Aznar amb aquesta frase: ‘Per què no explica què vol dir que “El futur és avui”? Què vol dir que el futur és avui?’ Se’n va anar sense respondre, després d’haver parlat dins una peixera de vidre per als seus, la seva comitiva, i cadires buides.

Summary: El fracàs d’Aznar dins una peixera de vidre a Barcelona