Més de 22.000 professors d’Hong Kong segons l’organització –8.300 segons la policia–, han desafiat un xàfec i s’han afegit a les protestes contra l’executiu i la seva polèmica proposta de llei d’extradició. ‘Aquesta és la primera vegada que els mestres s’uneixen a una marxa i que l’encapçalen. Els joves i els estudiants són el nostre futur. Necessitem sortir i protegir-los’, ha declarat el president del Sindicat de Mestres Professionals, Fung Wai Wah. La manifestació, permesa per la policia, ha transcorregut sense incidents malgrat la tensió extrema regnant, informa el South China Morning Post. Ahir milers d’estudiants pertanyents a una desena d’instituts i universitats es van concentrar al centre de la ciutat amb la intenció de demanar ajut als Estats Units i el Regne Unit en les protestes per a garantir la independència judicial respecte de la Xina. La concentració a Chater Garden va ser el prolegomen de què podria ser un nou cap de setmana d’enfrontaments entre la policia i els manifestants, amb diverses protestes addicionals que exigiran que se suspengui totalment el polèmic projecte de llei i que es creï una comissió independent per a investigar els casos de violència policíaca denunciats d’ençà que les protestes van començar al final de març. Dissabte vinent es farà una altra marxa popular d’Hung Hom a To Kwa Wan i el diumenge una altra més, de l’organització d’activistes del Front Civil per als Drets Humans, contrari a Pequín. També s’espera una concentració de partidaris de la policia.

Summary: Els professors d’Hong Kong surten al carrer per afegir-se a les protestes


La Fundació Francisco Franco té nou president, el general Juan Chicharro Ortega. Tal com relata ell mateix a la seva carta de presentació, és ex-ajudant de camp del rei espanyol emèrit Juan Carlos I i ha ocupat diversos càrrecs a l’exèrcit espanyol. A la missiva fa una lloança de la dictadura i elogia la figura de Franco. Segons que explica Público, el 2003 el govern de José María Aznar el va ascendir a cap segon de la comandància general de la infanteria de marina. Sota l’etapa de Zapatero, l’ex-ministre de Defensa espanyol José Bono va lliurar-li la Gran Creu de la Reial i Militar Ordre de San Hermenegildo. El 2010, aquest general franquista va passar a la reserva i va dedicar-se a escriure cartes i articles. El 2013, El País va publicar fragments d’un discurs en què justificava la intervenció de l’exèrcit espanyol per a evitar la independència de Catalunya.

Summary: Escàndol: Un general pròxim a Juan Carlos presidirà la Fundació Francisco Franco


La manifestació del 9 d’Octubre tenia per lema, enguany ‘Sí al valencià’. La sortida prevista, com és tradicional, a la plaça de Sant Agustí, a València. Però a les cinc de la vesprada la plaça no semblava gens preocupada per la llengua. Ni per res. Grups amb banderes espanyoles, mirades agressives. Si passaves per allà sense saber res del dia ni de l’hora ni de res, difícilment hauries pogut entendre què hi feien, aquella gent. Ni què volien. Per què semblaven tan enfadats. Encara contra ningú. Hi ha alguns guàrdies municipals. Alguns. Com si no hi fossin. D’ací a poca estona, seran substituïts per policies espanyols, dels antiavalots. Amb idèntic resultat. Si algú hagués pogut filmar, des d’un balcó, els moviments de la plaça, durant tota l’estona que ens han mantingut allà, a mercè de la violència feixista, i els passés després a càmera ràpida, es veuria perfectament fins a quin punt les forces policíaques han permès que els rebentadors prenguessin la plaça, amenacessin els manifestants, que arribessin a l’agressió. Aquesta és la qüestió, al capdavall. Ho comentarà minuts després, amb afuada serenitat, un veterà dels anys foscos de l’anticatalanisme: ‘La manifestació legal és la nostra. Ells tenen l’obligació d’aïllar els violents i permetre que ens expressem. Per què no ho fan?’ Pocs minuts abans de les sis, la plaça ha quedat copada pels que criden vivaspaña. Aquell amb una forca. L’altre amb els tatuatges als dits: ‘Hate’, hi diu. No cal que ho juris. La intenció ja fa estona que ha quedat clara: que no es faci la manifestació. Perquè joderos, que esto es españa. I perquè llamad a los mossos, ahora, a los mossos. I Puigdemont a la prisión. Això, sobretot. Tota la ràbia que han acumulat pel procés que viu el Principat, l’escupen ara a València. Amb la complicitat de la policia. Que deixa fer. I que, quan un grup dels violents s’abraona contra els qui han quedat aïllats davant la porta de l’església, com qui reclama inútilment sagrera (perquè, a València, les monges saluden els qui branden forques), quan s’hi abraonen a cops de pal i puntades de peu i la forca, es tomben amb les porres contra els agredits. A por ellos, oe. Però la manifestació es manté Aquesta és la notícia: que ho tenien tot per a rebentar-ho tot i que no ho han fet. Que no ho han pogut fer. Que, al capdavall, tot just si han aconseguit convocar un parell de centenars de persones. Violentes, sí: però tot just un parell de centenars. I que les pancartes han saltat els bruels i s’han anat col·locant més endavant, en el camí cap a l’estació del Nord. Per WhatsApp, telèfon, amb gestos, ha anat corrent l’avís: avancem, la ‘mani’ es fa. I s’ha fet. A la capçalera, representants de totes les entitats, partits i sindicats que convocaven. Els dolçainers. La determinació. Malgrat tot. Alguns exaltats amb banderes espanyoles. Criden des de fora. N’hi ha que es fiquen dins la marxa. Esperen, probablement, que algú els en tregui a empentes. Cosa que no passa. ‘És una de les diferències’, comentarà després aquell vell activista. I tornarà a tenir raó. A la plaça de Sant Agustí, però, mentrestant, la policia ha permès que els rebentaires envoltessin un grup de manifestants que no hem pogut fer cap a l’estació. Tanta estona com voldran, ens hi tindran, allà. De tant en tant, hi ha empentes. Alguna corredissa. Cops. La policia apunta sempre en la mateixa direcció. I no és la dels provocadors. Quan decideixen que ja n’hi ha prou, obren un corredor. Deixen que els rebentaires avancin frec a frec amb els manifestants. Per què no fan que hi hagi més distància, per què no han creat aquesta espècie de corredor fins ara, són preguntes que queden a l’aire. De tant en tant algun dels violents s’acosta més, una empenta, un cop de pal de bandera espanyola, aquella mena d’insults. N’hi ha que estan fora de si. Colpegen un noi que protegia uns amics, més joves. Els cabells brillants, negre. Serra les dents. S’empassa la impotència. No és hora de deixar-la sortir, ara. Contenció. Avancem. Instintivament, li agafes l’espatlla: ‘Tranquil’. ‘Es que me han dado. Duele’. ‘No els miris’. ‘No’. I ja entrem al carrer de Colom. Continuen xisclant. Quan la manifestació els respon amb un unànime ‘Solidaritat amb el poble català’, enfolleixen. Un home gran se m’acosta. Ens coneixem de fa anys. Duu la gorra d’anar pel carrer, el cos menut, el gest calmat i, enmig dels bramuls, els assenyala i diu, sense alçar la veu: ‘Açò és espanya’. Quan volen, els frenen Mentrestant, van avisant que es modifica el final de la manifestació: el Parterre és ple de violents alçant els braços i preparats per atacar qui sigui que se’ls posi davant. I es fa cap a la plaça d’Amèrica. En algun moment, si es té esme d’alçar-se de puntetes, des d’aquest carrer de Colom astorat dels insults es pot veure que, malgrat tot, hi ha hagut manifestació. I que, també malgrat tot, ha aplegat milers de persones. Algun dia bé caldrà fer-los, a totes, un reconeixement. Abans d’arribar a la plaça d’Amèrica, i passat el parterre, hi ha la cruïlla de la Porta de la Mar. La mena d’arc de triomf. La creu. I, ara sí, la policia espanyola ha decidit que aturarà el parell de centenars de tumultuaris que han dut a posta la tensió a la celebració del 9 d’Octubre. Ara sí. Finalment. Un cop han frenat els violents, la manifestació recorre les darreres desenes de metres, arriba a les escales del pont, s’estenen les pancartes, es fa un parlament i sona la Muixeranga. Una de les més emotives que s’hagin sentit mai. I és clar que en resta una sensació estranya, després d’aquest 9 d’Octubre a València. I la gent es mira i s’abraça i es fan grups per tornar a casa acompanyats i els missatges bullen entre els amics: ‘Esteu bé?’ Però també és cert que aquesta vegada no han aconseguit aturar a cops l’expressió democràtica de les idees. I és un canvi substancial. Fonamental. I significatiu. Al capdavall, tal com ens dirà, pràcticament a peu d’escala, Toni Gisbert, secretari d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), ‘el fet més destacable és que la manifestació de la Comissió 9 d’Octubre s’ha fet, perquè representa la majoria de la societat valenciana, que és la que mira al futur i que ja s’ha cansat que el govern d’Espanya utilitze cortines de fum per continuar menyspreant i discriminant els valencians’. Al seu costat, Vicent Moreno, president d’Escola Valenciana, ho rebla: ‘Ells s’han activat ara, però nosaltres estem actius sempre. Seguirem!’ Quan, ja tornant cap a casa, seguint per Twitter i per tot arreu les notícies del que hem viscut a València, algú en llegeix un que lamentava que tornem a les foscúries dels anys vuitanta, quan la dreta espanyolista i violenta va estendre un domini de por pels carrers de la ciutat, Pepa Alòs, activista d’ACPV, salta de seguida: ‘Hi ha una diferència, i és molt important: nosaltres hem avançat moltíssim.’ Fa una pausa i ho resumeix en una frase: ‘Vull dir que, avui, ells eren pocs: hi eren tots els que són. Nosaltres en som més: i a la manifestació no hi érem tots els que som.’ Porta de la Mar

Summary: I València va celebrar el 9 d’Octubre, malgrat tot


El parlament de les Illes ha retirat avui el llaç groc que tenia a la façana i que havia estat col·locat per Més per Mallorca (Més), després de la petició de la junta electoral, que va acordar ahir requerir a Més per Mallorca i al president del parlament, Vicenç Thomàs, que en un ‘termini màxim de 24 hores’ ordenés la retirada dels llaços grocs de la cambra. La junta electoral es va pronunciar arran que el PP de les Balears denunciés la col·locació del llaç, després d’haver presentat dos escrits a la mesa per sol·licitar-ne la retirada. El PP va recordar que l’article 50 de la Llei Electoral fa referència a la neutralitat dels espais públics en període electoral, per la qual cosa considera que, després de la publicació en el BOE de la convocatòria d’eleccions el passat 24 de setembre, “mantenir el llaç groc a la façana de la institució contravé aquest article”. El passat 10 de setembre MÉS per Mallorca va col·locar el llaç en un dels balcons dels despatxos dels diputats. Després de penjar el llaç, minuts abans del ple, el portaveu parlamentari de la formació, Miquel Ensenyat, va assegurar que era ‘un símbol de denúncia emparat per la llibertat d’expressió’. ‘És una manifestació cívica i pacífica d’una idea. Qui no en comparteixi el significat té infinites maneres d’expressar-ho, però mai ocultant o negant l’expressió de qui pensa diferent’, va defensar abans d’afegir que el llaç ‘no va en contra de res, ni de ningú’.

Summary: El parlament de les Illes retira el llaç groc de la seva façana després del requeriment de la junta electoral


Els vols entre l’Alguer i Barcelona oferts per PeopleFly han començat amb molt mal peu. El primer dia va haver-hi un retard de vuit hores i el segon tots dos vols van ser cancel·lats directament. Divendres ha d’haver-hi nous vols, però s’ha escampat un gran desànim en vista de les dificultats evidents que hi ha. Les crítiques a la companyia han pujat de to i el seu propietari és acusat de ser poc fiable. PeopleFly havia anunciat dos vols setmanals entre l’Alguer i Barcelona i la inauguració pròxima de vols directes entre l’Alguer i València.

Summary: Els vols de PeopleFly entre l’Alguer i Barcelona encadenen desastres


El president de Colòmbia, Juan Manuel Santos, i el líder de les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC), Rodrigo Londoño Echeverri, àlies ‘Timochenko’, han signat avui a Bogotà el nou acord de pau, després que el primer fos tombat per la ciutadania a través d’un referèndum. Santos i ‘Timochenko’ han estampat la seva signatura en un text ‘millorat’ que incorpora les propostes de la societat colombianes, incloses les de la campanya del no, en una sòbria cerimònia celebrada al teatre Colom de la capital. Tant el Govern com les FARC han insistit que aquest document esmenat és definitiu però els detractors han anunciat que ho combatran amb una recollida de signatures per forçar un referèndum perquè consideren que no s’han inclòs els canvis fonamentals. ‘Timochenko’ ha proposat de crear un Govern de transició amb el propòsit fonamental d’implementar el nou acord de pau. ‘Un Govern de transició el propòsit fonamental del qual sigui el compliment total dels acords de l’Havana, el qual hauria d’estar format per totes les forces i els sectors que han treballat per a això’, ha dit. El líder insurgent ha fet una crida a tots els colombians a unir-se a aquest segon esborrany perquè segons diu, està enriquit tenint en compte les propostes fetes pels grups més variats i organitzacions socials i partits polítics. ‘Timochenko’ ha tornat a demanar perdó a totes les víctimes, sigui quin sigui el bàndol a què hagin pertanyut i ha expressat el seu respecte als opositors. ‘No hi haurà més violència entre colombians per raons polítiques’, ha promès, i ha afegit: “‘És indispensable que per al bé del país que la paraula sigui l’única arma que ens permetem utilitzar’, ha conclòs. El beneplàcit de Trump El líder revolucionari també ha demanat al president electe dels Estats Units, Donald Trump, que mantingui el suport de la Casa Blanca al procés de pau. ‘Estenem la nostra salutació i els nostres respectes al senyor Trump’, ha dit durant el discurs, confiant que el govern americà pugui jugar un paper important en el benefici de la pau a Colòmbia.

Summary: Santos i ‘Timochenko’ signen el nou acord de pau per a Colòmbia


Diumenge el diari El Periódico publicava una enquesta política interessant. Entre més qüestions, es demanava sobre el referèndum unilateral d’independència (RUI), un referèndum sense acord amb l’estat espanyol. Doncs segons l’enquesta d’El Periódico l’opció del RUI no solament té el suport de la majoria d’independentistes. També hi ha un altre gruix d’electors que s’hi apunta. Són els votants d’En Comú Podem. Segons les dades de l’enquesta, un 60,6% dels votants d’En Comú Podem són favorables al RUI. I només un terç són partidaris de la via pactada. D’aquesta manera, els votants dels comuns s’arrengleren amb els independentistes. Ells també donen suport majoritàriament al RUI. Són majoria a la CUP (92,6%), ERC (92,2%), PDECat (75,4%) i En Comú Podem (60,6%). De fet, aquest 60,6% de suport entre els comuns supera, de llarg, el suport que rep el RUI entre els catalans en general (49,6%). La direcció d’En Comú Podem, pel referèndum pactat En canvi, la direcció d’En Comú Podem ha optat per encapçalar la via pactada, opció minoritària, segons l’enquesta, dins el seu partit. Els capdavanters dels comuns, com Xavier Domènech, Ada Colau i Joan Coscubiela, no acaben de veure clara la unilateralitat. Tenen més tirada a la via pactada. ‘La unilateralitat no és efectiva’, deia Ada Colau al setembre. Xavier Domènech vol també la consulta acordada, tot i no tancar la porta del tot a les altres opcions: ‘El referèndum hauria de ser pactat amb l’estat. Ara, si algú ens explica que vol fer una altra cosa, i que no sigui un 9-N, no ho veiem clar, però si és efectiu, vinculant i té reconeixement vinculant, estem disposats a escoltar’, deia a La Vanguardia. I Joan Coscubiela, de Catalunya Sí que es Pot, instava recentment a defensar al referèndum pactat perquè és el que té ‘més consens i garanties d’arribar a tenir conseqüències polítiques i jurídiques’. La direcció d’En Comú Podem, doncs, a diferència de la majoria dels seus votants enquestats, proposa clarament la via pactada. Les declaracions d’Errejón, una escletxa? Enmig d’aquest panorama, Íñigo Errejón s’ha mostrat altra vegada obert a la via unilateral, en una entrevista recent a Nació Digital: ‘Si no hi ha un acord amb l’estat i es fa una consulta, també hi estarem a favor.’ Ara fa dos anys, en una entrevista a VilaWeb, Errejón ja no la descartava, la via unilateral. Això sí, dubtava que fos útil. Errejón picava l’ullet amb aquestes declaracions: ‘Crec que  té tot el dret d’intentar una via unilateral, però sense canviar la correlació de forces a l’estat espanyol serà molt difícil de fer un referèndum que tingui efectes institucionals. Això no és pas cap crítica a la legitimitat que pugui tenir aquest camí, sinó a l’efectivitat o al punt d’arribada.’ L’entusiasme de molts independentistes per aquest gest mediàtic d’Errejón s’ha fet notar ràpidament a les xarxes. Alguns ho han interpretat com una possible esquerda per on començar a fer trontollar el tancament de files de la cúpula dels comuns a l’hora de defensar el referèndum per la via pactada. Tanmateix, Xavier Domènech no ha variat ni un mil·límetre la seva posició habitual quan li han preguntat sobre Errejón. Ha eludit de manifestar-s’hi clarament, però ha deixat caure de manera informal que vol un referèndum ‘amb garanties jurídiques, com, per exemple, el reconeixement de la comunitat internacional’. A mesura que la preparació del referèndum avanci, a la direcció d’En Comú Podem li quedarà menys espai per a l’ambigüitat. A la pressió de les polítiques agressives de l’estat i de les polítiques de seducció de l’independentisme, que cada vegada seran més intenses, haurà d’afegir-hi la dels seus votants partidaris del RUI, un actor més inesperat, però potser el més decisiu.

Summary: El referèndum unilateral d’independència descol·loca els comuns


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha criticat avui la ‘croada’ del PP contra la seva persona, després de la denúncia davant Inspecció de Treball per les subvencions rebudes per dues empreses vinculades al seu germà Francis Puig, i ha insistit que no hi tenia cap relació: ‘No tinc cap mena de relació amb aquesta empresa, ni hi he donat cap ajuda, ni he participat en la concessió de cap ajuda.’ Ho ha dit en declaracions als mitjans a Londres, on assisteix a la fira World Travel Market, quan li han demanat sobre les investigacions obertes a Comunicació dels Ports SA i Mas Mut Produccions després de la denúncia del PP. ‘Em pareix que la deriva del PP és molt preocupant, aquest atac a una xicoteta empresa que, per descomptat, si ha fet alguna cosa malament tindrà les seues conseqüències, però aquesta croada contra mi em pareix que no té gaire de sentit’, ha dit el president. I ha continuat: ‘Si per al PP el gran problema dels valencians resideix en aquesta xicoteta empresa, tenen un gravíssim problema ells’. I per això, ha reblat, els ciutadans ‘els van posar en el seu lloc fa pocs mesos’.

Summary: Ximo Puig critica la campanya del PP contra ell i defensa que no ha donat cap ajut a empreses vinculades al seu germà


El barri de Gràcia ja ho té tot a punt per a celebrar la dos-centena festa major. Avui, a les set de la tarda, Roger de Gràcia i Agnès Busquets faran el tradicional pregó que dóna el tret de sortida a les festes. Els carrers de la Vila de Gràcia tornaran a guarnir-se i a omplir-se de concerts en viu, correfocs, activitats per als infants i balls. A més, enguany s’han organitzat més de quatre-cents esdeveniments especials per a commemorar el bicentenari. El centre de la celebració serà a l’envelat dels Jardinets de Gràcia, que recrea una sala de ball tradicional del segle XIX. Acollirà exposicions, conferències i música. Hi haurà una altra novetat que té a veure amb la llista de carrers guarnits: enguany s’hi afegirà el carrer Gran, que es vestirà de cinquanta-sis tires de banderes. Per una altra banda, el carrer Francisco Giner es guarnirà amb ornaments vegetals i florals per a simular la manera com es guarnien els carrers durant les festes majors del segle XIX. Entre les propostes musicals d’enguany hi haurà el sextet femení Roba Estesa i Ebri Knight, que actuaran el dijous dia 17 d’agost; i el grup de música africana Afrikemet i l’argentí Legacaster, que actuaran el dia 18 d’agost. A més, també es farà el dotzè festival Festigàbal als Jardins de la Sedeta, el 18 i el 19 d’agost.

Summary: Dos-cents anys de festa major de Gràcia


El llibre ‘El retorn dels Bassat‘ (La Magrana), escrit per Vicenç Villatoro, repassa la història dels jueus sefardites de la Mediterrània a través de la història del publicista Lluís Bassat (1941) i els seus familiars, que ho eren. El primer Bassat a Catalunya és de l’època medieval, l’any 1310, però va acabar marxant. Nou segles més tard, però, els Bassat van tornar a Catalunya i aquesta obra n’explica l’evolució. En aquesta entrevista, Bassat parla de com viu el judaisme, quines experiències va tenir de nen a l’Espanya franquista, l’educació rebuda i les llengües que es parlaven a casa. També té temps de parlar del possible, i controvertit, nou cònsol d’Israel a Barcelona, José Antonio Sánchez Molina, i explicar per què ell va refusar el càrrec. Finalment, dóna una exclusiva esportiva: explica les entranyes de la seva derrota electoral a la presidència del Barça de fa anys. —Quines llengües parlàveu a casa? —El meu pare parlava en castellà. Un castellà derivat del judeocastellà (ladino), castellà medieval, que era la seva llengua materna. Però quan va venir aquí va evolucionar cap al castellà modern. La meva mare tenia de llengua materna l’italià, però a mi em parlava en francès, perquè creia que em seria útil. I quan els avis no volien que els entenguéssim es posaven a parlar en grec. L’hebreu, en canvi, només el vaig estudiar per fer el Bar mitsvà, però el vaig deixar. No el parlo, i em costa llegir-lo. —M’agradaria escoltar paraules en judeocastellà. —’En la ciudad se está fraguando mucho’. Fraguando ve de la fragua., i vol dir construir. Mon pare la deia molt. I també et diré la frase que una parenta meva va dir a El Corte Inglés de Barcelona: ‘Mancebo quero mercar un paltó para mi hijico’ . Ara el judeocastellà és una llengua pràcticament morta, perquè el castellà l’ha absorbit. —Els Bassat d’ara arriben al segle XX a Barcelona. Però han trobat Bassat de l’època medieval a Catalunya? —Sí. Un historiador amic nostre ha trobat un Basat Aguiló, Basat amb una essa, de l’època medieval. Parlem del 1310. I aquest Basat va ajudar no sé quin comte o rei, per no sé quina guerra. De professió, mercader. Sabem que aquest Basat va marxar, segurament amb vaixell, cap a Gènova, Salònica i Constantinoble. Els meus avantpassats van anar a Constantinoble, i d’allà cap a Bulgària. I, segles després, hem tornat a Barcelona. Per això el llibre es diu El retorn dels Bassat. —Quin seria el resum del llibre? —És la primera vegada que s’escriu una història dels jueus sefardites. Vicenç Villatoro, a través de la meva família, ha explicat la història dels sefardites del XIX i XX. No s’havia fet mai. Cap altre llibre al món no ho ha fet. Fins al punt que ja es tradueix al búlgar, i segurament es traduirà a l’hebreu. I espero que a l’anglès! De moment es troba en català i castellà. —Quina és la diferència entre els jueus sefardites i els asquenazites? —Els sefardites, quan marxen d’Israel, van anar a Espanya i Portugal. I el nord d’Àfrica. Els asquenazites, cap a l’Europa de l’est. Els sefardites són més vitalistes i viuen més al carrer. Al nord són més tancats. L’elit jueva és asquenazita, els Nobel són asquenazites, diguem. Tot i que de sefardites també n’hi ha. —Què hi heu trobat a l’arxiu familiar que se cita al llibre? —Jo, res. Ni me l’he mirat, l’arxiu. Algunes coses encara em fan una certa cosa de mirar-me-les. Això és cosa de Villatoro. Ell sí que ha anat descobrint un seguit de coses al·lucinants. Extraordinàries. Per exemple: jo vaig néixer a Barcelona el 6 d’octubre de 1941, amb els nazis aquí a la frontera. I com a jueu em van fer la circumcisió al cap de vuit dies. Ara hem trobat una factura del doctor Nogueras, metge de la família, ‘per haver fet la fimosi al seu fill Lluís’. Mon pare devia demanar al seu metge aquesta factura, no fos que un dia ho hagués d’ensenyar per ocultar que era jueu. —Experiències de petit a l’Espanya franquista? —Teníem dotze anys. I un de la classe ja havia fet el canvi, tenia pèls a les cames, i barba. Jo era nen encara. Ell seia al meu darrere i em punxava el cul amb un bolígraf i em deia: ‘Calla, perro judío.’ Al carrer, em pegava. Va durar un any. Però un amic meu em va dir que a Barcelona acabava d’arribar un paio que ensenyava un esport que feia que els petits poguessin guanyar els grans: el judo. M’hi vaig apuntar i m’ho vaig agafar molt seriosament. Un dels darrers dies de col·legi m’ho va tornar a dir: ‘perro judío’. Ens vam citar l’endemà al matí, amb un company que feia d’àrbitre. Vuit del matí. Com sempre se’m va tirar a sobre, però aquesta vegada jo el vaig tombar i va caure a terra. Vaig asseure’m sobre el seu pit, vaig agafar-li les orelles (això ja no era judo) i vaig començar a fer-li picar el cap a terra. Quan vaig veure sang, vaig parar. Aquí es va acabar el seu maltractament. Doncs vols creure’t que es va convertir en un llepa meu fins que vaig tenir disset anys? I et diré més. —Més. —Me’l vaig trobar a la Diagonal fa uns anys. Arrossegava una cama. Hemiplegia. I em va saber greu. Al final les coses s’obliden. Doncs vols creure’t que sóc l’únic paio de la classe que el vaig a veure un cop l’any a l’asil on és ara? Li portava cartons de Lucky. —De petit vau rebre un judaisme cultural o religiós? —Cultural. A casa només era religiós el meu avi matern. Un divuitè fill. Pregava tres vegades cada dia i el dissabte anava a la sinagoga. I jo de nen era religiós com ell. Fins que va arribar un moment que em vaig plantejar que ho deixava. I ho vaig deixar. —Per què? —Perquè se’m va morir un fill. Només tenia disset dies. Jo mateix el vaig portar als braços a la clínica Teknon, a tocar de casa. No et pots ni imaginar com vaig arribar a pregar, aquells dies. Dia i nit perquè no es morís. A Déu vaig demanar-li que em salvés el fill, i no em va fer cas. Aquell dia vaig dir que si aquest Déu meu no m’ha volgut escoltar, o no existeix, jo ja he acabat la meva relació amb ell. No sóc religiós des de llavors. I sintonitzo molt, per exemple, amb les persones que diuen: ‘Escolta, Déu, on eres tu durant l’Holocaust? Què feies? Que no ho veies?’ Vaig anar fa poc a l’enterrament d’en Leon, supervivent d’Auschwitz, amb qui tenia una amistat brutal. Brutal. Doncs al funeral el rabí va dir, i m’emociono i tot quan t’ho explico: ‘León haurà anat al cel, i parlarà amb Déu. I segur que Déu li farà preguntes. Però León també li’n farà. On eres tu a Auschwitz? On?’ Sintonitzo molt amb el qüestionament de la religió. —A Barcelona vau fundar Atid. —Cert. Jo vaig ajudar a crear el moviment jueu progressista a Barcelona. Aquesta tendència la vaig conèixer a Nova York, I vaig sintonitzar-hi molt perquè, per exemple, homes i dones seuen junts. I aquí a Barcelona, amb sis matrimonis més, vam fundar la comunitat progressista jueva de Barcelona, que es diu Atid, que vol dir ‘futur’ en hebreu. Gent oberta, que afirmen que és jueu qui sigui fill de jueu. No cal que sigui la mare. En canvi, el judaisme ortodox diu que ha de ser la mare. Ho exigeix. —Segons Fania Oz, els jueus es poden definir segons els llibres, la passió per la controvèrsia i el sentit de l’humor. —Jo et diré quin és el primer llibre que recordo, a casa. Una versió infantil de l’Odissea. A casa em feien llegir clàssics. Mon pare sempre em deia que a la vida t’ho poden prendre tot, excepte allò que et posis dins el cap. Les cases, els cotxes, els diners, sempre t’ho poden prendre. El que tens dins el cap, mai. —Fa anys va haver-hi un debat per la televisió. Optavàveu a la presidència del Barça. I un contrincant vostre us va dir: Bassat és jueu. —Va ser pitjor. Un candidat –val més no recordar-ne el nom– va dir: ‘Explica als espectadors per què amagues el teu segon cognom.’ Un atac molt subtil. Em vaig emprenyar molt. I vaig dir-li: des del franquisme ningú no m’havia parlat com tu em parles. El meu segon cognom és Coen, cognom jueu. Si és això el que volies, ja ho tens. Quan vaig sortir, el meu fill petit em va dir: ‘Papá, has estado brillante, pero has perdido las elecciones.’ I tenia raó: vaig perdre per això. Pensa que veníem de la presidència Gaspart, president molt conflictiu. I suposo que el soci no va voler algú que pogués tenir conflictes amb antisemites, antijueus. Però també vaig perdre per una altra raó. Laporta va dir que havia fitxat Beckam, robant-lo al Madrid. —Ho recordo: i va aconseguir que la pàgina oficial del Manchester United ho confirmés. Com és possible? Perquè no va fitxar mai Beckam. —No ho he explicat mai, però tampoc no m’ho havia demanat mai ningú. I ara us ho explicaré: el Manchester va posar-ho a la pàgina web perquè Laporta va prometre de fitxar un dels jugadors que porta el fill d’Alex Ferguson. Era agents de jugadors. I sí, sí. Quan Laporta va guanyar va fitxar un dels jugadors que portava el fill de Ferguson. El porter turc Rustu. No va jugar mai. Era extracomunitari, més de trenta anys. El va fitxar exclusivament per complir la promesa. El van fitxar per tres-cents milions de pessetes, que va pagar el Barça. —M’agradaria parlar ara del possible nou cònsol d’Israel a Barcelona, Sánchez Molina. —No el conec. També us dic una cosa: aquest càrrec me’l van proposar a mi. —Ah, sí? —Vaig dir que no a ser cònsol d’Israel a Barcelona, perquè un consol ha d’estar d’acord amb el govern del país. I jo puc estar d’acord amb el govern d’Israel avui i demà no. O al revés. Jo no vull dependre de ningú. Jo ja he de suportar el que fan els meus presidents a Catalunya, i amb això ja en tinc prou. No he volgut entrar en política, i menys en política israeliana. —És una llàstima. Perquè Sánchez Molina l’any 1979 feia costat a grups d’ultradreta, de Fuerza Nueva, i pegava militants del PSC. VilaWeb ho va publicar fa poc. Si res no canvia, el cònsol serà ell. —Què dieu, ara? De veritat? Ho trobo molt fort. I no ho sabia. No sé ni qui és. I això sí que em va sobtar: que no el conegués és estrany, perquè crec que els conec tots, els que corren per aquí. Hi ha persones, jueves o no, que poden ser cònsols amb una dignitat brutal. I en posen un que no conec? Em xoca. El primer, i últim consol, era David Melul, molt amic de la meva família, de ma mare. I soci d’un íntim amic meu. Una persona molt entranyable, benefactor de tothom. Un gran cònsol. M’esperava una persona, si no tan bona, cosa difícil de trobar, que estigués en el camí. I aquest senyor, pel que em dieu, no és el cas. No ho sabia i penso indagar què ha passat. —Crec que a vegades els independentistes ens enganyem. Per què Israel l’hem de tenir de cara? No veig per què. —Espanya no va reconèixer l’estat d’Israel fins als anys vuitanta. Jordi Pujol va ser el primer polític de l’estat que va visitar el país. Tinc respecte per això que va fer. De fet, jo vaig organitzar-li el viatge i les cites amb Ximon Peres. Ho vam fer nosaltres, perquè el ministeri no ho volia de cap de les maneres. Jo crec que els catalans hem volgut fer un paral·lelisme entre els dos països. Tant de bo tinguéssim una investigació com la que hi ha a Israel, i talents com els d’allà. Jo sóc membre del consell de dues universitats d’Israel. La de Beerxeva i la Universitat Hebrea de Jerusalem. El dia que vaig entrar vaig veure quines quatre persones l’havien fundada: Einstein, Freud i dos més d’aquest nivell. Només aquesta universitat té més premis Nobel que tot Espanya. Tant de bo Catalunya tingués tants premis Nobel i investigadors com Israel. Tenim població similar, i el Mediterrani que ens uneix. Però poca cosa més. —Lluís Bassat és independentista? —Jo no vull ser independent d’Europa. Sota el franquisme aquí érem independents d’Europa i no vull tornar-hi. Catalunya és el meu país, la meva terra, i faci el que faci, jo ho respectaré. Perquè sóc demòcrata. Acceptaré de molt bon grat el resultat si ni un sol dia, ni mitja hora, som independents d’Europa. Si a mi em diuen que hi ha signat un acord entre Catalunya i Europa que automàticament al moment de deixar Espanya entrem a Europa, em puc plantejar d’acceptar-ho. Però si haig d’estar fora d’Europa, encara que siguin deu minuts, no ho voldré. Hi estaré en contra.

Summary: Lluís Bassat: ‘Vaig refusar de ser el cònsol d’Israel a Barcelona’


Jaume Soler (1950) és un dels homes que van signar els estatuts de la fundació de la CUP l’any 1986. ‘Nosaltres, a Arbúcies, i el nucli de Sant Pere de Ribes i alguns altres, som la proto-CUP’, ens deia rialler en una entrevista recent. Ara és militant de Poble Lliure. Fou batlle d’Arbúcies del 1979 al 2003. I des d’aquest poble va impulsar el primer referèndum que s’ha fet a l’estat espanyol, fa més de vint anys, sobre un afer local. També és fundador de l’Assemblea Nacional Catalana, on actualment és molt actiu. VilaWeb l’ha entrevistat a Barcelona. Es mostra molt crític amb l’organització que va ajudar a fundar fa trenta anys. —Què hi passarà a la CUP, vós que la vau fundar? —Què vull que passi, vols dir?  Que la CUP mogui fitxa i faci una cosa que és incomprensible que no s’hagi fet en una estructura que es diu revolucionària i de base transformadora i, si vols tu, de pensament marxista: tenir full de ruta. El fet més greu és que ni abans, ni encara ara, no té full de ruta. —A Esparreguera es va aprovar el RUI. —Això no és un full de ruta. És un dels passos. Full de ruta per a un moment de transició, no en té. —S‘havia de renovar el secretariat? —Evidentment. Perquè les crispacions, la divisió, fa que molta gent hagi de fer un pas enrere. Però sobretot s’ha de debatre i aprovar el full de ruta. Totes les decisions que la CUP prengui (sí o no a Puigdemont, RUI sí, Rui no), si no hi ha full de ruta es prenen en fals. Quan alguns parlen de maquiavel·lisme i manipulació es pot interpretar de moltes maneres. Una és que la manca d’un full de ruta propicia jugades de cintura, o bicicletes de futbolista. Però aquí cal fer el gol. No malabarismes en un còrner. S’han acabat les bicicletes i les fintes. S’ha d’aprovar un full de ruta clar i taxatiu, majoritari. I debatent sí o no a la independència. —Sí o no a la independència? També és fort que la CUP s‘hagi de preguntar això. —És gravíssim. Gravíssim. Jo ja vaig dir que no em convoquessin mai més a un debat perquè fa tres anys va sortir aquest tema. L’anàlisi que alguns feien era: tot això del procés és una estafa. És el que va dir el company Monge: el procés és l’estafa més gran que s’ha produït en aquest país. Amb aquest paràmetre és lògic que no s’entretinguin a ser còmplices de l’estafa i del full de ruta. Milions de persones al carrer és una estafa? Home. És una manera molt especial d'analitzar els moviments de masses des d'un punt de vista marxista-leninista. És una aberració absoluta. Alguns són presoners d'aquesta anàlisi i han comès aquests errors —Per vós no és cap estafa, veig. — Milions de persones al carrer és una estafa? Home. És una manera molt especial d’analitzar els moviments de masses des d’un punt de vista marxista-leninista. És una aberració absoluta. Alguns són presoners d’aquesta anàlisi i han comès aquests errors. Per tant: full de ruta. Canvi de persones? Evidentment. Però sobretot un debat sobre el full de ruta. I sense improvisacions. No pot ser que es decideixi dos dies abans, amb les intoxicacions que hi ha de gent que no es reconeix independentista, com totes les estructures aquestes trotskistes, que no són ni militants de la CUP, ni tenen obligació de ser-ho. I que són els que acaben decantant la balança. —L‘heu entès, el moviment dels sis dimissionaris del secretariat nacional? —L’entenc. No diré que el defensi, perquè no l’he protagonitzat, però crec que amagar el cap sota l’ala sobre els problemes interns de la CUP no feia bé ni a la CUP ni al procés. La CUP té tres mesos per a fer un referèndum intern sobre el sí o no a la independència. I tota la resta, com diria Pla, són collonades. —Us diran que la moció de confiança és sobre Puigdemont, no sobre la independència. —Que m’ho diguin. I que m’ho demostrin. En aquesta conjuntura, un no a Puigdemont és sobre la independència i haver de fer eleccions, que és la solució que no vol ningú. Tots els partits hi perdrien. I el conjunt del país i el procés entraria en una crisi de molts anys. Que no amaguin l’ou! —El debat entre bons i dolents, patriotes, anticapitalistes, que si Poble Lliure, Endavant, etc., com el veieu? —És una manera d’entendre la realitat. Molt simplificada, això sí. Això s’ho diu cadascú. Per exemple, vaig llegir les declaracions d’en Busqueta, sector Endavant, un dels ideòlegs en l’àmbit econòmic, que deia: a les comarques són més patriotes i al cinturó industrial són més revolucionaris. Això és una aberració i una simplificació que no s’aguanta. Des de dins s'ha cremat i s'ha deixat un erm. Un territori cremat —Com s‘acabarà tot plegat? —No ho sé. No vull, ni abono, l’escissió de la CUP. És necessari un moviment de l’esquerra independentista organitzat i sòlid. Per ajudar el procés, però sobretot perquè l’esquerra independentista sigui a les eleccions de la República Catalana, i no sigui un territori cremat. Comença a ser un perill gravíssim. Gravíssim. No es podrà dir que ha estat la voluntat de la militància, això. Això tindrà noms i cognoms, si passa. Des de dins s’ha cremat i s’ha deixat un erm. Un territori cremat. Seria una situació incomprensible en tots els sentits. —Es dividirà? —Espero que la CUP no es divideixi. Només es pot dividir si no hi ha debat, ni full de ruta. Llavors pot haver-hi divisió. Però amb debat i full de ruta, no. Les persones i els portaveus tenen una importància relativa. Potser pel bé del país, i de l’esquerra independentista, hi hauria d’haver gent que fes un pas enrere per permetre que el debat fos possible. Clar i transparent. I que se salvi l’espai de l’esquerra independentista, que ara perilla. La CUP és un instrument transitori temporal. Unes sigles. Si ha de desaparèixer, ha de desaparèixer. La cosa incomprensible és que sigui un suïcidi. El que no pot ser és la manca d’estratègia revolucionària. Si ara la CUP, en aquests tres mesos abans de la moció de confiança, no troba full de ruta i no pren posició… I ja no parlo de la investidura. Jo vull que sigui a favor, i hi tinc confiança, perquè de la Boya a l’Anna Gabriel han dit que li tenen confiança. Però Puigdemont exigirà un full de ruta. Per tant, la condició sine qua non és full de ruta. Ara, evidentment és possible que s’acabi tristament amb una escissió. Però això perjudicaria el procés, el país, i l’espai. —L’enquesta de La Vanguardia dóna tres diputats a la CUP. Us la creieu? —És l’escenari, que ens porta a una davallada important. No perquè ho digui La Vanguardia. I l’enquesta és per a unes eleccions immediates. Eleccions que no hi seran. Hi haurà les eleccions de la república catalana. Perquè ara amb la proposta del RUI desapareixen les eleccions que es va inventar Junts pel Sí. Que eren autonòmiques, però no ho eren. Hi ha possibilitats, i hem de fer-ho possible, perquè l’enquesta següent sigui diferent. Però perquè sigui diferent ha de passar una cosa: la CUP ha de demostrar a la gent que li pot retornar la confiança. Amb un programa claríssim per la independència i amb uns quants canvis de persones. La CUP ha de demostrar a la gent que li pot retornar la confiança. Amb un programa claríssim per la independència i amb uns quants canvis de persones —Tesi: la CUP s’ha fet pressió a ella mateixa sense parar. Autogols i pressió des de dins. —L’única explicació és la manca de full de ruta. Això permet improvisacions, repetir errors. Que qui assisteixi a més reunions, guanya votacions. En guanya, però no per debat dialèctic. Si són assemblearis, que ho siguin de veritat. A Guatemala jo he vist comunitats que per decidir un canvi de cultius han estat dos anys debatent. Aquí no tenim dos anys. Cert. Però aquí es diu que guanyo per un vot i és fruit de l’assemblearisme. No, no. Això és fruit d’una interpretació del poder que precisament no és assemblearisme. En dues votacions oficials s’ha demostrat que el territori ha acabat empatant, i és la Crida Constituent, que són els grups aliats, els no militants de la CUP, que acaben decantant la balança. Vaig anar a l’assemblea de Sabadell. I allò ho va ser tot menys una assemblea. Vam sentir discursos escollits aleatòriament. Que sigui aleatori em va semblar molt bé. Però les intervencions eren discursos de míting. I després es va fer una votació. On és l’assemblea? On són els grups de treball? On són les propostes? Si ha de durar dos dies, que duri dos dies! Fer catorze mítings, uns a favor i uns altres en contra, no és una assemblea. Aquí estava tot decidit. A petita escala, a la CUP d’Arbúcies hem treballat de manera assembleària durant anys. I l’elecció de les llistes es feien en votació secreta, i hi votava la militància. —El nou reglament introdueix el vot telemàtic. De què serveix? —Fins ara a les assemblees, no hi podia assistir tothom, per horaris, per exemple. Per tant, en funció dels assistents, volguts o no, es decidia. Ara podrà votar tothom des de casa. Un pas endavant. Una anècdota que no puc certificar, però que me la crec: una assemblea local del Baix va convocar el Mas sí – Mas no a les dotze de la nit. Qui hi va anar, aquell dia? Aquest vot és assembleari? El vot telemàtic, doncs, és un pas positiu. I el fet que el secretariat nacional necessiti el 65% del vot, els dos terços, també. —El vostre rival va aprofitar el moment per riure-se’n, del mètode assembleari. —Evidentment. Per això jo parlo de terra cremada. Terra cremada organitzativament i ideològicament. Em preocupa. —La CUP ha estat accelerador del procés? —No. No ha complert el seu compromís. Al contrari. Però jo encara confio que estiguin a l’altura de la responsabilitat històrica. I que analitzin que si baden poden deixar un ermot per a l’esquerra independentista, que duraria molts anys. Perquè les campanyes mediàtiques de la dreta catalana serien duríssimes. Si això la CUP no ho resolt bé, en clau de país, l’esquerra independentista pot tornar als anys vuitanta. Quatre paios amb una estelada. Una llàstima. Perquè, què ha aportat l’esquerra independentista? La pregunta pertinent. Aquí és més important encertar la pregunta. Quina era la pregunta de Convergència? Som una nació? I tothom deia sí. ERC va preguntar: volem un estat? Sí, sense especificar si era associat. I l’esquerra independentista va fer la pregunta: pot sobreviure Catalunya dins d’Espanya? Aquesta és la nostra aportació. Ara ho cremem, tot això? La flama que ha permès l’incendi és aquesta. Que la pretesa representació, o les sigles més significatives, cremi el territori, seria preocupant. Si això la CUP no ho resolt bé, en clau de país, l'esquerra independentista pot tornar als anys vuitanta. Quatre paios amb una estelada —Parleu amb gent de la CUP que no pensa com vós? Baixeu aquí a Barcelona? O tothom va al seu aire? —No hi tinc una vida orgànica gaire intensa, amb la CUP, no. Jo tinc molts focus: des de l’ANC a qüestions de cooperació internacional. Ara marxaré un mes a l’Amèrica Central. A l’Ajuntament d’Arbúcies fa trenta anys que tenim agermanament amb el Frente Sandinista. Ara, dins la CUP tinc relació històrica i personal amb alguns dels diputats, per exemple, de fa més de trenta anys, amb Gabriela Serra, o Nana Garriga. No sempre coincidim, però parlem civilitzadament. Fa pocs dies a la manifestació de l’Ebre vam parlar amb el Nana, per exemple. —Entre els diputats hauria guanyat el sí al pressupost? —Pel que jo sé, sí. Semblava que la majoria anava en aquesta línia. —Canviem de tema. Abans de començar l’entrevista he vist que sou partidari del RUI. —Sí. Per mi és el símbol d’un cop de puny a la taula per recuperar la iniciativa i el protagonisme de l’ANC. Ahir va haver-hi una xerrada informativa interna per a la militància de la regió 2 de Girona, de l’ANC. I realment pot ser el desllorigador, com diu Clara Ponsatí. El RUI és pensament màgic? No, el pensament màgic és pensar que 72 parlamentaris que no han estat capaços de posar-se d'acord per un pressupost, i amb prou feines per un president, seran capaços i valents per fer una DUI. —I la gent com ho va veure? —La gent va sortir-ne amb molta il·lusió. Els ponents, juristes, assenyalaven els inconvenients de la DUI, les eleccions, etc. I els ponents ens explicaven per què escollien el RUI. Hi ha gent, i ara li tornaré la pilota a l’Hèctor Bofill, que parla de pensament màgic. El RUI és pensament màgic? No, el pensament màgic és pensar que 72 parlamentaris que no han estat capaços de posar-se d’acord per un pressupost, i amb prou feines per un president, seran capaços i valents per a fer una DUI. La realitat és la que és. Les cames els fan figa. No tenen coherència col·lectiva per a fer això. No em defensis una DUI quan no la faran. En canvi, amb el RUI no els lleves cap responsabilitat, als parlamentaris. Cap. Hauran de fer la llei del referèndum, sense la qual no hi ha RUI. Que assumeixin la responsabilitat i la facin. I, un cop guanyat el referèndum, el mateix vespre, el president fa la declaració d’independència. El president, la fa. El poble vota i el president declara. —El debat va agafant un to molt tècnic. —Hi ha gent que queda atrapada en els formalismes. Quina ruptura més gran pot haver-hi que el parlament faci les tres lleis, que les impugnaran totes tres, les mantinguin vives, i després facin la llei del referèndum. Si això no és una DUI… Ahir en acabar el debat els vaig dir: expulsem-nos el relat de contertulià de ràdio. Que és el gran error. Saben de tot, contesten de tot, i no arriben mai a cap conclusió. Fem-ho com a militants polítics. És el que som. —La participació necessària la van explicar, els juristes? —Sí. Els ponents juristes van dir que és el parlament que ha de decidir on es posa el mínim. Deien que si el parlament exigeix només un 30% de participació, doncs tots els del no aniran a votar. I si poses un 70%, doncs potser els del no no aniran a votar. Van explicar una hipòtesi teòrica: es podria agafar la mitjana de les eleccions que hi ha hagut aquests darrers trenta anys. I que aquest sigui el mínim. Però la regla de joc l’ha d’establir el parlament. El jurista deia que internacionalment es podrà criticar, però ningú no podrà rebatre que un parlament constituït decideixi quin és el mínim de participació. Seria absurd posar-lo al 70%, la veritat. —Es va parlar del cens? —Tots els partits tenen el cens. La llei prohibeix d’utilitzar-lo. Però en aquest minut del partit, ja em diràs si no l’hem d’utilitzar. L’altre és fer preinscripció. Com es va fer a Escòcia, o es fa als Estats Units. Intueixo que països de l'Amèrica Central ens ajudaran en el moment que més ens vagi bé a nosaltres, i que menys els perjudiqui a ells. —Quan aneu pel món, quina reacció teniu? Els governs aquests que visiteu, ens podrien ajudar? —Sí. Ens ajudaran quan hàgim fet el pas nosaltres. A l’Ajuntament d’Arbúcies, tenim contactes amb el govern sandinista des de fa molts anys. Jo tinc relació personal amb en Daniel . L’any 1994 va venir a Arbúcies i l’hem mantinguda. Intueixo que ells ens ajudaran en el moment que més ens vagi bé a nosaltres, i que menys els perjudiqui a ells. A l’Amèrica Central només has de pronunciar una cosa entre les bases del Farabundo Martí i Frente Sandinista: dret a l’autodeterminació. Tota la seva guerra antiimperialista es basava en això. I ha haver-hi morts per això. Que nosaltres això ho fem sense, els deixa al·lucinats.

Summary: Jaume Soler: ‘La CUP ha de ser-hi per a garantir la radicalitat i rapidesa del procés. I fa tot el contrari’


Probablement mai s’ha parlat tant d’alimentació, de nutrició i de cuina com ara, però al mateix temps tenim seriosos problemes de salut per la forma d’alimentar-nos i nodrir-nos. El mateix reconeixement de la dieta mediterrània, en 2010, com a patrimoni cultural immaterial de la humanitat per part de la UNESCO s’ha produït paradoxalment en el context de progressiu allunyament dels països de la Mediterrània de les pautes que la caracteritzen (Bernabeu-Mestre, Galiana-Sánchez i Trescastro-López, 2015). Determinades transformacions dels hàbits alimentaris i socials estan posant en perill la transmissió dels seus valors, precisament perquè són resultat de creences, tradicions i contacte amb la família i la societat on vivim, i evolucionen d’acord amb exigències econòmiques, laborals, publicitàries i de modes. També els canvis sociològics, demogràfics i en l’estil de vida de les societats mediterrànies, que es tradueixen en menys temps per a cuinar, menjar fora de casa, comprar en supermercats que ofereixen productes fora de temporada, disminució de l’activitat física en les activitats quotidianes –treball, medi escolar, activitats domèstiques– i en el temps d’oci, comporten l’abandó dels hàbits alimentaris tradicionals i l’aparició de malalties relacionades amb els nous estils de vida (García González i Varela Moreiras, 2012). Les transformacions tan radicals que s’estan produint en la nostra alimentació són una conseqüència de l’acceleració dels processos de canvi i de la globalització del mercat alimentari. Als països desenvolupats, mai s’havia tingut accés a una varietat tan gran d’aliments com en l’actualitat, però, encara així, els productes estandarditzats i barats i el menjar ràpid tenen cada vegada més acceptació i va guanyant terreny la desestructuració dels hàbits alimentaris. S’està produint, en certa manera, allò que coneixem com la contra-gastronomia, representada en la cultura alimentària del fast food tan present en les actuals fórmules de neorestauració: cuina ràpida que comporta menjar en qualsevol moment sense que siga necessari fer-ho socialment i sense seguir un ritual i uns hàbits o normes culturals preestablertes (Fischler, 2010). Ha estat l’homogeneïtzació de l’alimentació, la pèrdua dels sabers i els sabors locals, la ruptura dels cicles de la naturalesa, juntament amb una producció intensiva i enormement tecnificada, el que ha desencadenat el naixement de moviments com Slow Food, Kilòmetre Zero o Terra Mare (Gavira Álvarez i González Turmo, 2010). Aquests moviments no només reivindiquen la necessitat de posar fre a la destrucció i la contaminació creixent del planeta que comporten models de producció i consum d’aliments com els que representa el fast food, sinó també a la del mateix ésser humà com a destinatari últim de la gran quantitat de productes químics –fertilitzants i pesticides, entre altres– que s’utilitzen en la producció agrícola i ramadera intensiva, i que tantes conseqüències tenen en termes de salut. Davant d’una modernitat alimentària entesa com un allunyament de l’ésser humà del seu entorn natural, s’ha desenvolupat una ecogastronomia basada en l’alternativa que representa una alimentació ecològica capaç d’oferir productes de major qualitat nutricional, innocus per a la salut humana, ja que no presenten contaminants químics, i respectuosos amb el medi ambient. A més, per aconseguir sostenibilitat, la metodologia agroecològica no solament es basa en l’ecologia, sinó que percep la producció d’aliments com un procés que involucra els productors i consumidors interactuant de manera dinàmica. La recuperació de la cultura gastronòmica mediterrània tradicional Joan Pellicer Bataller (1947-2007), des de la condició d’intel·lectual compromès i en línia amb el que defensen tots aquests moviments, va denunciar aquesta deriva i al llarg de la seua obra va reivindicar el referent saludable i ecosostenible que representa el model mediterrani de producció i consum d’aliments. Allò que tothom coneix com a dieta mediterrània, però que ell va saber interpretar a partir de les claus de la cultura alimentària mediterrània. L’antiga paraula grega diaita, de la qual deriva dieta, significa “estil de vida equilibrat”, i així era com concebia Joan Pellicer la dieta mediterrània, com una manera d’entendre la vida i d’alimentar-se que es basa en els productes de l’agricultura local, en receptes i formes de cuinar pròpies de cada lloc, transmeses de generació en generació, però també en menjars compartits, celebracions i tradicions. L’atenció que va dedicar a l’ús culinari de les plantes és un bon exemple de la seua capacitat per a situar les dades recollides en el context cultural dels territoris estudiats i atorgar-li la condició de coneixement aplicat. Com assenyalava en una ponència presentada al II Congrés d’Agricultura Ecològica del País Valencià (Pellicer Bataller, 1999a), l’etnobotànica podia representar un paper clau en la consecució d’una alimentació correcta, de qualitat i de salut i ecològica: «aquella adquirida per un cultiu i un tractament respectuós amb la planta i amb la terra, és a dir, amb l’ecosistema que hi és a la base com a matriu». Llig l’article sencer a la web de Mètode. Josep Bernabeu-Mestre. Què és Mètode?

Summary: La cuina rural silvestre


Des de divendres passat, totes les mirades són posades en el dia 1 d’octubre. Per arribar a aquell dia amb la feina feta per a poder votar de manera efectiva i concloent, hi ha un seguit de passos que cal fer aquests tres mesos vinents. Quant al referèndum d’independència, s’ha parlat de moltes qüestions particulars. De les urnes, del vot exterior, del cens, de la base legal, etc. En aquest informe volem oferir una mirada completa a les tasques i aspectes que cal tenir en compte per a fer el referèndum que han anunciat el president Carles Puigdemont i el vice-president Oriol Junqueras. Abans de tractar-les d’una en una, vegem quin és el calendari orientatiu que estableix la fixació de la data de l’1 d’octubre. Calendari del referèndum 9 de juny: anunci de data i pregunta; 30 d’agost: aprovació de la llei de referèndum i/o de transitorietat; 4 de setembre: signatura del decret de convocatòria del referèndum; 11 de setembre: diada nacional; 14 de setembre (vespre): actes de començament de la campanya; 15 de setembre: primer dia de campanya; 29 de setembre: tancament de la campanya; 30 de setembre: jornada de reflexió; 1 d’octubre: votació. Aquest calendari orientatiu anirà farcit de dates més concretes quan s’aprovi el reglament que regularà la convocatòria del referèndum. Aleshores, hi haurà dates de publicació del cens, d’al·legacions dels ciutadans, de constitució de la sindicatura electoral (o junta), de publicació del cens electoral… De moment, repassem tots els aspectes i elements que s’han de preparar, habilitar, comprar o anunciar per a poder votar l’1 d’octubre en un referèndum sobre la independència. Llei L’element imprescindible per a poder convocar i organitzar un referèndum és que hi hagi una base legal que ho permeti. El parlament va aprovar el 2010 una llei de consultes populars per via de referèndum que va ser suspesa pel Tribunal Constitucional. Més endavant, el setembre del 2014, va aprovar la llei de consultes populars no referendàries i més formes de participació ciutadana, que també va ser parcialment suspesa pel TC. Per tant, la convocatòria del referèndum exigeix ara l’aprovació d’una nova llei que habiliti el govern per a organitzar-lo. Tan sols queda per decidir si aquesta llei del referèndum s’aprovarà conjuntament amb la llei de desconnexió o si anirà sola. La llei del referèndum definirà el marc legal, el procediment, els òrgans i els terminis que caldrà complir per a poder arribar al dia de la votació. Decret de convocatòria Amb la llei aprovada, el govern haurà d’exercir les funcions que li seran atribuïdes legalment pel parlament i activarà formalment els mecanismes del referèndum amb un decret. Un dels criteris que s’ha acordat per a la signatura d’aquest decret és que es farà de manera col·lectiva, és a dir, signarà tot el govern. L’objectiu de la signatura col·lectiva és evitar que l’actuació repressiva de l’estat espanyol pugui focalitzar-se contra el president. Cens Qualsevol procés electoral o de referèndum exigeix que es defineixi el cos electoral cridat a participar. Aquest és un dels aspectes més delicats del referèndum, perquè l’estat espanyol, que té el cens electoral habitual, no està disposat a col·laborar-hi. Per tant, el govern haurà de trobar alternatives a la cessió del cens per part de l’estat. S’han estudiat algunes opcions. Per exemple, un cens fet sobre la marxa de les votacions segons el qual caldria registrar-se abans de votar. O l’opció de basar-se en el padró municipal. O en les dades que posseeix l’Institut d’Estadística de Catalunya (Idescat). Puigdemont i Junqueras han dit fa poc que hi hauria un cens i que coincidiria amb el cens electoral habitual. Sindicatura electoral Tot procés electoral o consultiu ha de tenir un arbitratge allunyat de les parts interessades. A l’estat espanyol, aquesta funció la fan les juntes electorals –la central o les de zona segons cada elecció. En el cas de Catalunya, que no té una llei electoral pròpia, caldrà que la llei de referèndum estableixi la creació d’una sindicatura electoral que vetlli pel bon funcionament i per la resolució dels conflictes que puguin sorgir durant el procés previ i posterior del referèndum. L’haurà de conformar un nombre determinat d’especialistes, acadèmics i experts en política, sistemes democràtics, dret i funció pública. Campanya institucional El govern haurà d’impulsar una campanya de difusió de la convocatòria del referèndum per assegurar el dret d’informació dels ciutadans cridats a participar-hi. Ha de ser una campanya neutral sobre el referèndum, que expliqui què es decideix, quan i com s’hi pot participar. Aquesta mena de campanyes és de publicació o d’emissió obligatòria i gratuïta pels mitjans de comunicació amb difusió al territori afectat. És possible, com ja va passar el 9-N, que alguns mitjans d’obediència espanyolista es neguin a emetre o a reservar aquests espais de campanya institucional. La sindicatura electoral haurà d’obrir expedients a qui no compleixi la llei en aquest sentit i cursar la denúncia pertinent. Campanya pel sí i pel no L’altra campanya que ha de facilitar el govern és la dels defensors del sí i dels defensors del no com a possibles respostes del referèndum d’independència. En aquest sentit, com ja es va fer a Escòcia, caldrà crear la plataforma del sí i la plataforma del no, que seran responsables d’administrar el finançament públic destinat pel govern a la campanya. En el cas del sí, és de preveure que la plataforma aplegui les entitats sobiranistes i els partits. Caldrà veure qui es fa càrrec de la plataforma del no si la consigna dels partits és de boicot. Sigui com sigui, hi haurà una dotació econòmica a disposició dels que vulguin fer campanya per cridar a votar no a la independència. Serà la sindicatura electoral que haurà de controlar i auditar que els diners han estat destinats als objectius reals de la campanya. Quòrum i majories No hi ha cap normativa ni cap criteri internacional establert en relació amb el quòrum i amb les majories necessàries per a donar per vàlid el referèndum o un resultat concret. No és previst que la llei ni el decret de convocatòria estableixin aquest quòrum ni aquestes majories. Amb tot, el resultat guanyador serà aquell que superi d’un vot la meitat dels vots emesos (50% + 1). El quòrum de participació és el que determinarà la força vinculant del referèndum, però serà una qüestió més política que no pas tècnica. Algunes veus han demanat que es deixés clar d’entrada quina participació es consideraria bona, mentre que algunes altres han alertat que això pot afavorir la campanya del boicot dels contraris a la independència. Observadors internacionals Tant la campanya com la jornada de votació han de comptar amb un equip d’observadors internacionals que garanteixi que el procediment ha estat net, que tothom ha tingut opció de votar en igualtat de condicions i que l’administració i els voluntaris implicats en l’organització del referèndum han garantit la neutralitat del procediment. Els observadors internacionals, amb neutralitat i transversalitat, han de validar que la votació i el recompte s’han fet amb pulcritud democràtica. Vot exterior Aquesta és una altra de les qüestions delicades del referèndum. El govern diu que maldarà per facilitar que els catalans que viuen a l’estranger puguin votar. El govern espanyol ha entrebancat aquests últims anys el vot dels catalans residents a l’estranger en cada convocatòria electoral. El cens de residents a l’estranger –o cens electoral de residents absents (CERA)– és propietat del govern espanyol i sense acord pel referèndum és complicat que el govern de la Generalitat el pugui obtenir. Hi ha alternatives com ara la utilització del registre de catalans residents a l’exterior. Caldrà veure si aquest registre garanteix la participació de tothom qui vulgui votar l’1 d’octubre o si cal trobar una solució alternativa. La manera més pràctica que té el govern de facilitar el dret de vot dels residents a l’estranger és mitjançant el vot electrònic. El conseller Romeva ha dit recentment que treballa per assegurar que el vot des de l’estranger sigui possible. Vot per correu Com passa en les eleccions ordinàries, el govern ha de facilitar també el vot per correu en el referèndum. Aquest vot és pensat per a persones que han de viatjar o que tenen la mobilitat impossible i que no volen perdre l’oportunitat de participar en la convocatòria. El vot per correu hauria de ser regulat per la llei o pel reglament que la desplegui. Punts de votació Els col·legis electorals són tota una altra incògnita. En les eleccions als ajuntaments, al parlament i a les corts espanyoles, es fan servir majoritàriament locals de propietat municipal. Pel referèndum, el govern demanarà la col·laboració dels ajuntaments per a obrir els punts de votació habituals. Als municipis on no hi hagi col·laboració del govern local, caldrà habilitar espais alternatius com es va fer en el procés participatiu del 9-N. En aquella ocasió, el govern es va valer dels instituts de secundària, que són titularitat de la Generalitat. En aquesta ocasió, és previsible que calgui combinar aquests espais de votació. El govern haurà de publicar la llista de punts de votació poc després de convocar formalment el referèndum. Meses i voluntaris Per al procés de votació i recollida de resultats, caldrà que el govern convoqui ciutadans per a formar les meses dels col·legis i les posicions que s’ocuparan de la logística de votació i la recollida de resultats. Aquestes persones poden ser una combinació de funcionaris i de voluntaris. Una opció que preveu el govern és que s’activi una bossa de funcionaris voluntaris per evitar algun possible boicot. Amb tot, la llei electoral espanyola –que ja no serà la que servirà per al referèndum, però que pot servir de referència– diu que les tasques relacionades amb els comicis poden ser portades a terme per funcionaris o per ciutadans amb la preparació i la formació bàsiques per a poder-se’n ocupar. Centre de recollida d’informació Un altre element que caldrà haver activat el dia de la votació és el centre de recollida d’informació. Tal com es va fer al 9-N, aquest centre pot ser instal·lat al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI). És el lloc on Artur Mas i David Fernàndez es van fer aquella famosa abraçada per celebrar l’èxit del 9-N. Allà hi ha d’haver els equipaments informàtics necessaris i unes desenes de voluntaris per a centralitzar les dades que vagin arribant dels col·legis electorals de tot Catalunya. Equip de suport legal Tenint en compte que el procés del referèndum es farà amb l’hostilitat anunciada de l’estat espanyol, el govern pot crear un equip de suport legal format per advocats i especialistes en dret per assessorar qualsevol persona, voluntari o funcionari, que tingui dubtes o necessiti suport legal en un moment determinat. Entitats com Drets, que ja s’han destacat per la defensa dels drets dels catalans contra els atacs catalanòfobs, poden ser un dels puntals d’aquest equip de suport legal. Dispositiu de seguretat El govern, amb els Mossos d’Esquadra i el Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya (Cesicat), s’ha d’ocupar d’assegurar la seguretat física i cibernètica del referèndum. El 9-N hi hagué atacs d’alta volada als servidors de la Generalitat i és previsible que l’intent de torpedinar el referèndum amb un atac cibernètic es repeteixi. La seguretat és fonamental en qualsevol procés electoral, però en un referèndum amenaçat per l’estat espanyol encara més. Urnes i paperetes Hi ha qüestions logístiques i materials per a poder fer la votació que són evidents i que darrerament han originat les amenaces de l’estat. És el cas de les urnes i les paperetes. El govern ja ha fet els processos administratius per a homologar les empreses capaces de fabricar urnes i paperetes de votació. En el moment de la convocatòria del referèndum, el govern haurà de fer l’encàrrec públic per a la fabricació i transport d’aquests materials als punts de votació. Programes informàtics, ordinadors i aplicacions El procés de votació i recompte de vots necessita suport informàtic. També cal una preparació informàtica per a gestionar la web informativa del referèndum i les aplicacions que han de facilitar la comprovació dels punts de votació. La Generalitat haurà de contractar els serveis informàtics d’algunes empreses que puguin servir el material i el programari necessari per a fer el procediment relacionat amb el referèndum. I això requereix tasques de programació, instal·lació, transport, formació i destrucció de dades. Centre internacional de premsa Finalment, el govern haurà de disposar d’un espai habilitat per a atendre els mitjans nacionals i estrangers que s’hagin acreditat per a seguir el referèndum. El Palau de la Generalitat no té cap espai prou gran per a encabir els centenars de periodistes que és previst que segueixin la jornada de votació i la comunicació del resultat. Per tant, caldrà preparar algun espai amb tota la infrastructura necessària per a la feina dels periodistes catalans i de tot el món. Entremig de totes aquestes qüestions, n’hi haurà de més petites i de més grans. Hem comentat les més importants. Amb tot, com que l’estat espanyol actuarà amb hostilitat, és possible que els camins i les fórmules s’hagin d’anar adaptant a la situació de cada moment i que sigui impossible de tenir-ho completament tot previst abans de començar a caminar.

Summary: Què cal per a fer un referèndum: manual d’instruccions


El govern del Brasil ha anunciat que augmentarà la vigilància dels comptes de les ONG per ‘optimitzar’ l’enviament de fons públics a aquestes entitats, la qual cosa ha generat diversos dubtes en el si d’unes organitzacions que temen una vigilància excessiva per part de l’Executiu de Jair Bolsonaro. El secretari del govern del Brasil, Carlos dos Santos Cruz, ha al·legat en unes declaracions al portal G1 que les autoritats no pretenen interferir en les ONG ni restringir-ne l’activitat, però creu que cal més transparència i garantir uns resultats. Ara per ara, l’Executiu de Bolsonaro no elaborarà cap registre ni avaluarà l’activitat de les diferents organitzacions, encara que sí que en una segona fase es planteja avaluar l’eficàcia de les accions prestades per les ONG. El ministre no ha aclarit si s’adoptaran mesures contra les entitats que no compleixin certs criteris. Bolsonaro ja va qüestionar durant la campanya el paper de les organitzacions defensores dels Drets Humans al Brasil i la darrera mesura, les conseqüències de la qual encara estan per concretar, ha generat diferents dubtes en un col·lectiu que tem més vigilància per part del nou president. El director de Human Rights Watch (HRW) per a les Amèriques, José Miguel Vivanco, ha afirmat que el nou decret serà positiu si serveix per ‘facilitar una relació constructiva entre els grups de la societat civil i el govern’, però ha expressat el seu temor per la falta de claredat pel que fa a l’abast de l’anunciada vigilància.

Summary: El Brasil fiscalitzarà les ONG per ‘optimitzar’ l’ús de fons públics


El 22 de febrer hi haurà eleccions a la Universitat de València. Tres candidatures es disputen l’accés al rectorat: Mavi Mestre, catedràtica de psicologia bàsica i que fins ara ha estat vice-rectora d’Ordenació Acadèmica, Professorat i Sostenibilitat; María Antonia García Bernau, catedràtica d’economia financera i comptabilitat; i Vicent Martínez, catedràtic d’astronomia. —Podríeu resumir en una definició general i en tres propostes concretes la vostra candidatura? —Mavi Mestre: Som una candidatura per una universitat pública, democràtica i oberta a la societat. Pensem que totes les accions que fem són de cara a la societat, i la societat ha de formar part de la universitat. I en eixe sentir hi entra tot: la docència, la investigació, la cultura. La ciutat de València va crear la universitat i la universitat ara dinamitza també la ciutat. I no sols la ciutat: també l’àrea metropolitana. I més enllà. Tres propostes? Doncs jo diria, com a tret transversal, la manera de gestionar: un estil de govern fonamentat en el diàleg, la participació i el consens. Una altra, els valors: considerem que han de ser en la base de tot: d’igualtat, diversitat, sostenibilitat. Han d’impregnar tota la formació, la recerca i els serveis que prestem a la societat. La tercera? Una docència capdavantera i una cultura que defense el nostre patrimoni i la nostra llengua. —M. Antonia García: La nostra candidatura treballa per un model d’universitat en què la política universitària siga la bandera. I per això som una candidatura acadèmica, de persones que tenim experiència en la gestió però que no en som professionals. Mesures estrella? La primera, el relleu generacional, amb propostes concretes tant per a PAS  com per a PDI ; i la creació de la casa de l’estudiant com a espai de convivència. Vicent Martínez: 'Hem de canviar el rumb de la nau'. —Vicent Martínez: La definició general de la candidatura n’és l’eslògan: el canvi segur. Necessitem canviar el rumb de la nau. Ja ho volíem fer fa quatre anys i estiguérem a punt. Ara ho aconseguirem. L’altre aspecte important és ‘la universitat que t’escolta’. Volem ser una universitat pròxima i que escolte els estudiants, el professorat, el personal d’administració i serveis; i que responga. Quins són els nostres objectius? Canviar el paper que té la universitat en la societat, donant la possibilitat que els nostres estudiants i professors estiguen orgullosos de la seua institució. I això implica que no tractem el professorat amb polítiques neoliberals, sinó tal com aquesta universitat ha estat sempre: una universitat progressista, valenciana i compromesa amb les persones. L’altra qüestió: que posem l’èmfasi en allò que és característic nostre, una docència de qualitat, que cal millorar, en valencià, en castellà i en anglès, també en altres idiomes. I, sobretot: hem de fer que la nostra presència internacional siga més potent. Tant en la captació de talent de fora com d’estudiants. I saber-los integrar. —Es diu que les universitats es ressenten d’un cert tancament en elles mateixes. Com penseu que es podria corregir aquesta situació o aquesta percepció? —Mavi Mestre: Crec que no hi ha tancament en nosaltres mateixos. Si més no, a la Universitat de València. De fet, es donen oportunitats a les persones que s’han format en la nostra universitat i que l’han triada per a fer carrera acadèmica, a les més ben preparades. I això ens millora. —M. Antonia García: Crec que hi ha una concepció un poc exagerada respecte de l’endogàmia universitària: els professors són formats a les nostres universitats, passen les seues acreditacions, els seus concursos i més. Però, en qualsevol cas, jo vull obrir la universitat, vull atraure talent i vull que les coses canvien: vull els millors professors, formar els millors alumnes i que estudiants d’altres països es peguen per venir ací. —Vicent Martínez: De vegades la universitat no vol arreplegar la torxa que la societat li porta. En aquest moment, crec que la societat en molts aspectes és més progressista que la universitat. De fet, ja ho deia Ramón y Cajal: un cirurgià, per molt bo que siga, no es pot operar a ell mateix. Per tant, la universitat necessita que la societat li done pautes, que ens explique què hem de fer, possiblement mitjançant el Consell Social, però també altres tipus d’organismes. I, sobretot, cal tenir clars els objectius: més enllà de les paraules boniques (‘excel·lència’, ‘qualitat’…), tot això s’ha de transformar en dades. Per ser competent en el marc del sistema universitari europeu, s’ha de canviar molt: s’han de rebre molts estudiants de fora, i integrar-los. S’ha d’atraure talent. S’ha de fer una recerca competitiva. I això implica canviar un poc els nostres comportaments. En alguna mesura sí que s’ha estat endogàmic. Maria Antonia García: 'Mesures estrella? La primera, el relleu generacional'. —Quina solució proposeu per a la situació del personal associat? —Mavi Mestre: Aquest tema afecta totes les universitats públiques. No sols del País Valencià: totes. És un problema derivat de la taxa de reposició que ens va imposar el govern de l’estat l’any 2012, que ha impedit que puguem traure a concurs unes altres menes de places. L’única figura de contractes laborals temporals que hi ha en la LOU és la del professorat associat, un professorat a temps parcial. Les solucions, per tant, han de venir des del marc legislatiu. I en eixe sentit negociem un conveni col·lectiu amb la Conselleria d’Educació, que permetrà d’incrementar les retribucions del professorat associat i, fins i tot, regular una altra figura, ja redactada, la del professor per a substitucions (que ja la tenen en algunes comunitats autònomes), que permetrà de contractar professorat a temps complet per a cobrir baixes, vacants. Per tant, entenc perfectament la seua situació, perquè l’he viscuda, però hem de continuar treballant per eixe conveni col·lectiu, que està molt avançat i que ens donarà el marc legal per a canviar la situació. A més a més, com a Universitat de València tenim un pla d’estabilització del professorat associat: nosaltres, de fet, proposem de flexibilitzar i millorar eixe programa d’estabilització. —M. Antonia García: No s’hauria d’haver arribat a aquesta situació. Ara, vist el moment en què ens trobem, s’han de distingir dins d’aquest col·lectiu els diferents subcol·lectius: hi ha persones que corresponen al perfil de professor associat, que és un professional de prestigi reconegut, però també hi ha persones que treballen en laboratoris o persones que volen fer una carrera acadèmica. Per tant, la nostra mesura serà molt clara: distingir entre els diversos col·lectius i anar a parlar amb la Generalitat per a proposar noves figures contractuals que puguem aplicar a part d’aquest col·lectiu. —Vicent Martínez: És una situació complicada, perquè és una bola de neu que ha anat creixent. No tenim mesures màgiques. Sí que podem, per exemple, intentar igualar el salari al màxim amb el que hi ha en altres universitats, perquè ara no paguem el mateix. Però això no soluciona el problema. S’han d’identificar els professors associats que realment ho són vocacionalment i que són contractats per a fer tasques com a especialistes de prestigi, i distingir-los dels qui fan una tasca de docència estructural. I en aquest segon cas, fer un pla de viabilitat i estabilització d’acord amb la seua acreditació i la seua vàlua. Que serà progressiu. —L’infrafinançament de les institucions valencianes també afecta les universitats, òbviament. Com penseu que s’ha de concretar, des de la universitat, l’esforç comú per a millorar aquesta situació? —Mavi Mestre: Nosaltres, des de la Universitat de València, hem reivindicat més finançament per a la nostra comunitat autònoma, perquè si no rep més diners difícilment pot donar-ne més a les universitats i als altres ens públics. Però pensem que és necessari negociar amb la Generalitat un nou pla de finançament: amb el del 2010-2017, que no es va arribar a aplicar, estem en una situació pèssima. Perquè no es reconeix l’especificitat de la nostra universitat. Per exemple, pel que fa a patrimoni que tenim, amb alguns edificis històrics, les necessitats d’infrastructures, amb la diversitat dels tres campus… tot això no ha estat reconegut. Necessitem un pla de finançament que arreplegue el perfil diferenciat que tenim: no sols pel fet de ser la més gran, amb més estudiants i capdavantera en investigació, sinó per eixos altres indicadors també. Mavi Mestre: 'Necessitem un pla de finançament que arreplegue el perfil diferenciat que tenim'. —M. Antonia García: Crec que, a la Generalitat, s’hi ha d’anar amb exigències, no s’hi pot anar com si t’hi prengueres un cafè. S’hi ha d’anar amb posicions clares, amb xifres i sabent què es diu. Tinc formació en economia, evidentment, i puc assegurar que si sóc la rectora de la Universitat de València no em faltaran arguments. —Vicent Martínez: Aquesta qüestió és fonamental. Hi ha d’haver una solidaritat total amb el Govern del Botànic, és una realitat que s’ha de reivindicar: estem en una situació d’infrafinançament i la universitat també ha de fer el seu paper. Aprofitant, per exemple, els espais on arriba directament, al Ministeri d’Educació, d’Economia, per fer-los veure que això és insostenible. Això és un càstig polític. I s’ha de dir. I s’ha de corregir. Hem d’estar units amb la societat civil. —Parlem dels estudiants: com s’arriba a l’equilibri necessari entre l’estudi i la participació activa en la vida universitària? —Mavi Mestre: Som conscients, i n’hem parlat amb els estudiants, que hi ha poca implicació. És importat que tinguen més presència en els òrgans de govern. I afavorir i impulsar l’associacionisme, i donar suport als projectes que siguen d’interès per a la comunitat universitària. —M. Antonia García: Els anys d’estudi són molt més que les aules: són formació, però també fer-se major, definir-se com a persona. I per a això s’ha de participar en els òrgans, i per a participar en els òrgans s’han de tenir espais de convivència. Si no ens reunim, si no convivim, és impossible d’incrementar la participació de l’estudiant. No serveix de res dir que hi ha d’haver un suport a les associacions estudiantils, perquè la majoria d’estudiants no estan en associacions, i la participació ha d’arribar a tots. —Vicent Martínez: Cal que els estudiants se senten escoltats, que quan plantegen qüestions, a la universitat, al degà, vegen que aprofiten, que la seua opinió compta, i que reben resposta. Ara, efectivament, són molt allunyats de la institució universitària, perquè la veuen com un monstre que no respon a allò que reclamen, i que, per exemple, les seues opinions a les enquestes d’avaluació no serveixen per a millorar la docència. Han de ser incorporats a la vida universitària, també amb espais on puguen desenvolupar les seues afeccions, com fan les universitats anglosaxones amb les Student’s Union, per exemple. —Continuareu aplicant el pla d’increment de docència en valencià fins a assolir la igualtat lingüística? —Mavi Mestre: Ja l’apliquem. I ha tingut molt bons resultats: en cinc anys, hem passat d’un 28% a un 40% de docència en valencià. Considerem, i així ho portem en el programa, que l’aplicació del pla d’increment no pot ser a demanda, pendent de si hi ha o no demanda explícita de docència en valencià. És una qüestió de política, de defensar i reforçar la nostra llengua. S’ha d’aplicar perquè les dues llengües tinguen la mateixa presència. Tenim constatat que el 95% del nostre alumnat ve d’ací, i, per tant, tenen perfectament competència lingüística per a la docència en valencià. I nosaltres tenim eixa responsabilitat com a universitat. Ara hem de desenvolupar un pla de multilingüisme perquè volem arribar a les tres llengües, com a mínim: valencià, castellà i anglès. —M. Antonia García: La nostra posició és de mantenir el valencià i el castellà com a llengües oficials d’aquesta universitat i, per tant, amb el compromís per part de tothom que en determinat període de temps parlen i entenguen les dues llengües. Som una universitat on volem parlar moltes llengües i, per tant, establirem mecanismes perquè les competències lingüístiques s’incrementen de manera considerable. —Vicent Martínez: La nostra política és augmentar la docència en valencià i, sobretot, augmentar-ne també la qualitat. Perquè fa falta. I s’han de dir les coses pel seu nom: quan tenim professorat que d’alguna manera assoleix l’acreditació però que es desprèn de la voluntat de parlar mai més eixa llengua que ha après, és que no fem les coses bé. Pense que l’enfocament ha de ser diferent. Nosaltres faríem una política molt més efectiva.

Summary: Universitat de València: tres candidatures per a un sol rectorat


El conseller de Cultura de Sardenya, Giuseppe Dessena, s’ha reunit amb representants de la Plataforma per la Llengua a la seu del govern sard, a Càller. A la reunió s’ha parlat de l’aplicació de la nova llei de política lingüística de Sardenya i ha servit també per a presentar oficialment l’entitat, present a l’Alguer del 2010 ençà. La plataforma ha proposat de bescanviar professors entre Catalunya i Sardenya per tal de formar en llengua catalana els docents algueresos, molts dels quals no són competents en català. Concretament, es proposa d’intercanviar cada any cinquanta mestres i professors del Principat per cinquanta mestres i professors algueresos, que vindrien a treballar a Catalunya. D’aquesta manera, al cap de deu anys d’aplicació, la ciutat catalana de Sardenya tindria tota la plantilla necessària per a garantir l’ensenyament en català. El conseller Dessena ha dit que el govern sard estudiaria la proposta. La nova llei de política lingüística aprovada pel parlament sard equipara els drets lingüístics dels catalanoparlants de l’Alguer amb els parlants de sard, després de les esmenes proposades per la Plataforma per la Llengua.

Summary: El govern de Sardenya estudiarà la proposta de la Plataforma per la Llengua de bescanviar professors entre Catalunya i l’Alguer


La plataforma independentista Primàries Catalunya ha presentat aquest vespre totes les candidatures a la batllia de Barcelona, que batallaran per concórrer a les eleccions municipals del maig. En un acte a l’Escola Pia, plena a vessar, s’han presentat les 65 candidatures i han explicat que hi havia 23.000 persones inscrites per a elegir el candidat a la batllia. A la resta del Principat, hi ha 11.000 inscrits més. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha reivindicat el ‘nou mètode’ de les primàries perquè hi hagi ‘més vinculació entre elector i electe, participació ciutadania en programes electorals i més i millor seguiment i control durant la legislatura’. L’ANC dóna suport a les primàries arreu del Principat i s’ha implicat perquè tirin endavant com a alternativa als partits independentistes, amb l’objectiu que hi hagi llistes unitàries. L’acte pot recuperar-se ací: 🔴 En directe, acte de presentació de candidatures de Primàries Catalunya a Barcelona #FemLaRepúblicaCatalana🚩 https://t.co/ChBL3Otnm0 — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) November 23, 2018

Summary: Primàries Barcelona: 65 candidatures i 23.000 inscrits per a elegir el candidat


Guillermo Portilla és un dels observadors d’International Trial Watch, l’associació de juristes que ha seguit el judici que ahir es va acabar. Com la resta de juristes, ahir va arribar de bon matí, a les 5.30, per poder entrar a la sala, perquè Marchena els havia denegat acreditacions d’entrada. Portilla és catedràtic de dret penal a la Universitat de Jaén i una de les veus més empàtiques de l’estat espanyol. Va impulsar el manifest de cent vint professors de dret contra l’acusació de rebel·lió. VilaWeb va entrevistar-lo ahir al matí, aprofitant una de les pauses del judici, en un passadís del Tribunal Suprem espanyol. El vam trobar empàtic, crític amb Marchena i el tribunal, però també amb el PSOE. —Valoració del judici que avui s’acaba. —En tot el judici no s’ha demostrat cap dada de les que aporta la fiscalia. La fiscalia manté que hi ha rebel·lió. I el Primer d’Octubre no va haver-hi violència organitzada. En tot cas va haver-hi incidents aïllats. L’única actuació incorrecta va ser la de la policia, que va infringir els criteris de congruència, oportunitat i proporcionalitat. I van incomplir la interlocutòria del 27-S que deia que tenien l’obligació de requisar urnes, butlletes de vot i ordinadors, però respectant la normal convivència de la ciutadania. I no van fer-ho, a diferència dels Mossos d’Esquadra. Tot el judici ha estat l’intent frustrat de la fiscalia de demostrar una rebel·lió, que en diuen postmoderna. Finalment, la fiscalia ha compartit la tesi de Vox de cop d’estat. I el cop d’estat no és definit al codi penal. Comparteixo les tesis de la defensa de Cuixart: no va haver-hi sinó exercici de drets fonamentals. Drets de reunió i manifestació. Mai no va haver-hi cap excés. Tot el moviment, de les diades històriques ençà, ha estat un moviment exemplar i pacífic. Hi ha més incidents en vagues generals que no els que hi ha hagut aquí. —I com valoreu Marchena? —És molt intel·ligent, però veig que no ha tractat de la mateixa manera els testimonis de la defensa i els de fiscalia. Concretament, ha permès un llenguatge bèl·lic a la policia i la Guàrdia Civil i en canvi ha censurat valoracions de testimonis de la defensa. Per una altra banda, pel que fa a la prova documental, s’incompleix el dret de tutela judicial efectiva quan no es permet que la defensa contradigui inspectors o números de la policia aportant vídeos a l’instant. L’argument que així s’eternitzava el judici pot ser real, però a costa dels drets de les defenses. —No hi veieu rebel·lió. I sedició? —Enlloc: ningú no va impedir el compliment de resolucions judicials. Ni complir la llei. La fiscalia reconeix que Jordi Sánchez proposa la sortida del seguici judicial per un passadís de seguretat civil. —Quina previsió teniu? —Confio que són bons dogmàtics penals i respectaran el principi de legalitat. Vull ser optimista, però… —Però? —Però hi ha un precedent. Aturem el Parlament. Ponent, Marchena. I, com passa aquí, en aquell cas els manifestants van ser respectuosos, excepte incidents aïllats. Durant el judici no es va demostrar qui eren els responsables dels incidents aïllats. Doncs així i tot es van fer responsables objectivament, i sense respectar el principi de responsabilitat individual del dret penal, determinades persones que encapçalaven el col·lectiu. I van ser condemnats a tres anys de presó. L’argument que va utilitzar Marchena va ser l’existència d’un ambient hostil. Molt semblant a la violència normativa, cop d’estat basat no pas en violència física, no pas en intimidació directa, sinó en un ambient d’hostilitat del qual es parla en el cas actual. Funcionaris, mirades d’odi, tot això a mi em recorda molt la idea de construir una imatge d’hostilitat ambiental, i que pot donar lloc al delicte de rebel·lió que volen construir. —Cap sorpresa? —Que parlin de convocatòria de manifestacions hostils. No delictives. Fan analogia. Creen un dret que no existeix per poder condemnar. Fan un dret penal d’autor. Observeu el terrorisme. Si t’acusaven, et suprimien les garanties: perdies el dret de jutge natural, i anaves a l’Audiència Nacional. No tens dret de comunicar a la família el lloc de detenció. No pots escollir lliurement defensor. Aquí hem substituït l’Audiència Nacional, incompetent, pel Suprem. —Sou un expert en teories sociològiques i filosòfiques que hi ha darrere del dret. Per exemple, en aquest cas? —Citen Habermas, que és un autor que conec i treballo molt. És sorprenent. Perquè Habermas és partidari de l’acció constant i comunicativa del diàleg. I aquest diàleg també implica dialogar sobre el dret d’autodeterminació dels pobles. Aquí hem oblidat que el PSOE n’era partidari quan es va morir el dictador, com el PCE. I ara és tabú. No se’n pot parlar. Oh, diuen citant enquestes, és que la majoria del poble no la vol, la independència. Miri, deixem que ho expressin amb tots els principis i les garanties. I després ja ho veurem. Els pobles són amos del seu destí. I parlar de colònies no ve a tomb. Em fa pena que se citi a Habermas. Ell volia que tothom tingués les mateixes cartes per a dialogar. I aquí es diu: no es pot dialogar perquè la constitució no es pot modificar. I la monarquia tampoc no es pot discutir. I crec que, en el fons, el problema és la monarquia. —També heu teoritzat sobre la protecció de les garanties constitucionals davant raons de l’estat. En aquest cas? —Sí. Volen deixar molt clar que no era un problema de no jutjar la policia, però l’únic problema i els incidents aïllats que han passat, danys a un vehicle, o una puntada, passen per una actuació il·legal dels funcionaris. No havien d’haver actuat i havien d’haver respectat que la gent es concentrés i votés. Aquí el dret fonamental no era el dret de vot, era el dret de concentrar-se, de manifestar-se, de reunir-se. La policia no podia tocar-ho, això. En aquest sentit, sí que crec que també ha estat un judici a la policia. Perquè les úniques reaccions, aïllades, de defensa, de resistència passiva a l’actuació policíaca, van ser per la incompetència dels funcionaris que no van complir la interlocutòria. Vivim un moment molt perillós, i no solament en aquest judici. Jo, a banda de catedràtic de dret penal, també sóc activista de drets humans. I veig com augmenten els casos de maltractament de la policia que quan arribem als judicis, es converteixen en atemptats a l’autoritat. La transició no va impregnar les forces i cossos de seguretat. Encara hi ha sectors que no coneixen les seves pròpies lleis. I aquesta manca de coneixement es manifesta en activitats repressives. El cas català certament no és únic, però moviments multitudinaris respectuosos amb els drets com ha estat el moviment català no tenen comparació. —Com ho viviu a Jaén? Els vostres estudiants, com veuen el cas català? —Només una minoria entén que es vulneren garanties i que són presos polítics. En la mesura que són en presó preventiva sense haver-hi delictes de rebel·lió i sedició, no queda altre motiu que pensar que hi són per les seves idees. El món del dret és molt conservador. Les facultats ho són. Ho veig a Jaén, a Granada. Fa anys que observo com els meus alumnes, que tenen dinou o vint anys són els meus avis. En el sentit ètic, de moral sexual… —I fora de la facultat? —Sóc el propulsor del manifest dels cent vint professors contra les acusacions de rebel·lió, i també del manifest de fa dos anys, de dos-cents penalistes, contra la presó preventiva revisable. I entre els penalistes, el 90% de totes les ideologies entén que no hi ha rebel·lió. La gran majoria entenem que tampoc no hi ha sedició. I ara s’han amagat una mica més amb el triomf del PSOE. En la mesura que ara l’advocacia del PSOE demana sedició. I els que van signar el manifest fa dos anys, desapareixen. Em fa la impressió que contra el PP vivien millor. Han desaparegut cinquanta-tants signataris. En persona, t’ho diuen i en públic no. De motius, n’hi ha molts. I alguns esperen càtedres. Fa anys, l’únic article científic sobre els GAL, creat pel PSOE de Barrionuevo i Rafael Vera, el vaig escriure jo. Significa que la majoria dels companys no va voler parlar dels GAL, perquè darrere hi havia el PSOE. I qui va liquidar el moviment de la insubmissió a Andalusia va ser el PSOE. Amb Belloch i Serra. Van entendre que la inhabilitació dels militants era pitjor. Això feia mal: prohibir a un universitari de tenir beques de l’estat. —Res a afegir? —És una pena que hàgim de viure aquest moment. És una pena si hi ha condemna. Crec que serà compensat a Europa d’aquí a uns quants anys, tot i que el TEDH tampoc no és cap gran exemple. Sanciona Turquia, però no grans democràcies que incompleixen la llei. Però sí que confio que si hi ha cap condemna, gran o petita, quan arribi al TEDH es convertirà en no res. Perquè Espanya no haurà seguit el principi de legalitat i garanties processals.

Summary: Guillermo Portilla: ‘Creen un dret que no existeix per poder condemnar’


L’Assemblea Nacional Catalana s’ha dirigit públicament als partits independentistes per demanar-los ‘responsabilitat, unitat d’acció i una estratègia coherent per a reprendre el camí a la independència’ després d’haver exhibit Junts per Catalunya i Esquerra Republicana parlament les seves tensions al parlament. Ahir, Roger Torrent va acabar desconvocant el darrer ple del curs polític a causa de les divergències entre tots dos partits per la suspensió dels drets dels diputats independentistes processats pel jutge Llarena. En un piulet, l’ANC recalca que ‘defensar la sobirania del parlament i els drets dels diputats electes hauria de ser la prioritat de la majoria parlamentària i de govern’, però diu que ‘ahir no la va ser’. Defensar la sobirania del Parlament i els drets dels diputats electes hauria d ser prioritat d la majoria parlamentària i de govern. Ahir no ho va serDemanem responsabilitat,unitat d’acció,i una estratègia coherent per reprendre el camí a la independència #FemLaRepúblicaCatalana — Assemblea Nacional (@assemblea) July 19, 2018 Més informació: Un acord trencat o una mentida descarada: crisi greu entre JxCat i ERC

Summary: L’ANC demana ‘unitat d’acció’ i una ‘estratègia coherent’ per reprendre el camí a la independència


La guerra més curta de la història va durar trenta-vuit minuts, va començar a les 9 del matí del 27 d’agost del 1896 i quaranta minuts més tard ja havia acabat l’únic bombardeig de la disputa. Malgrat la brevetat però, la guerra entre Zanzíbar i Regne Unit, va deixar 500 víctimes, cap d’elles britànica. Zanzíbar, l’illa que actualment pertany a Tanzània, s’havia independitzat el 1858 dels sultans d’Oman. Havia estat 150 anys sota el poder d’aquest sultanat que havia pres el relleu als portuguesos, que l’havien ocupat el 1499. Tot i la seva independència, vivien sota una gran influència britànica que es va fer evident en l’enfrontament que ocorrugé avui fa 120 anys. El 25 d’agost d’aquell mateix anys va morir el sultà que governava l’illa, Hamad ibn Thuwaini. El seu cosí Khalid ibn Barghash, de només 29 anys, va aprofitar el buit de poder per efectuar un cop d’estat que no va agradar gens als britànics. Londres havia escollit ja el seu candidat, Hamud ibn Muhammad, i no va tardar en ordenar a Barghash que abdiqués. De fet, un tractat del 1886 donava aquest privilegi als britànics: Zanzíbar no podia tenir un sultà que no hagués estat autoritzat pel cònsul britànic. Barghash, que ja havia ocupat el palau del sultà, va desobeïr l’ultimàtum britànic que li exigia que les seves tropes abandonessin el palau. La resposta de Barghash va ser ben diferent, va mobilitzar la guàrdia del palau i va muntar-hi una barricada. Els britànics van mobilitzar tres creuers, dos vaixells de guerra, 150 fusellers navals i marins i 900 zanzibaresos. A l’altre bàndol, defensaven el palau unes 2.800 persones, la majoria civils, però també la guàrdia del sultà, empleats i esclaus del palau. A les 9 del matí del dia 27 d’agost va acabar l’ultimàtum i a les 9 i dos minuts va començar el bombardeig britànic que va encendre el palau. Des de palau van disparar a les tropes probirtàniques sense èxit, ja que la seva defensa ja havia quedat neutralitzada amb l’incendi. Tot plegat va durar trenta-vuit minuts, en l’incendi van morir-hi 500 persones i només un mariner birtànic va resultar ferit. D’aquesta manera els britànics es van sortir amb la seva. Barghash va escapar a Tanganica, en aquell moment sota domini alemany, i Hamud va regnar l’illa. No va ser fins el 1963 que Zanzíbar es va independitzar del Regne Unit.

Summary: 120 anys de la guerra més curta de la història


Dominique Nogueres, vice-presidenta de la Federació Internacional de Drets Humans (FIDH) i observadora al judici de l’1-O, ha advertit Espanya de les ‘greus conseqüències’ que pot tenir qüestionar l’informe del grup de treball de detencions arbitràries de Nacions Unides perquè ‘posa en dubte el conjunt del dret internacional’. En una conferència a la seu de l’ONU a Ginebra, ha explicat que la seva impressió del judici és que ‘ha seguit un camí que ja estava traçat’. ‘Tinc la sensació que tot el que ha passat entre l’inici i el final no ha canviat res’, ha dit. Per això, ha reclamat que no hi hagi cap condemna perquè ‘no està justificat, ni tan sols penes petites’. Juntament amb Duncan McCausland, coautor d’un informe pericial que nega la violència el 20-S i l’1-O, i la companya de Jordi Cuixart, Txell Bonet, Nogueres ha participat avui a la tarda en una conferència sobre drets humans a l’estat espanyol en la 41a sessió del Consell de Drets Humans de l’ONU. McCausland, ex-cap de la policia nord-irlandesa, ha dit que ‘qualsevol càrrec de rebel·lió s’hauria de retirar’ en el cas de l’1-O. Ha explicat que havia arribat a la conclusió que les forces de seguretat tenien informació àmplia que indicava que les concentracions serien pacífiques. ‘Va ser una resistència passiva i no violenta’, ha reiterat.

Summary: Una observadora del judici de l’1-O adverteix Espanya de les ‘greus conseqüències’ de qüestionar l’ONU