De fa una colla d’anys, l’agenda de Toni Ayala (1943, Sant Vicent, Cortes d’Arenós, Alt Millars) i Llum Ferrero (1944, Tronxó, Maestrat aragonès), s’omple cada mes de juny. Fan conferències gairebé cada tarda a diferents pobles del territori per explicar l’origen i el significat de la Flama del Canigó. Durant molts anys n’han estat els portadors i promotors a Barcelona i més enllà, a més d’haver pujat vint-i-dues vegades al cim del Canigó per recollir-la-hi. Es van conèixer a Barcelona als anys seixanta i de fa cinquanta anys viuen al barri de la Marina, entre Montjuïc i el passeig de la Zona Franca. Aleshores cap dels dos no parlava català. Però ben aviat van esdevenir activistes al barri (van encapçalar la lluita veïnal contra el tren que portava els residus de Súria, en favor del metro i, sobretot, hi van promoure les classes de català mitjançant el Centre Cultural del Port, que ells mateixos havien impulsat). De fet, la Marina es diu d’aquesta manera per causa d’ells, car en plena discussió veïnal i de l’ajuntament sobre el nom que havia d’adoptar (cap de les opcions no generava prou consens: Port, Can Clos, Polvorí, Foment, Estrelles Altes…), va ser Ayala qui, arran d’una recerca, va recordar que els terrenys on ara hi ha la Marina s’anomenaven antigament Marina de Sants, quan era bàsicament agrícola. Per a aquesta entrevista, reben VilaWeb al barri, de primer a peu de carrer, saludant veïns sense parar; i tot seguit a casa seva, un petit museu sobre els Focs de Sant Joan i la Flama del Canigó. Casa seva, curiosament, casualitats del destí, és a tocar del carrer del Foc, carrer que s’enfila per Montjuïc. —Abans de res, us vau conèixer parlant en castellà i ara parleu entre vosaltres en català… —Llum: Sí, va passar que quan els fills van començar a anar a l’escola vam canviar tots de llengua i d’aleshores ençà parlem en català. —Toni: Aquí al barri, al barri de la Marina, on fa cinquanta anys que vivim, vam crear un centre cultural, que encara existeix, el Centre Cultural del Port, per a poder a fer-ne classes i perquè els joves del barri poguessen fer teatre en català. El català, per nosaltres, és una lluita important i una convicció. —No tan sols vau canviar de llengua, sinó que de fa molts anys sou activistes per tot el país… En quin moment decidiu que el catalanisme és també la vostra lluita? —T: Mireu, a mi, el feixisme, per tradició familiar i òbviament per més coses, em rebota. Per tant, jo no tenia pàtria, quan vaig arribar a Barcelona, ben jovenet. I en el moment en què vaig sentir per primera volta les paraules ‘Països Catalans’, vaig dir: ‘Ara ja estic salvat!’ I quan els nens comencen l’escola, ens convertim en activistes de primera línia perquè hi estudiïn català. Vam fer venir mestres de català perquè ens l’ensenyassen tant a nosaltres, els veïns, com als mestres de l’escola, perquè poguessen fer ensenyament en català i perquè poguessen ensenyar la història de Catalunya. —L: Sí, encara me’n recordo, era l’època del ‘Digui Digui’! I caram, oi tant que el vam fer servir, el ‘Digui Digui’! Ens va anar molt bé. Penseu que aquí, en aquest barri, la majoria d’habitants vénen de més enllà de l’Ebre. De fet, en aquella època teníem mestres de Burgos. Però jo, quant a mi, que sóc aragonesa de naixement, ja fa molts anys que vaig decidir de ser catalana. I prou. —T: De fet, nosaltres som catalans per convicció, perquè ens dóna la gana, i com a resposta al feixisme. Penseu que a la meva mare el feixisme li va matar tres germans. I mon pare es va passar una bona temporada a la presó. Això no es perdona. I per això, també per això, vam canviar de llengua i tota la vida hem estat activistes del català i del país. La identitat no te la pot imposar ningú, ni Déu, encara que baixe, si és que hi és. Jo sóc allò que em dóna la gana de ser. I vaig decidir de ser català i lluitar pel meu país. I hi continuaré. —Pel país i pel barri… —T: Sí, però és que és la mateixa lluita, és la lluita pels drets i per la justícia. De fet, quan es va celebrar el mil·lenari de Catalunya, aquest barri, el de la Marina, va ser l’únic en què en tots els fulletons i cartells hi deia ‘Mil·lenari de la Independència de Catalunya’. Vam tenir moltes pressions dels que manaven perquè traguéssem la paraula ‘independència’. Però no ho vam fer. Això ho vam aconseguir nosaltres, juntament amb més veïns, gràcies al Centre Cultural del Port. I aquí dalt a Montjuïc, on hi havia el castell del Port, hi vam col·locar una pedra, que encara hi és, en què s’explica el Mil·lenari de la Independència de Catalunya, tal qual. I de lluites d’aquestes i de tota mena n’hem fetes un fum… Per exemple, quan Franco prohibeix els discs de Lluís Llach, algú  se n’anava a Perpinyà a comprar-ne uns quants, a més de llibres com la Rebel·lió de les Masses de Camús, tot ben amagat al cotxe, per repartir-ho aquí, a la gent del barri. —Com entreu en contacte amb la Flama del Canigó? —T: A partir de les inquietuds polítiques. Era l’època de la Crida, del PSAN, del BEAN i més moviments d’esquerres. —L: Un dia vam sentir per la ràdio que existia aquesta flama –devia ser a final dels setanta–, i vam anar a buscar la gent que la portava a diferents llocs. Ens van parlar de Tradicions i Costums, vam informar-nos-en i de seguida vam entrar en contacte amb Nemesi Solà, amb Martí Cassany, amb Xavier Valls, amb Ramon Torra, amb Reina Humbert, etc. —T: Ens vam posar a la seva disposició de seguida i ens van acollir amb els braços oberts. D’aleshores ençà ja no vam parar i vam portar la flama a Barcelona, a la plaça de Sant Jaume, i a diferents barris. I també en aquest barri de la Marina, sí, on la primera foguera de Sant Joan que s’hi va fer la vam encendre amb tota la llenya que havíem tret del Fossar de les Moreres quan hi vam anar a netejar-lo. —Com? Amb la llenya del Fossar de les Moreres? —T: Sí. Ja estàvem connectats amb el Fossar de les Moreres i amb les lluites diverses que hi havia per la remodelació de final dels setanta. Va arribar un moment en què s’havia de netejar. Doncs som-hi: vam agafar el cotxe d’un veí i amb la gent del barri que estava més implicada al Centre Cultural del Port vam anar a recollir tota la brutícia, llenya i arbustos del Fossar. I amb aquella llenya, i amb tot allò que significava, vam encendre la primera foguera de Sant Joan del barri de la Marina, amb la Flama del Canigó. Va ser emocionant. I, de fet, per una altra banda, cal dir que l’única volta que Pasqual Maragall va rebre la Flama del Canigó a Barcelona també va ser en aquest barri, perquè va coincidir que hi havia una visita oficial del batlle de Perpinyà i que inauguraven el Centre Cívic just quan arribàrem nosaltres amb la flama. Tant si volia com si no, Maragall no va tenir més remei que rebre-la. Però tornant al Fossar de les Moreres, penseu que abans de veure’l com és ara hi ha hagut moltes lluites. Hi ha anècdotes i vivències de tota mena. Nosaltres sempre hi hem estat i, si voleu, us n’expliquem alguna de grossa. —Endavant… —T: Mireu, més endavant, quan l’ajuntament feia obres a la plaça, els ossos que es trobaven els llençaven als contenidors. —Com? —T: Sí, sí. Llençaven els ossos als contenidors. Però per sort un veí d’allà ens va avisar i hi vam anar volant, vam buidar els contenidors i vam guardar els ossos en sacs que ens vam endur a casa. Vam parlar amb l’ajuntament –aleshores governat per Maragall– per dir-li que aquells ossos havien de tornar a la plaça. Però no van voler o no ens van voler escoltar. I què vam fer? Doncs el dia en què s’havia de pavimentar per a posar-hi el peveter, una bona colla ens vam llevar de nit i amb un fred que pelava, perquè era novembre, vam tornar els ossos al lloc on eren abans, amb espigues blat, banderes i amb papers que explicaven la història del Fossar abans no el pavimentessen a sobre, al cap de poca estona. —És a dir, que una acció clandestina va permetre que una part dels ossos del Fossar hi poguessin romandre? —L: Sí, senyor. No hi havia cap altra solució. Aquells ossos són just sota el peveter. De fet, al memorial hi ha l’única foto de moment de l’enterrament dels ossos, que encara es pot veure. —T: I sí, ho vam fer clandestinament, fins i tot vam cantar Els segadors ben fluixet per no despertar la gent, perquè penseu que la legislació espanyola no permet de tenir ossos de persones a casa. I nosaltres els havíem conservat a casa durant força temps! —Tornant a la flama, quan us vau adonar del caràcter polític que té? —T: Sempre ha tingut un caràcter polític, més o menys soterrat, segons el moment. I durant els anys setanta i vuitanta es va fer més evident. Encara recorde els congressos dels anys vuitanta que férem a Sueca, a Gandia, a la Universitat de València. Era tot ple de gent. Gent entusiasta! I això era pel caràcter polític de la flama. —L: Recordo homenatges preciosos a Joan Fuster, amb la flama, ballant la dansà; era molt emocionant! I tant, si tenia caràcter polític. A més, penseu que la flama és foc. I el foc té un simbolisme molt fort. —A què us referiu, exactament, respecte del foc? —T: Molt senzill. Després d’una conferència a Solsona, una antropòloga de la Universitat de Lleida va venir i em va dir: ‘Ostres, la gent que va començar això de la flama la va ben encertar, perquè, si mirem enrere, els primers individus que descobreixen el foc, el defensen, el foc, perquè els permetia de ser i viure.’ El foc simbolitza l’afany de ser i de viure. I la Flama del Canigó és això, és l’afany de ser i de viure com a catalans. Quan va començar la flama, allò que volien demostrar Deloncle, Solà, Cassany, Pujade i companyia és que pels catalans del nord i del sud no hi havia frontera. Volien ensenyar al món que érem tots catalans i que volíem viure com a catalans, tant al nord com al sud. I el foc ho simbolitzava de manera perfecta. Això no és fer baixar una flameta de la muntanya i encendre una foguera. És molt més! De fet, per explicar això, aquests mateixos decideixen d’instaurar l’anomenat ‘missatge’, que és diferent cada any i que és un text que s’ha de llegir abans d’encendre la foguera. I explica exactament això, aquest contingut espiritual i d’identitat, és a dir, explica per què nassos hem pujat a una muntanya de quasi tres mil metres, de nit, i hem baixat amb aquesta llumeta que hem repartit per tot el país per encendre fogueres. El missatge d’enguany, per cert, l’escriu Carme Forcadell. I si repasses els missatges de cada any t’adones de seguida d’aquesta força. Si no, com és que a Saragossa no s’encenen fogueres amb la flama del Canigó? Doncs perquè té un component d’identitat i una història que no són compartits. —Durant anys heu participat molt directament –i encara ara– en l’expansió de la flama per tot el territori… Amb la perspectiva dels anys, com veieu la flama, avui? —T: Mireu, abans de res, em ve al cap una història bonica. En ple franquisme, abans no ens hi impliquéssem nosaltres –això ens ho han explicat–, a Perpinyà hi havia un senyor que tenia molts diners i que es va oferir a col·laborar-hi, dient que tenia una avioneta per a allò que fes falta. —L: Dit i fet. Amb aquella avioneta van portar la flama de Rivesaltes a Reus. I de Reus a Mallorca. El primer any va sortir bé, però el segon ja els esperava la Guàrdia Civil a Reus. Ara, com que aterrant ja ho van veure, se’n van empescar una de bona. —T: Sí, imagineu-vos-ho: mentre aterraven, van encendre’s puros o cigarretes amb la flama, van apagar el fanal i van sortir de l’avió fumant amb el fanal apagat, davant la Guàrdia Civil. D’aquesta manera la flama continuava encesa, fumant! Però el fanal, que és allò que volia la Guàrdia Civil, era apagat. I d’aquesta manera va arribar la flama a Reus. I aquest esperit avui continua més viu que mai. —L: Mireu, enguany portarem la flama a Waterloo, per exemple. Del peu del Canigó hi haurà un cotxe que la portarà a Bèlgica. A les presons no la hi portarem, perquè són a Madrid i no ens hi deixen ni acostar-nos. Però si fossin a les presons d’aquí sí que els la hi portaríem. És que, de fet, la flama té un significat, un simbolisme, que ara té més sentit que mai, amb la situació d’excepcionalitat actual. Penseu que hi ha vora quatre-cents pobles que encenen fogueres amb aquesta flama. —T: A més, amb els anys t’adones que, si hi ha una xarxa tan gran de gent implicada, milers de persones i la majoria de mitjans de comunicació es fixen en la brutícia de l’endemà de la revetlla més que no en la flama que s’escampa per tot el país, vol dir que és quelcom que surt de la gent, del poble, sense necessitat de ser governat per ningú. I això encara hi afegeix més potència i més significat. Com s’explica, si no, que Joan Sicard, excursionista que ara ja és gran, esperés cada any la flama a Àreu i del poble pugés amb torxes cap al cim de la Pica d’Estats a encendre-hi una foguera? Ell volia que hi hagués foc al cim més alt de Catalunya. Com s’explica això si no és un sentiment? Costa molt d’explicar-ho amb paraules, si no ho vius. —Quan feu conferències per a explicar el significat de la flama, com l’expliqueu? —T: Jo sempre els dic que han de fer un esforç. I dic: ‘Pugeu al Canigó i a dalt o a mitja muntanya us asseieu en una pedra i contempleu el paisatge. Veureu els límits territorials del nostre poble. I sapigueu que una baralla entre un francès i un castellà va fer que perdéssem el control del territori. Un cop asseguts a la pedra, per entendre la flama, heu d’agafar una mica de terra, us l’acosteu a l’orella i pareu atenció, perquè la terra parla. I, com que parla, sentireu els crits dels catalans que lluitaven per la seva llibertat, catalans torturats i degollats, el cap dels quals era exposat a les muralles de Vilafranca de Conflent dins de gàbies.’ ‘Quan sentiu això’, els dic, ‘entendreu moltes coses. I si en aquell moment s’humitegen els vostres ulls, torneu a deixar la terra, però mentre baixi, digueu-li que mai, mai, mai no acceptareu que sigui francesa.’ I, com dèiem, si hi ha una cosa realment antiga, aquesta cosa és una foguera. I la simbologia que té emociona. —L:  En el fons, la flama és una llum de país que ens marca el camí i en un moment com aquest d’ara té més sentit que mai. I per això ens hi posen cada vegada més traves. —Quines traves? —L: Enguany, per exemple, només deixen que arribin quaranta cotxes fins als Cortalets. Alguns anys havíem arribat a dos-cents cotxes. La resta de la gent haurà de pujar-hi a peu des de baix, que és un bon tros! És un desastre. I tampoc deixen pujar els tot terreny que fan de taxi local. No en tenen permís, perquè diuen que és una celebració massa catalanista i que a sobre la fem en una muntanya que ni tan sols és nostra! Penseu que molts forestals d’allà són ex-guàrdies civils. —T: Sí, aquest serà un dels problemes del futur de la flama. Però hi trobarem solució, encara que consisteixi a fer pujar un equip d’emissaris i a un lloc més avall repartir la flama. No és la mateixa cosa, però potser ho haurem de fer. —Heu tingut mai cap problema amb cap polític? —T: Sí, i tant. Per exemple, la flama ha d’arribar sempre a la plaça de la vila, que en el cas de Barcelona és la plaça de Sant Jaume. I d’allà cada barri s’emporta la flama. Però un any hi havia l’ex-ministre Alfonso Guerra amb algun dirigent dels països àrabs de visita oficial i la plaça de Sant Jaume era tancada. No ens hi van deixar organitzar la rebuda i vam tenir molts problemes i moltes discussions. —L: Arran d’això vam haver de fer, durant uns quants anys, que la flama arribés a Barcelona a un barri concret: Vam anar al Guinardó, a la Sagrada Família, al Poblenou, aquí a la Marina, etc. I hi vam tenir problemes, per exemple al Poblenou, perquè una gent que va aparèixer ens va dir que, si hi havia la catalana, també hi havia d’haver la bandera espanyola. —T: A sobre! Doncs què vam fer? Ni bandera catalana ni espanyola ni cap. Però aleshores la gent del barri va sortir a rebre la flama amb banderes catalanes que portaven de casa. —Per acabar, veient la situació del país, i amb l’experiència que teniu, creieu que ens en sortirem? —T: Sí, estic convençut que sí. Ens faran patir, però ens en sortirem. —L: A mi em costa més de ser optimista, perquè crec que no serà gens fàcil i perquè els partits es barallen massa, però tard o d’hora ens en sortirem, sí. Hem de recuperar precisament l’esperit unitari de la flama, el necessitem. —T: Mireu, us puc respondre amb un poema, perquè entengueu que sí que ens en sortirem? —És clar, endavant…  —Agraït i molt bona revetlla. —L: Ui, igualment! Però tenim molts compromisos abans de la revetlla, perquè jo he d’anar al Penedès a portar la flama, el Toni ha d’anar a Vinaròs, després a la plaça Sant Jaume… I finalment aquí, al barri! Acabarem tard! —T: Sí, anirem amunt i avall. Però què coi, el dia s’ho val. I ho hem de fer. Com cada any. I sempre endavant.

Summary: ‘La Flama del Canigó avui, en aquest país, té més sentit que mai’


L’ex-treballador de Canal 9 Josep López Álvarez serà el president de la Corporació Valenciana de Mitjans, la nova Radiotelevisió Valenciana (RTVV), en tindre el consens de quatre grups parlamentaris en les Corts Valencianes —PSPV, Compromís, Podem i Ciutadans—. Per part seva, el PP no ha participat del pacte perquè considera, entre altres motius, que se li ha enviat a la proposta amb poc temps d’antelació. La proposta ha partit del PSPV, el portaveu del qual, Manolo Mata, ha destacat que es tracta ‘d’un home de la casa, amb molt prestigi en el món de l’audiovisual’. En similars termes s’ha pronunciat el síndic de Compromís, Fran Ferri, que ha alabat la trajectòria de López Álvarez i ha confiat que serà ‘un bon president de la nova corporació’. Per la seva banda, la portaveu del PP, Isabel Bonig, ha manifestat que ‘el tripartit parla de consens però exerceix un verdader cordó sanitari contra el PP’, ja que ha criticat que la proposta amb el nom de López Álvarez i de la resta de membres del Consell Rector l’han rebut cinc minuts abans que acabarà el termini. ‘Si això comença ja així, el Partit Popular haurà de dir que comença la censura en la nova RTVV’. Segons estableix la Llei del servei públic de radiodifusió i televisió d’àmbit autonòmic, que avui publica el DOCV, la presidència de la Corporació, que implica també la del Consell Rector, serà elegida per les Corts, coincidint temporalment amb l’elecció de les persones que correspongui nomenar o renovar del Consell Rector, i el seu mandat serà de sis anys.

Summary: L’ex-treballador de Canal 9 Josep López Álvarez serà el president de la nova RTVV


El ministeri d’Interior espanyol ha admès que hi ha un ‘desquadrament’ amb les dades provisionals de les eleccions municipals del 26-M, però ha assegurat que no afecta el repartiment de regidors. Fonts d’Interior citades per l’ACN han justificat els ‘malentesos’ per la manera com va difondre els resultats l’empresa contractada per concurs públic per fer-ne el bolcat a la pàgina web, Scytl-Vector. Segons diuen, no va sumar al resultat total de cada partit per demarcació els vots que no els van servir per obtenir regidor. Per exemple, segons va poder detectar l’ACN, el web de resultats provisionals dóna al PP a tota la demarcació de Girona poc més de 900 vots, i en canvi, només a la ciutat de Girona, ja en va treure 1.400. Interior ha dit que aquesta ‘aparent’ absència de vots és conseqüència de la metodologia de presentació del resultat però ha afirmat que el recompte per municipi va ser ‘generalment correcte’. L’empresa ha preparat una nova versió de la pàgina web amb un nou criteri que inclourà la suma total de vots emesos -no només els que han donat representació als partits- i Interior espera que estigui disponible aquest dimecres. En un primer moment, el ministeri d’Interior espanyol va reconèixer errors puntuals de l’empresa adjudicatària i va puntualitzar que el recompte no és oficial fins a l’escrutini general que es fa avui i que demà es proclamarà al BOE. La CUP també va denunciar ahir que va obtenir 55.567 vots més a Catalunya dels que apareixien en el mateix web, una circumstància que, segons el partit, els atribuiria 337 regidors i no 335, com s’indicava inicialment. Segons la versió d’Interior, la diferència de vots entre la suma dels resultats municipi per municipi i la que apareix al web per a tota Catalunya és perquè la segona només conté els vots que han servit per obtenir escó i no el total. ‘Així les coses, uns i altres interpreten que nombrosos ajuntaments podrien veure com canvia el repartiment de regidors, i la veritat no és aquesta’, diu Interior, ja que es va fer l’escrutini de totes les paperetes en el resultat que es dóna per municipi.

Summary: El ministeri d’Interior espanyol admet un ‘desquadrament’ dels resultats del 26-M, que no afecta el repartiment de regidors


El 14 d’octubre, es farà al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), amb seu a Luxemburg, la vista per a decidir sobre la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat electe, vetat d’aquesta condició fins ara tant per part de la justícia espanyola com del Parlament Europeu. La defensa de Junqueras va demanar que el Suprem consultés als jutges europeus sobre el cas i el tribunal va acceptar-ho presentant unes preguntes com a qüestió prejudicial al Tribunal de Luxemburg. Però, curiosament, a data d’avui, al calendari no hi ha cap referència a aquesta vista del dia 14, tot i que sí que hi ha esdeveniments previstos els dies previs i posteriors, tal com informava el Punt Avui i es pot comprovar al calendari mateix. Què ha passat, doncs? La notícia ha fet especular sobre la possibilitat que el Tribunal Suprem hagués decidit de retirar la qüestió prejudicial, tenint en compte la proximitat entre la data d’aquesta vista i la data en què es farà pública la sentència del judici contra el procés, en què Junqueras és acusat i per a qui demanen 25 anys de presó. La vista sobre la seva immunitat a Luxemburg pot fer nosa a Madrid. Però fonts del Suprem diuen a VilaWeb que no s’ha retirat pas la qüestió prejudicial. I l’advocat d’Oriol Junqueras, Andreu Van den Eynde, tampoc no té constància de cap modificació del calendari i explica que la data amb què treballa continua essent la del 14 d’octubre, tal com li va notificar fa setmanes el Tribunal de Luxemburg. El TJUE actualitza cada divendres el calendari d’esdeveniments i treballa amb una previsió de quatre o cinc setmanes, segons que han explicat fonts del gabinet de comunicació del tribunal a VilaWeb, bo i reconeixent que és un fet força excepcional que encara no hi hagi constància al calendari d’una vista que hauria de fer-se abans de quatre setmanes. Però no en saben el motiu. Les mateixes fonts del TJUE expliquen que és habitual que les dates fixades inicialment puguin canviar, avançant-se o ajornant-se, amb pocs dies o setmanes d’antelació, però que en aquest cas, la previsió o el rumor que el Tribunal Suprem espanyol pugui publicar la sentència poc abans de la vista del dia 14 seria un motiu per a canviar-ne la data. Demà mateix, divendres, és possible que ja aparegui la previsió de la vista sobre el cas de Junqueras al calendari, i que les especulacions s’acabin, o que aquesta situació ‘força excepcional’ es mantingui i que s’allargui uns quants dies més. Decisió sobre la presó Les preguntes que ha fet el Suprem són sobre la interpretació de l’article 9 del protocol 7 de la Unió Europea, referent al fet que la immunitat dels eurodiputats és vigent durant el període de sessions del Parlament Europeu, i com això pot afectar Junqueras en la seva situació judicial. En el cas que el Tribunal de Luxemburg faci una interpretació extensiva de la immunitat, el Suprem demana si Junqueras seria eurodiputat i tindria immunitat tot i no haver jurat la constitució espanyola –per a la qual cosa no van autoritzar-lo–; i la tercera pregunta és si el Suprem estaria obligat a alliberar Junqueras perquè pogués exercir com a eurodiputat. En aquest sentit, demana si la immunitat és un valor absolut o bé pot ponderar-se tenint en compte uns altres factors.

Summary: Què passa amb l’estranya desaparició del cas Junqueras al calendari del Tribunal de Luxemburg?


El candidat de Junts per Catalunya (JxCat), Carles Puigdemont, ha intervingut en directe des de Brussel·les a l’acte que ha fet la seva formació a Reus. ‘Hem d’exigir al tripartit del 155 que abandoni la fantasia de voler governar Catalunya contra el criteri dels catalans’, ha dit enmig de l’ovació del públic. Ha dit també que JxCat és el millor vehicle per rebutjar la suspensió de l’autonomia. A l’acte hi han intervingut els consellers Josep Rull i Jordi Turull, que ahir van sortir de la presó. Tots dos han fet una crida a omplir les urnes per batre el 155 i han demanat que ningú no oblidés els quatre presos polítics que continuen empresonats.

Summary: Puigdemont: ‘Exigim que el bloc del 155 abandoni la fantasia de governar Catalunya contra el criteri dels catalans’


La decisió de Ryanair de deixar d’operar a l’aeroport de l’Alguer ha fet cancel·lar el vol que unia l’aeroport de Girona amb la ciutat catalana de Sardenya. Això, juntament amb la desaparició de molts més vols, ha causat preocupació a l’Alguer, però amb el pas dels dies va disminuint, perquè es va veient que hi ha companyies que substitueixen els vols de Ryanair i fins i tot obren noves destinacions. Segons que ha pogut saber VilaWeb, Alitalia estudia d’obrir un vol directe, si més no a l’estiu, entre l’Alguer i Barcelona. Alitalia establirà segurament més vols des de l’Alguer, a part dels que van a Milà i Roma, que formen part de l’anomenada ‘continuïtat territorial’. Després de l’anunci de Ryanair d’eliminar la major part dels vols que feia des de l’Alguer se n’han anunciat sis de nous, de cinc companyies, que uniran l’Alguer amb ciutats com ara Ginebra, Gènova i Varsòvia.

Summary: Alitalia estudia de volar entre l’Alguer i Barcelona


A la compareixença pública d’avui amb Mariano Rajoy Angela Merkel ha atés la petició del president espanyol i ha dit amb referència a Catalunya que calia respectar la legalitat internacional. La declaració ha estat suau comparada amb les que els primers anys de la dècada dels noranta solien fer els dirigents polítics occidentals arran de la possibilitat de la independència de molts dels estats europeus que avui ho són i aleshores no ho eren. Ací us n’oferim alguns exemples: -Jacques Delors, president de la Unió Europea, contra la independència de Lituània, Letònia, Estònia i Ucraïna: Aquest article de l’agència nord-americana de notícies UPI, datat el 20 de juny del 1990, recull unes declaracions de Jacques Delors, en aquell temps president de la Comissió Europea. Arran de les demandes independentistes dels tres països bàltics Delors va reafirmar el suport de la Comissió Europea a la Unió Soviètica. El titular afirmava que el president de la Comissió Europea posava ‘orelles sordes a les repúbliques soviètiques’. Al text Delors deixava clar que les repúbliques soviètiques independentistes no tindrien el suport de la Comissió Europea i citava una declaració molt semblant a la que ha fet Merkel: ‘Nosaltres respectem la sobirania i la situació política de tots els països, inclosa la Unió Soviètica’. A més Delors va criticar durament que les repúbliques bàltiques o Ucraïna tinguessen plans per a introduir moneda pròpia. El cap de la Unió Europea es va atrevir i tot a dir: ‘A totes les federacions que jo conec les qüestions de finances o seguretat i la defensa són a les mans del poder central’. Aquestes declaracions de Delors es van fer el 20 de juny del 1990. El 7 de setembre del 1991, un any i tres mesos després, els països membres de la Comunitat Europea reconeixien la independència dels països bàltics i Ucraïna. -James Baker, secretari d’estat dels Estats Units exigeix a Eslovènia, Croàcia i Bòsnia que es mantinguen unides dins Iugoslàvia: ‘Baker exigeix als iugoslaus que es mantinguin units‘. Així recollia el The Washington Post la intervenció del cap de la diplomàcia americana el 22 de juny del 1991 a Belgrad. James Baker, secretari d’estat del president George H. W. Bush, va anunciar solemnement a la capital iugoslava que els Estats Units no reconeixerien les repúbliques que se separessin de Iugoslàvia. Al mateix text el president d’Eslovènia Milan Kucan reconeixia que Baker l’havia informat personalment que ni els Estats Units ni la Comunitat Europea reconeixerien la independència d’Eslovènia si s’atrevien a proclamar-la. Aquestes declaracions es van fer el 22 de juny del 1991. El 8 d’abril del 1992 els Estats Units reconeixien la independència d’Eslovènia, Croàcia i Bòsnia.

Summary: Documentació: Quan els ‘Merkel’ d’aleshores estaven en contra de Lituània o Eslovènia


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha determinat que l’ex-president Artur Mas sigui inhabilitat fins el 23 de febrer de 2020 per complir la condemna per desobediència arran de l’organització del 9-N, i li ha requerit que pagui la multa de 36.000 euros que li va ser imposada. En una ordre d’execució de la condemna, la sala civil i penal de l’alt tribunal català estableix que les penes d’inhabilitació per a càrrec públic imposades a Mas i a les ex-conselleres Joana Ortega –nou mesos– i Irene Rigau –sis mesos– comencin a comptar des del 23 de gener passat, quan es va dictar la sentència ferma del Tribunal Suprem. Ortega haurà de pagar una multa de 30.000 euros i Rigau, una de 24.000. A més, tots tres hauran de pagar la meitat de les costes judicials, tret de les despeses de les acusacions particulars.

Summary: Artur Mas, inhabilitat fins el febrer del 2020


El barceloní Chakir el Homrani (1979) és el nou conseller de Treball i Afers Socials del govern català. Sociòleg per la UAB, militant d’Esquerra Republicana de Catalunya i amb una llarga militància a la UGT, El Homrani és el primer conseller de la Generalitat amb orígens al Marroc, on van néixer els seus pares. En aquesta entrevista parla del canvi que ell representa i dels desafiaments que afronta des del departament. Rep VilaWeb en una de les diverses seus del departament, a la del carrer de Taulats de Barcelona. —Quines són les vostres prioritats? —Dues: el desplegament de la renda garantida i la qualitat d’ocupació. No pot ser que el mes de maig només el 13% dels contractes fossin fixos. Hi ha un problema i l’hem d’abordar. Per quina via? La concertació social. Ajudar a l’entesa entre l’àmbit sindical i els agents econòmics. I predicar amb l’exemple. —Expliqueu-vos, si us plau. —La consellera Bassa va fer una cosa espectacular i ningú no hi va donar prou valor. Hi ha els plans d’ocupació del govern amb els quals els ajuntaments i entitats poden contractar gent en situació de vulnerabilitat durant sis mesos o un any. Doncs el govern, que demana un salari mínim de mil euros, no pagava aquests sous a mil euros. Bassa va fer que cobressin pel cap baix mil euros. Hi ha elements d’exemplaritat que són necessaris. I que marquen diferències. —Sabeu la xifra de desocupats de Catalunya? —12,2%. —El govern català, com afronta l’impacte de la robotització en el món laboral? —Hi ha una qüestió sobre la taula: les cotitzacions socials dels robots. Veure si els robots que treballen paguen per a les pensions. Hi ha debat. I al final, el debat de fons, és com canvia el paper del treball a les nostres vides. L’altre debat és el de les rendes bàsiques universals. Al final hi ha la sensació que la feina perd centralitat. I haurem de buscar uns altres mecanismes de redistribució. —Sabem quants robots hi ha a Catalunya? —No. No us en sabria donar la xifra. Però m’ho agafo com a assignatura pendent, i mirarem de tenir la dada. —En una entrevista anterior em vau dir que us agradaven molt els trentistes de la CNT. Gent que s’enfrontava al capitalisme. No el volia reformar, sinó eliminar. I el conseller, el vol reformar, eliminar o ja li està bé el capitalisme? —Hem de superar el capitalisme. Això ho veig molt clar. I l’hem de superar amb un model centrat en les persones. Podem discutir si aquest model econòmicament ha d’emmarcar-se en el mercat. Això es pot discutir. I el debat de com el superem, si som més gradualistes o més rupturistes, també és un element. I sí, trobo molt apassionant Joan Peiró. Ministre d’Indústria. Et mostra una visió. Perquè si ell hagués estat un purista faista no hauria estat ministre. A mi m’agrada aquest element. Hem de ser papers actius del canvi. Hem d’afrontar elements de contradicció. —Què podeu dir als autònoms? Quins plans teniu? —Amb els autònoms hi ha dos grans objectius. El primer és evitar les situacions de falsos autònoms. I aquí l’instrument és la inspecció de treball. Hem de ser categòrics. Ho hem aconseguit amb les cooperatives càrnies. I una altra via: en aquesta legislatura hem de constituir el Consell de Treball Autònom. I tenir-hi interlocució. Ara, per una raó de competències, tenim un joc limitat. Però igual com ens en sortim amb les cooperatives càrnies, crec que amb ganes i interès podem ajudar el teixit autònom. I és necessari. —Montserrat Bassa, germana de Dolors Bassa, va escriure un article cridant l’atenció a la UGT. Els deia que s’implicaven poc amb la Dolors. Essent també de la UGT, la compartiu, aquesta crítica? —Amb la Dolors ens vam conèixer a la UGT. Quan ella era secretària de política social de les comarques gironines. Hi ha hagut espais que han patit a l’hora de situar-se al voltant del fet nacional. Penso en la meva secció sindical i hi ha molta pluralitat de pensament. I això ha estat motiu de tensió. Tots hem patit. Jo entenc que la Montse Bassa fes aquestes crítiques. La conec. Però crec que també ho hem d’entendre, i que hem de tenir cura d’aquests espais de transversalitat. Espais que alguna gent vol trencar. Aspiren a dividir aquesta societat en dos blocs. I no. Som una societat més complexa que no pas dos blocs. —Veig que a la UGT no li importa de viure en la contradicció. Camil Ros visita Bassa a la presó, Matias Carnero va actes de Societat Civil Catalana. —Pot ser una anàlisi. Sí que és veritat que hi ha una pluralitat interna molt gran. A l’enquesta de CCOO els sortia que la majoria de militants votaven ERC. I a la UGT deu ser similar. —El president del govern espanyol va dir que el president Torra era un racista. Com ho valoreu? —A mi em preocupen certes dinàmiques de banalització del racisme i la xenofòbia. M’acusen de racista i xenòfob. Sí, quan algú diu que tot el govern del senyor Torra és racista i xenòfob, també m’ho diu a mi, perquè formo part del govern. Home, si us plau. Mireu, certes piulades, i certs articles, jo no els comparteixo. I no tinc cap problema a dir-ho. Però tinc clar que ni és racisme ni és xenofòbia. I es descontextualitza. Em preocupa la banalització. I la banalització tapa la realitat. I la realitat és que en aquest país si hi ha un problema greu és que d’ençà del mes d’octubre hi ha hagut una impunitat de l’extrema dreta al carrer. Hi ha hagut agressions. Tenim un greu problema. Al final fiquem uns piulets en el mateix sac que agressions al carrer. I no és igual. A mi la gent que em diu que l’espai públic ha de ser neutre… Jo no comparteixo aquest debat. L’espai públic ha de ser plural. Que algú vulgui un espai públic neutre no em sembla democràtic. —Sou el primer conseller de la Generalitat amb uns orígens marroquins, àrabs i musulmans. Fet històric. —Les identitats són múltiples. La meva identitat l’expliquen els meus pares, que van venir del Marroc, que són classe treballadora. Però el meu barri també m’explica. O els meus amics de tota la vida amb qui, per cert, parlo en castellà. I la dona, amb qui parlo en català. El sindicalisme m’explica. La universitat m’explica. Ara, sóc conscient que represento un canvi. Un element necessari en aquesta societat. Una societat que cada vegada és més plural i diversa. I amb mi hi ha una visualització d’aquesta diversitat. Com que em coneixes, saps que em causa incomoditat que m’encasellin massa. Però mirem-ho positivament. Hi ha una visualització del potencial d’aquesta diversitat que crec que l’hem de recordar. Tenim un grandíssim potencial entorn de la diversitat. I això ho trobo positiu. —I quina etiqueta és més precisa? Àrab, musulmà, amazic? —Tinc família àrab i amaziga. Però bàsicament parlo dàrija, que és l’àrab que es parla al Marroc. L’amazic no el parlo, tot i tenir família que ho és. I la religió que he viscut des de petit és la musulmana. I això ho visc amb normalitat, essent com sóc un laïcista convençut. Veig molt clar que la religió és l’àmbit privat de cadascú. Ho crec de debò. —Ja és metafòric que Treball i Serveis Socials vagin junts. —La consellera Bassa ho va explicar així: la millor política social és una feina digna. Situa molt bé la voluntat d’unir els dos departaments. S’ha fet una gran feina i hem de fer-ne més per crear sinergies. —Res més que vulgueu afegir? —Hem parlat molt de l’àmbit del treball. Però jo voldria també parlar de l’entorn dels afers socials. I especialment del procés d’envelliment. Hem d’aconseguir que puguem envellir dignament al barri. Buscar sistemes entorn de l’autonomia personal. Un dels primers actes a què vaig anar va ser a una inauguració d’uns pisos tutelats. Pisos amb serveis específics a la consergeria per a les persones grans. Una assignatura que hem de desenvolupar.

Summary: Chakir el Homrani: ‘Hem de superar el capitalisme’


A València, als Jardins de Vivers, passeig de Guillem Agulló enllà, en una terrasseta a tocar de la Fira del Llibre que encara el seu equador amb optimisme, anem a dinar un xivito o sandvitx o qualsevol altra cosa. Xerrant, xerrant, al final l’àpat seran un parell de canyes dobles i olives. I què? Joanjo Garcia (València, 1977) presenta La pornografia de les petites coses (Sembra); té moltes coses a explicar i moltes més que prefereix que no constin en acta, que les descobreixi cada lector, si ho vol. I el cas és que, quan algú mira el rellotge, ja s’ha fet tard per a dinar. L’entrevista comença amb una confessió: tot és tan recent i va tan ràpidament que amb prou feines hi ha hagut temps de fer un cop d’ull en ziga-zaga a aquesta novel·la que juga a enganyar, retratar i sorprendre. L’autor no hi posa pegues: ‘però ara te la llegiràs?’. Després de l’entrevista, el sí es fa més rotund. —Jo et contaré la història, però fins a un límit. —Si no es pot contar, no m’ho contis, si us plau, que així segur que… —T’ho contaré. És necessari. La història comença amb un capítol introductori, molt breu, que parla del SILPO. —‘El primer ‒i únic, fins al moment‒ Simposi Internacional de Literatura Pornogràfica i Obrera’. —Sí. I després ja comença La set del nàufrag, la novel·la que ha escrit un d’eixos participants al SILPO. D’entrada no s’entén, però no és necessari. Aquesta novel·la passa en València. Hi ha un personatge, M, la parella Pablo i Andrea, i Clea, que és la femme fatale, la dona-desig… —Li trasbalsa la vida, a M. —Sí. I hi ha la relació entre Andrea i Pablo, convencional fins que ve Clea. Pablo hi vol follar, però això li fa pensar que potser M també desitja la seua dona. I aleshores eixa amistat naufraga i M comença a escriure contes. —Ja en seran tres, de contes dins la novel·la que hi ha dins la novel·la! —Sí. I Pablo els interpreta contes, s’hi troba, i hi troba M i tothom. També hi ha escenes calentes. Vull dir que, si, a un, li mengen la polla, s’ha de dir, no? —És la primera vegada que escriviu sexe explícit? —Sí. Encara que, per exemple, en El temps és mentida hi havia aquell personatge que anava a locals de prostitutes però que no hi volia follar, volia rescatar-les. Com que no podia, se n’anava al cotxe i es masturbava. Baix del pont de l’excalèxtric, ací, en València. —En parleu com si fossin persones que coneixeu. —És que són persones que conec. —Ah. —És molt més fàcil crear els personatges partint de persones amb les quals has compartit coses o que has observat, que donar-los una biografia. Per a què? Si ja tens un col·lega que ja té una biografia. O un enemic. Que no és el cas. —Aquella novel·la dins la novel·la s’acaba? —Sí. Amb molts contes. I amb les cendres de la relació dels tres. Dels quatre, tot i que Clea desapareix. —Un ésser pràcticament eteri. —Sí. I queden eixos personatges: una miqueta en el fracàs del matrimoni, l’aventura d’escriure, que és difícil. Sense més. I tornem al començament: un retrobament de la facultat, i saber que hi va haver una segona sessió del SILPO, a Barcelona, que acaba en una casa ocupada veient La rebelión de los lápices, decideixen que han d’anar a apedregar el consolat americà, per allò que ‘els vostres crims no quedaran impunes i caldrà fer-hi alguna cosa’. Quina? Doncs la primera ximpleria que se’ls acut. I saber també que, del SILPO, en va sorgir una novel·la. I anar a buscar-ne l’autor. —On? —A València. I demanar-li què és La set del nàufrag. I l’altre no en vol saber res, però al final li ho explica: ‘És la nostra vida’. I li diu que tots eren uns vanitosos que es pensaven que eren genials. I, al final, en realitat, li diu, ‘éreu tots uns fills de papà’. L’altre, no, perquè era de Gavà, i pensava que feia la revolució. Però no. Cap d’ells. Perquè, si te n’adones, com estan definits els personatges femenins, a La set del nàufrag? Amb el seu aspecte. I els homes? Amb les coses que fan. —No deu ser casualitat. —No. Però no en vull parlar. Vull que els lectors se n’adonen. Com hi està representat el sexe, per exemple? Pensem-hi. O siga, la novel·la parla del moment de desfeta d’unes relacions que ara ja haurien de ser d’igual a igual, horitzontals, entre homes i dones. Les dones tenen molt clar contra qui han de lluitar, però els homes (per fi!) hem acabat desemparats de referents. En un moment es diu: ‘semblàvem gent que venia de carnaval a una festa d’estiu’. Perquè intentem encaixar en uns marges que no valen. Una manera de resoldre-ho, parle de la meua generació, va ser de no madurar, de no agafar responsabilitats. En tot cas, espere que la novel·la després faça pensar ‘ostres, l’he llegida i em semblava bé’, però es veu que no. Aquesta és l’obscenitat de les petites coses. —O sigui, que l’heu feta amb molta mala idea, la novel·la dins la novel·la. —És clar. Per mostrar fins a quin punt hem normalitzat coses que en realitat són reaccionàries. Però és que vivim en una societat reaccionària. Al final, què és la pornografia? Són els teus drets de domini. Perquè, si hi penses, com es representa la pornografia? Gent follant en cases de luxe, etc. I quin sexe s’hi representa? El sexe a partir de la dominació. Al final, res no és innocu. Parla de dominació: dominació de gènere i de classe. I això no pot ser divertit. Al final, la pornografia parla de dominació de gènere i de classe, i això no pot ser divertit. —Heu preparat una novel·la de novel·les trampa! —No sé si és convenient dir-ho, això. De fet, és una novel·la sobre com interpretem la ficció. I com interpretem la ficció també ateny al fet de com interpretem la realitat. Jo tenia un amic que, quan i vaig preguntar ‘tu què eres’, em va dir: ‘jo em considere comunista llibertari abertzale, però potser sóc un petit burgès nacionalista d’esquerres’. —Bona! —És una bona definició, sí. Perquè, moltes vegades, atenyem les nostres anàlisis sociològiques i polítiques a partir d’una realitat que hem interpretat com el cul. Perquè pot ser que, si les coses no funcionen, el problema siga l’anàlisi. I cal fer una altra anàlisi, en comptes de dir ‘doncs pitjor per a la realitat, que es fota’. De fet, La pornografia de les petites coses parla d’eixa generació que ha restat en la fantasia. I d’eixa desfeta. —En parleu amb força duresa. —Sí, és clar. És que s’ha de fer. Perquè, entre més persones, em jutge a mi. I no m’he de jutjar amb complaença, no? Hem de ser, tal com deia un lema sandinista, implacables en el combat, generosos en la victòria. I això fem. Amb els companys de la facultat ho dèiem: venim de la generació dels traïdors, que era la generació política anterior, i hi afegíem: sort que, a nosaltres, no ens ha passat, que teníem les portes de les subsecretaries tancades, perquè això ens ha permès un marge de fidelitat a nosaltres mateixos. Si no, ens haguérem venut. Perquè és difícil no vendre’s. Al final, l’enemic, el tenim també a dins, en les nostres petites coses, en els nostres comportaments més quotidians. —Sempre feu novel·les de tema? —De fet, la novel·la no pretén explicar una historieta. En totes les novel·les intente posar-hi un tema, i és d’això que m’interessa parlar. Mira el personatge que ha escrit La set del nàufrag: és fill de Gavà, estudia filologia catalana i després se’n torna i diu ‘que bonica aquella vida però quina mentida’. Als altres, els havien educat per a menjar-se el món, i ell va pensar que hi compartia coses, però, de fet, parlaven en el llenguatge de l’enemic, però no se n’adonaven. Hi ha una desmitificació d’eixa revolta inconsistent, evanescent, que hem viscut tots. I ell constata, quan torna al poble, que la vida és una altra cosa. És fer de cambrer, per exemple. I té rancor de classe. L’ultima frase del llibre és aquesta, precisament: ‘però això va ser… rancor de classe’. —És bastant pessimista, aquest llibre. —No és pessimista. —Segur que no? —El llibre, primer, proposa un repte, que és entendre’l, fer-nos preguntes. —Està bé aquest reclamar atenció. —I participació. S’hi planteja un repte, però també una proposta: llegir la realitat. Això potser no és en la novel·la però… també: com publicitem des del nostre moviment polític, des dels nostres marges, coses que no siguen només consignes? O és que estem contents de la nostra marginalitat? Si vols tenir vint anys als quaranta, doncs endavant. —Parleu força dels quadres mentals i del tarannà cultural, de com ens forgen i de com costa sortir-ne. —És que és molt difícil. Quantes vegades veiem una injustícia i girem la cara? Quantes vegades en som culpables? Quantes vegades consumim i després fem consignes polítiques? Al final, vivim en un món obscè. I en som executors, i no en podem escapar. No podem. —I per què justament us inventeu el SILPO? —Perquè hem estat en coses semblants, no?  De fet, hem participat en coses que no han estat el SILPO però que ho podrien haver estat. Tant de bo. Hauria estat bé. Era una universitat molt diferent. Jo no sé si els universitaris d’ara, que entren a classe i els passen llista, entendran que nosaltres passàvem el temps conspirant contra… —Digueu-ne sistema, en general. —Contra el sistema, sí. A la cantina, és clar. A quin lloc millor? Una altra cosa que he volgut fer en aquest llibre és fer que passe en Barcelona, també, que hi haja eixa tensió Barcelona-València, una cosa que ja havia assajat en Arribarà el dematí, això de mostrar en la literatura que els Països Catalana existeixen més de com pensem. Hi ha més contacte de com sembla. El llibre és fet en oriental i en occidental. La set del nàufrag és una novel·la feta per un barceloní que escriu en valencià. Gràcies al fet que existeixen els correctors, que han estat molt amables i molt pacients amb mi, se li ha donat una coherència. M’agrada que es veja això, que estem més vius d’allò que moltes vegades representem. Perquè en la literatura trobe a faltar eixa normalitat que, de fet, existeix. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —Un dels darrers, Les possessions, de Llucia Ramis.

Summary: Joanjo Garcia: ‘Vivim en un món obscè’


El govern i els comuns han arribat a un acord en matèria d’ingressos per al pressupost del 2020, que segons que han explicat permetrà d’augmentar la recaptació en 543 milions d’euros anuals. Tanmateix, l’impacte previst per a l’any vinent és d’ingressar 171 milions més. Diuen que l’entesa és un primer pas per a assolir un acord global dels comptes públics per a l’any vinent. Pere Aragonès, vice-president i conseller d’Economia i Hisenda, ha explicat que era un acord fiscal basat en la progressivitat, la fiscalitat verda i la fiscalitat justa. L’objectiu, ha dit, és de blindar l’estat del benestar: ‘Ara és el moment d’una etapa expansiva per a situar els nivells de benestar als estàndards del moment.’ En aquest sentit, ha recordat que les necessitats d’avui no eren les de fa tres anys, i per aquesta raó calia tenir el pressupost al dia. També ha subratllat que es feien canvis allà on la Generalitat tenia capacitat fiscal, i ha recordat que el 85% dels imposts depenen d’un sistema de finançament ‘injust’. En aquest sentit, ha tornat a exigir al govern espanyol que pagui els deutes pendents amb Catalunya. El conseller ha dit que l’acord garantia la progressivitat dels imposts i que era una rebaixa fiscal a la classe treballadora, perquè ‘ajuda qui menys té, qui menys ingressos rep’ i hi contribueix ‘qui més té’. Els comuns insisteixen a demanar eleccions Segons els comuns, ‘s’ha acordat una reforma fiscal justa, redistributiva, progressiva i verda, amb els objectius principals de reduir les desigualtats, blindar els serveis públics i donar resposta a l’emergència climàtica. ‘És la primera pedra per al govern progressista que Catalunya necessita’, ha dit Jéssica Albiach, dirigent dels comuns. Ha subratllat que era un primer pas molt positiu i una de les reformes més progressives dels darrers vint anys. ‘Per a nosaltres, fer oposició no és quedar-nos en un racó com el PSC, ni muntar espectacles com Ciutadans‘, i ha defensat la posició del seu grup de treballar per aconseguir canvis. Albiach ha subratllat que el seu grup era ‘als antípodes ideològics del govern Torra-Aragonès’, però que això no treia la necessitat d’arribar a acords que blindessin les majories socials del territori català. Preguntada si creia que aquesta entesa podia acostar les posicions dels comuns i JxCat, Albiach ha estat taxativa i ha dit que JxCat no era progressista. I ha insistit a demanar-los que convoquin eleccions. Un cop acordada aquesta reforma fiscal, el govern i els comuns encara han d’arribar a una entesa pel que fa a les despeses. Un acord global permetria al govern de fer prosperar el pressupost del 2020. Més progressivitat i fiscalitat verda L’acord modifica l’IRPF per a fer-lo més progressiu. D’una banda, s’augmenta d’un 10% el mínim exempt del contribuent, que passa de 5.550 a 6.105 euros, però només per a les rendes més baixes: fins a 12.450 euros de base liquidable. De l’altra, es modifiquen els trams alts de l’escala: el tipus marginal del 23,5% ja el pagaran les rendes a partir de 90.000 euros, en lloc dels 120.000 euros actuals. També es crea un nou tipus del 24,5% entre 120.000 euros i 175.000. La progressivitat de l’Impost de Successions també es retoca, per recaptar uns 190 milions d’euros anuals més. Es redueixen els beneficis fiscals aplicables a l’impost, si bé es mantindrà la bonificació del 99% per als cònjuges i menors d’edat; però les herències de més de dos-cents mil euros (habitatge habitual a part) pagaran més. A més, l’acord inclou quatre nous impostos i la modificació d’impostos existents, amb motiu del desenvolupament de la llei catalana de canvi climàtic. ‘Continuem optant per una fiscalitat verda amb la creació d’un nou impost sobre la producció, l’emmagatzematge i la distribució en l’àmbit de l’energia’, ha explicat Aragonès. No inclou l’autoconsum ni l’energia elèctrica més neta, i generarà una recaptació de 153 milions d’euros anuals. Pel que fa a l’impost sobre estades en establiments turístics, augmenta d’un 55% per estada diària segons el tipus d’establiment i si es troba a Barcelona o a la resta del Principat. A Barcelona, la tarifa màxima quedarà en 3,5 euros per nit a un hotel de 5 estrelles o equivalent. El 2020 també es començarà a recaptar un impost que grava els grams de diòxid de carboni per quilòmetre que emeten els vehicles de tracció mecànica. Aportarà una recaptació anual de 155 milions d’euros. D’altra banda, es redueix la bonificació de l’impost sobre habitatges buits, que només s’aplica a persones jurídiques, empreses o fons d’inversió, per tal d’incentivar la incorporació dels pisos buits al mercat de lloguer. Amb aquesta mesura es preveu d’augmentar en 3,5 milions d’euros la recaptació de l’impost, gairebé un 30%. El conseller ha defensat que l’acord establia més equitat fiscal ‘perquè els sectors econòmics que tenen més capacitat de generar beneficis són els que contribuiran més a la societat i al conjunt de la societat’. Els canvis, ha explicat, afectaran els sectors en què hi ha concentració de la propietat empresarial. JxCat avala la reforma fiscal ‘per responsabilitat’ però diu que ‘no els satisfà’ El portaveu de Junts per Catalunya, Eduard Pujol, ha dit en una compareixença de premsa que la seva formació validava l’acord i hi donava suport, però només ‘per responsabilitat amb el país i amb els socis de govern’, ERC, que encapçala a l’executiu el vice-president Pere Aragonès, qui ha capitanejat la negociació. ‘El país necessita pressupost, i aquest és un pas important’, ha dit Pujol, qui ha volgut matisar que el pacte de reforma fiscal amb Catalunya en Comú Podem tenia mesures que no satisfeien JxCat. Pujol no les ha volgudes detallar, i s’ha limitat a citar la reforma de l’impost de successions i s’ha centrat en el desgrat general. ‘No és 100% el nostre model de societat. Però en un exercici de realisme polític, és el que podem aprovar i aprovem’, ha dit, i ha avisat els comuns que si aquest primer pas no culminava en un pressupost complet aprovat al parlament, la reforma fiscal pactada no prosperaria. ‘És el moment d’acabar la feina i fer pressió en aquest tram final.’

Summary: El govern i els comuns obren camí a l’aprovació del pressupost


L’ANC i Òmnium Cultural han fet una crida a concentrar-se avui a les set del vespre davant la seu de la Comissió Europea (CE) a Barcelona després de les dues sentències fetes públiques avui: la del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), que conclou que el president d’ERC, Oriol Junqueras, tenia immunitat des que va ser elegit eurodiputat; i la del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que condemna a un any i mig d’inhabilitació el president de la Generalitat, Quim Torra. Sota el nom de ‘Justícia a Europa. Injustícia a l’estat espanyol’, totes dues entitats han convocat aquestes concentracions per a expressar el suport a ambdós polítics. ‘L’estat espanyol condemna i vol guanyar amb la judicatura allò que no ha aconseguit a les urnes. Mentrestant, Europa decideix d’avalar els drets dels eurodiputats Junqueras, Carles Puigdemont i Toni Comín’, destaca l’ANC, que afegeix que només els catalans decideixen qui ha de ser el president de la Generalitat i els seus representants a Europa. Per Òmnium, la justícia europea ha donat ‘un nou cop a la justícia espanyola, i l’ha desautoritzada a escala internacional’, i per això demana la nul·litat del judici de l’1-O i la llibertat de tots els presos polítics i els exiliats. També considera inacceptable la inhabilitació de Torra i acusen el TJSC ‘d’atacar la llibertat d’expressió’ del president de la Generalitat.

Summary: ANC i Òmnium fan una crida a concentrar-se aquest vespre davant la seu de la Comissió Europea a Barcelona


Des de casa, entre visita i visita amb pacients (per Skype o telèfon), parlem amb la psicòloga clínica Anna Miñarro, especialitzada en experiències traumàtiques. ‘Aquests dies treballo molt perquè el nivell d’angoixa comença a pujar’, confessa. Considera que la situació de crisi sanitària i de confinament actual motiva, per força, sentiments negatius que cal tenir molt presents (angoixa, por, incertesa i manca de confiança), però també de positius (solidaritat). A més, explica, és un confinament desigual, perquè no tothom el pot viure en les mateixes condicions. Això sí, assegura que, d’una manera o una altra, ens cal fer el dol amb la vida anterior; i demana, pel bé de la salut mental dels ciutadans, que les autoritats, en especial el govern espanyol, facin cas d’una vegada als experts que demanen un confinament total perquè la gent, diu, se sent enganyada. També apunta algunes pistes sobre la manera com podem encarar millor aquests dies que ens esperen: distribuir el temps, apagar el mòbil, endreçar i compartir. —Com a mamífers i éssers humans socials, no estem programats per a confinar-nos. Com ens afecta? —Els éssers humans som rutinaris i, en tot cas, per allò que no estem programats és per al confinament en la mesura que és obligat a causa d’una situació d’emergència. Aquí caldria separar casos diferents, perquè hi ha moltes casuístiques. Per exemple, hi ha unitats familiars que poden confinar-se sense gaire angoixa i que tenen llum, aigua, menjar i necessitats bàsiques cobertes. Però també hi ha qui s’ha de confinar en espais amb problemes de convivència, fins i tot amb situacions de maltractament. El ventall és molt ampli. Però sí que podem dir en general que aquesta situació d’emergència ens col·loca en un escenari d’angoixa, perquè hem de fer un dol amb l’estil de vida anterior. I aquí, novament, el ventall és molt ampli, perquè hi ha moltes angoixes i incerteses que es sobreposen. —Per exemple? —Incertesa sobre quant durarà, gent que ha perdut la feina, la gent que no pot treballar perquè a casa no hi té les condicions ni les eines, etc. El teletreball, per a segons qui, no és tan senzill. En definitiva, jo diria que la situació que vivim genera quatre sentiments que, psicològicament, caldrà treballar molt: angoixa, por, incertesa i manca de confiança. —Manca de confiança? —Sí, manca de confiança perquè no ens han dit tota la veritat, fins i tot ens han mentit i, per tant, la gent se sent enganyada. Hi ha manca de confiança, sí, cosa que ens porta a la dispersió. —Ens han mentit? —Bé, no deien que no passaria com a la Xina i Itàlia? Mireu com estem. Que no deien que era una grip lleu? La gent ha perdut la confiança en els governants i això és un sentiment que cal tenir en compte en l’anàlisi psicològica de la situació. Poseu-vos en la pell dels sanitaris. La por, la incertesa, l’angoixa i la falta de confiança dels ciutadans es multipliquen per quaranta quan ets un professional sanitari. És cert que metges i infermers estan relativament acostumats a veure morir pacients, però no d’aquesta manera. Per tant, el seu nivell d’angoixa, de patiment i d’estrès és encara molt més elevat. Penseu que no poden oblidar-se dels pacients que no pateixen coronavirus i que continuen existint i patint situacions molt greus. Hi continua havent infarts i més malalties… Havent vist com anava a la Xina i Itàlia no s’hauria pogut preparar millor els sanitaris i els hospitals en lloc de dir que aquí no ens passaria? I quan hi ha experts que diuen ‘compte, que això es col·lapsarà i serà greu’, els governants espanyols es neguen a confinar territoris i diuen que ens en sortirem. És com si allò que veu tothom, que és que la situació és d’emergència extrema, els governants espanyols no ho veiessin prou. Tot això genera manca de confiança. A més, penseu que els sanitaris es troben en situacions extremes, especialment arran de la manca de materials indispensables, de les quals no els va avisar ningú. —Com ara quines? —Com que no hi ha prou material, estan obligats a prendre decisions molt complicades psicològicament. Quan tens més pacients que respiradors, a qui li poses respirador i a qui no? Això ja passa i el col·lapse continua augmentant. Demanem a metges que triïn a quin pacient val la pena de salvar la vida. Poca broma. I això és molt angoixant. Per tant, tots els hospitals privats hi han d’estar al servei. Cal compartir respiradors de tots els centres per atendre pacients, cal fer hospitals de campanya, etc. Jo no he sentit anomenar Metges Sense Fronteres, per exemple, que són els grans experts en hospitals de campanya i potser algú els hauria de demanar ajuda. —També heu parlat de la por… —Sí, perquè en la situació actual una de les idees importants és la por del futur. La incertesa no és solament si t’infectaràs o no i si et moriràs per la malaltia o no. La incertesa és també que, en el supòsit que no et moris, no sàpigues quin futur t’espera. I això tampoc no ens ho han explicat, encara, les autoritats. I, per tant, fa por. Proclames com les de Pedro Sánchez explicant mesures d’ajut als autònoms i treballadors que ho han perdut tot o que ho perdran tot també afegeixen incertesa perquè no són ni clares ni concretes. No diuen ni quant ni quan. No donen seguretat, que és la cosa que haurien de fer. De fet, a més de la por, de la incertesa, de l’angoixa i de la falta confiança, en molts casos allò que apareix també, i és absolutament normal, és molta ràbia. —Ràbia contra què o contra qui? —Contra tot. És una reacció natural legítima, però s’ha de treballar. Si ho analitzem, en molts casos és ràbia vinculada a la manca de confiança, ràbia contra la irresponsabilitat dels qui, malgrat haver vist l’experiència italiana i malgrat haver rebut les indicacions dels experts, no n’han fet cas i no han estat capaços d’interpretar la realitat i de posar les condicions necessàries per a evitar la propagació de la malaltia i poder atendre correctament la població. I, en la mateixa línia, parlant d’experts, és terriblement irresponsable això que ha fet el partit socialista, mirant de desacreditar un expert reconegut com Oriol Mitjà argüint que és independentista i que, per tant, no té credibilitat. Vol dir que les màximes autoritats no ho veuen com una crisi sanitària? Que potser es pensen que és una oportunitat política? A més, tot això quan s’escau que els doctors Oriol Mitjà i Bonaventura Clotet són dos dels experts que han dirigit assaigs clínics contra la propagació del coronavirus, per exemple amb els retrovirals que s’utilitzaven per combatre la sida. —Pot motivar cap sentiment positiu aquest confinament? —Sí. Els qui tenim l’oportunitat de confinar-nos confortablement a casa perquè sí que tenim llum, aigua i calefacció, també tenim temps. I aquest temps és important que sigui solidari. En aquesta situació d’emergència hem d’eixamplar la solidaritat. Per exemple, preguntant periòdicament a amics, familiars i persones que pensem que ho necessitin com es troben, ajudant les veïnes que viuen soles, que tenen dificultats i que necessiten ajuda, etc. En sé molts, d’exemples. És a dir, ens confinen, però obrim elements nous de solidaritat. I aquí no ens podem oblidar de ningú. —Cada dia a les vuit aplaudim els sanitaris… —Sí, però no podem oblidar-nos dels qui recullen la brossa, dels forners, els farmacèutics, dels qui obren els mercats. Tots compleixen una funció important dins la societat, sovint sense reconeixement. Molts d’aquests treballadors, a més, conviuen amb les respectives famílies i, per tant, amb l’angoixa del perill i amb la por de la transmissió als familiars. De fet, tota aquesta gent que és al carrer pateix una altra angoixa afegida, que és la d’haver de tornar a casa després d’haver-se exposat al risc. Alguns opten per separar-se dels familiars –en sé d’algun cas–, però la majoria no té prou recursos per a poder-ho fer. —Viure el confinament en solitari tampoc no deu ser gaire fàcil… —Efectivament, qui se separa o viu l’aïllament en solitari té un element afegit, perquè l’angoixa que pot desenvolupar per la solitud és enorme. De fet, hi ha qui haurà de triar entre l’angoixa de la solitud i l’angoixa de la intranquil·litat, la de la culpa de poder infectar algun familiar. Fins i tot hi pot haver el sentiment de culpa de sentir-se salvat i protegit mentre els altres no ho estan. L’ecosistema d’angoixes és realment complex i terrible. És una situació molt excepcional. —I els nens? —Això és molt important i se’n parla encara massa poc. Cal fer servir un llenguatge comprensible per als nens i per als adolescents. I també hem de tenir present que hi ha molts nens vulnerables i desprotegits, sense recursos materials i sense suport educatiu. Podem decidir que treballem des de casa amb ordinadors, però segons quins nens no hi tenen cap ordinador i casa seva no és un espai agradable, fins i tot pot ser un infern. La seva fragilitat, desprotecció i vulnerabilitat és molt més alta. L’escola, per a molts nens, era fonamental, no tan sols per les classes i perquè els donaven menjar, sinó també perquè n’hi ha molts que hi tenien una xarxa de suport en forma de mestres i sortien de casa. I ara no poden. —I encara un altre col·lectiu: diem que tothom s’estigui a casa, però què passa amb qui no en té, de casa? —Aquest és un col·lectiu que a més a més no té la mateixa informació que la resta de la població, perquè, mentre uns quants, arran del confinament, viuen enganxats a la televisió, a aquesta minoria que viu al carrer ningú no els ha explicat res de tot plegat. No saben bé què passa. I viuen una angoixa afegida a les habituals. De fet, aquest confinament té un biaix de classe. És un confinament desigual. No tothom té les mateixes condicions de confinament. Pensem en els nens vulnerables que anaven a l’escola cada dia, amb suport de mestres, amb la gent que s’ha quedat sense feina, amb els autònoms que no poden treballar i no tenen cap certesa concreta del govern. El biaix no hi és només perquè alguns podran anar a la Quirón i alguns altres no, sinó perquè hi ha una situació laboral precària per a molts i un futur molt incert. Imagineu-vos, per un segon, estar confinat a casa i no poder donar menjar als vostres fills. Això probablement ja passa, i què genera? Sobretot ràbia, tensió, por, etc. Moltes complicacions psicològiques. És a dir, l’emergència també és social. —Continueu atenent pacients, des del confinament? —Sí, per Skype o per telèfon, perquè l’angoixa creix i l’acompanyament psicològic és molt important en moments així. No podem permetre que la por ens empresoni i per això no he deixat d’atendre. L’Skype és una finestra per a estar vinculat amb el món. De fet, penso que cadascú de nosaltres ha d’anar distingint quina és la seva responsabilitat en una situació com aquesta, tan excepcional. La dels sanitaris és salvar vides, encara que amb angoixa, la dels psicòlegs clínics és acompanyar en situacions difícils, etc. Aquí tothom ha de trobar la seva funció, vinculada també a l’eixamplament de la solidaritat que comentàvem. —I les institucions? —Les institucions i les autoritats també han de complir la seva funció. No s’entén que Catalunya no sigui aïllada si el seu govern, assessorat pels millors experts, ho decideix, per exemple. No fer-ho implica viure en una situació d’amenaça permanent. I després de l’amenaça vénen l’angoixa, l’hostilitat, etc. I en aquest cas concret també hi ha en joc el maltractament continuat i la humiliació. Als governants cal exigir-los honestedat per a trencar aquesta cadena, perquè hi ha una sensació d’engany. I tot això ens porta que s’acabi el paper de wàter, que els supermercats vagin plens amb gent acumulant i a una situació de molta fragilitat personal. La situació és molt complicada. —Què podem fer, els ciutadans confinats? —A banda eixamplar la solidaritat que hem comentat és molt important de distribuir el nostre temps: allò de vuit, vuit, vuit. Vuit hores per a dormir, vuit hores treballant d’alguna manera i vuit hores per a gaudir i compartir. I per a compartir han sortit moltes eines: jocs, lectures, gimnàstica; pots viatjar virtualment i fins i tot entrar al Moma de Nova York, etc. Pot ser bo de pactar un film o una sèrie amb un grup d’amics per veure-la al vespre i l’endemà comentar-la per videoconferència, per exemple. Igual amb un llibre, com si fos un club de lectura, etc. Mantenir el contacte amb amics i família és molt important. I si pot ser amb activitats, encara millor. També és important de netejar i endreçar la casa. Diuen que la higiene és molt important per a frenar la propagació del virus; jo diria que la higiene personal i domèstica, a més de frenar el virus, ens ajuda a viure millor i és necessària. —Bé, ara vivim més connectats que mai al mòbil, a la ràdio, la televisió, internet… —Jo recomanaria de dosificar molt la informació: el mòbil, la major part del dia, apagat; la televisió, amb un informatiu al dia, més que suficient. Penseu que la sobreinformació en una situació com aquesta ens porta al deliri col·lectiu. Et diria que és més sa i més important de reservar un espai del dia, de cada dia, per a connectar amb amics i familiars, que no pas per informar-se per les xarxes o la televisió. El contacte amb la gent, malgrat el confinament, és fonamental. És a dir, que la fragilitat, la vulnerabilitat i la ràbia que inevitablement sentim no ens col·loquin en la posició d’insolidaris. Al contrari, hem d’aconseguir ser-ho més, perquè és cert que és una crisi sanitària, però també és una crisi social molt gran, la potència de la qual ara per ara ens és impossible d’imaginar. Per això és important que les institucions transmetin seguretat i claredat. L’actitud i els gests són molt importants en aquests casos. —Amb tantes hores de convivència forçada, hi ha qui ja ha parlat de possibles divorcis d’aquí a uns quants mesos o fins i tot a un nou baby-boom… —Bé, això no ho sabem, però pot haver-hi sorpreses, sí. En tot cas, sí que sabem és que hi ha diferents situacions. Els qui han d’estar confinats en un ambient de violència intrafamiliar, en el millor dels casos acabaran en divorci, però serà una experiència altament traumàtica per a les víctimes de la violència, que generarà nous traumes i una vida futura pitjor. En canvi, els que poden estar confinats sense sortir de casa en un ambient no violent i poden ser a prop de l’altre, és a dir, qui estigui confinat en companyia, rebrà molta ajuda a l’hora d’eliminar a una part de la violència que rebem per part de pandèmia. I està bé que pensem que això, encara que sigui llarg, s’acabarà. Aleshores caldrà haver-ne après alguna cosa per a reorganitzar-nos i preparar-nos millor per al futur. —Moltes gràcies, voleu afegir alguna darrera idea? —Sí, una altra realitat molt cruel, la dels treballadors de serveis no essencials que es veuen obligats a continuar sortint de casa per anar a treballar, agafant el transport i exposant-se al risc, tant ells com els familiars. Penso que aquesta és una actitud sàdica i de menyspreu per part d’algunes empreses. Què passarà pel cap del treballador que s’infecti o infecti algú de la seva família per haver anat a treballar quan no era necessari? No m’ho vull ni imaginar. I hi ha una altra dificultat que no hem comentat i que haurem de treballar: quan es mor algú per coronavirus no hi ha acompanyament. Cal pensar en la desesperació dels familiars d’aquests difunts que normalment moren sols a l’hospital sense poder rebre visites. És a dir, els familiars no els poden veure, no se’n poden acomiadar i, a més a més, potser no es poden ni abraçar entre ells. És a dir, no hi ha acompanyament ni real ni simbòlic. L’angoixa generada per aquesta solitud pot ser enorme. De casos així ja n’hi ha i n’hi haurà molts més.

Summary: Anna Miñarro: ‘La gent se sent enganyada’


L’avanç de l’escrutini confirma la desfeta de Ciutadans arreu de l’estat espanyol, augurada per les enquestes. Amb el 98,62% escrutat, ha passat de 57 diputats a només 10. Això significa un retrocés que els convertiria en la sisena força política. Tindrien ERC per davant amb 13 diputats i JxCat trepitjant-los els talons amb 8. Malgrat aquest resultat, Albert Rivera no ha anunciat la seva dimissió i s’ha limitat a convocar l’executiva per demà al matí i ha dit que vol fer un congrés aviat. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi Un dels grans beneficiats d’aquest declivi és el PP, que creixeria fins als 87 diputats. El 28-A, el partit de Pablo Casado en va aconseguir 66, únicament 9 més que Ciutadans, però amb les noves eleccions han aconseguit de separar-se d’Albert Rivera. L’altre partit que s’emporta els vots de Ciutadans és Vox, que esdevé la tercera força de l’estat espanyol, amb 52 diputats. L’extrema dreta en va aconseguir 24 el 28-A i avui ha doblat el resultat. La caiguda de Ciutadans deixa fora del congrés espanyol cares visibles del partit com Juan Carlos Girauta, José Manuel Villegas, José María Espejo-Saavedra, Carina Mejías, Nacho Martín Blanco, Edmundo Bal o Félix Álvarez (Felisuco).

Summary: Ciutadans s’enfonsa en una davallada històrica però Rivera no dimiteix


La formació gallega En Marea ha subscrit un acord per a presentar-se a les eleccions europees en coalició amb Compromís i, també, amb la Chunta Aragonesista i Més per Mallorca, que ja s’hi van sumar al gener. En Marea, que tindrà el número dos de la llista amb Lídia Senra, feia mesos que negociava amb la formació valencianista. La decisió implica un trencament amb Podem. El portaveu d’En Marea, Luís Villares, ha qualificat de magnífic l’acord per a una aliança que permetrà de defensar els interessos de Galícia i construir una Europa ‘més solidària, social i democràtica’. La coalició ha reservat la tercera plaça per a Equo, que ja ha confirmat que formarà part d’aquesta candidatura. Les bases del partit ecologista ho van ratificar dijous en referèndum amb un suport del 71%. Una votació que ha estat impugnada pels partidaris d’anar amb Podem. Si l’any 2014 Primavera Europea va obtenir prop de 300.000 vots, que es van traduir en un escó, la nova coalició que encapçala Jordi Sebastià aspira a duplicar el resultat.

Summary: Compromís incorpora En Marea a la candidatura a les europees


El jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona, que investiga els preparatius del referèndum del primer d’octubre, ha remès un escrit al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) perquè investigui el vice-president del govern, Pere Aragonès. A més, el jutge instructor, Juan Antonio Ramírez Sunyer, demana al TSJC que també investigui Josep Maria Jové i Lluís Salvadó, actualment diputats per ERC, i que van ser detinguts el 20 de setembre passat, quan eren secretaris generals d’Economia i Hisenda, respectivament. Segons que ha informat el TSJC, la sala civil i penal ha rebut l’exposició raonada del jutjat perquè assumeixi la causa contra Aragonès, Jové i Salvadó. Tots tres són aforats, com a diputats del parlament, i per això una possible investigació és competència de l’alt tribunal. Maria Eugènia Alegret, magistrada del TSJC, haurà de decidir si admet a tràmit la sol·licitud del jutge Ramírez Sunyer, que ja abans del primer d’octubre va començar una investigació contra el referèndum en la qual ha inclòs diversos alts càrrecs del govern del president Puigdemont.

Summary: El jutge de l’1-O demana al TSJC que investigui Aragonès, Jové i Salvadó


Quan fa tres dies que el Consell va anunciar les retallades al pressupost del 2019, els tres grups parlamentaris del Botànic no concreten en quines partides s’aplicaran. Tant el PSPV com Compromís donen per fet que el pla Edificant, que es desenvolupa amb els ajuntaments per a eliminar els mòduls pre-fabricats, serà una de les partides afectades, per bé que reconeixen no tenir-ne la informació concreta. La junta de síndics de les Corts ha refusat la compareixença en un ple extraordinari del president de la Generalitat per a explicar les retallades, una compareixença sol·licitada pel PP. Serà el conseller d’Hisenda Vicent Soler qui parlarà en una comissió i explicarà com aplicar els 364 milions de ‘retencions de crèdit’ en el pressupost que li demana el govern espanyol en canvi de rebre els 250 milions del FLA. Mentrestant, el govern del Botànic insisteix a dir que no afectaran les polítiques socials i que s’aconseguirà reprogramant partides del pressupost que no s’havien d’executar al 100%. El Consell i els partits que conformen el Botànic asseguren que no es pot parlar de ‘retallades’, perquè els ajusts s’han aplicat majoritàriament a partides que igualment no serien executades enguany, per la qual cosa la solució ha estat passar-les a l’exercici de l’any 2020. Moltes d’aquestes partides ‘inexecutables’ són integrades, segons fonts coneixedores del document enviat a Madrid, en les àrees on des del primer moment s’havia assegurat que no es retallaria el pressupost, com ara Educació o Habitatge. El diputat Fran Ferri, de Compromís, ha defensat la manera com s’han aplicat els ajusts, però també ha admès que les poques dades que en tenen les han sabudes de les conselleries en mans de Compromís i de la premsa. Així, ha arribat a posar d’exemple dels ajusts el pla Edificant, en què es troben algunes d’aquestes partides perquè, en qualsevol cas, no serien executades durant aquest exercici.

Summary: El Botànic ‘reprograma’ partides del pressupost per esquivar les retallades


L’advocacia de l’estat vol que els ferits de l’1-O a Barcelona que han denunciat a la policia espanyola siguin encausats per haver format una ‘massa tumultuària’ davant dels agents, segons que publica eldiario.es. En un recurs a l’Audiència de Barcelona, l’advocacia de l’estat critica la decisió del jutjat d’instrucció número 7 de no obrir un procediment, ja que considerava que els votants tenien una actitud ‘merament passiva’. Tanmateix, l’advocacia no està sola en aquesta demanda. Els sindicats policíacs també han presentat un recurs a l’Audiència perquè s’encausi els votants per delictes de desobediència, resistència i atemptat contra l’autoritat i desordres públics amb amenaça de violència. Severo Bueno de Sitjar de Togores, advocat de l’estat, i el Sindicat Professional de Policia coincideixen, doncs, en reclamar que trenta-sis ferits durant l’1-O siguin encausats. Tots ells van denunciar a la policia espanyola per la seva actuació en quatre col·legis electorals. L’advocacia i el sindicat també demanen identificar altres concentrats que apareixen els vídeos de la causa del jutjat número 7 per tal de dirimir el seu paper com a possibles ‘organitzadors de la resistència’, així com els seus vincles amb els CDR.

Summary: L’advocacia de l’estat vol encausar els ferits de l’1-O per haver format ‘una massa tumultuària’


L’expresident de la Generalitat Valenciana Francisco Camps ha afirmat que ‘òbviament’ ni ell ni el seu govern (PP) van desviar fons a l’organització del Gran Premi de la Fórmula 1 procedents d’ocupació juvenil. Camps s’ha pronunciat en estos termes en declaracions als mitjans de comunicació després de pronunciar una conferència en els cursos d’estiu de la Universitat Catòlica de València, en ser preguntat per si ell o algú del seu govern va desviar fons a la F1 procedents d’ocupació juvenil. ‘No, no. Òbviament no’, ha asseverat. Camps està sent investigat en el Jutjat d’Instrucció número 2 de València al costat de l’exconsellera d’Esports Lola Johsnon, i l’expilot Jorge Martínez Aspar, per presumptes delictes de prevaricació administrativa i malversació de cabals públics, en relació amb suposades irregularitats en l’organització del Gran Premi de la Fórmula 1 que va acollir la ciutat. Preguntat per esta investigació, l’excap del Consell ha manifestat: ‘Més respectuós que jo amb l’àmbit judicial, crec que ningú ha pogut demostrar-ho’. Se li ha interpel·lat per un escrit que ha presentat en el jutjat en el qual hauria denunciat un ambient incriminador en el procediment i, sobre este tema, ha indicat que ‘un paper escrit a un magistrat té per la meua banda tot el respecte de la persona que ho rep i és qui ha de valorar-ho’. Respecte als tribunals ‘No tindria sentit –ha agregat– que jo escriguera en seu judicial i després opinara fóra de seu judicial sobre el que he escrit, perquè jo respecte molt a jutges i magistrats i són ells els que tenen en tot moment que decidir si el que jo vaig proposant-los s’ajusta o no s’ajusta al criteri i a la interpretació de la llei’, ha respost Camps. En esta línia, l’expresident del Govern valencià ha reiterat: ‘L’àmbit judicial és l’àmbit judicial. Jo ho respecte moltíssim. Els tribunals els respecte moltíssim, els he respectat tota la meua vida’. De fet, ha asseverat que va deixar de ser president de la Generalitat para anar-se’n a una seu judicial i perquè es valorara la seua activitat com a president fins a aquell moment, en al·lusió a l’instant en el qual va haver d’asseure’s en el banc dels acusats per la coneguda com a ‘causa dels vestits’ dins del case Gürtel de la qual va resultar absolt per un jurat popular.

Summary: Camps diu que ‘òbviament’ ni ell ni el seu govern van desviar fons a la F1 procedents d’ocupació juvenil


El parlament demana amb els vots a favor de JxCat, ERC, comuns i CUP la dimissió del ministeri de Foment, Jose Luis Ábalos, i del ministre d’Afers estrangers, Josep Borrell, per la seva gestió de la ‘catàstrofe humanitària’ a la Mediterrània. PSC i Cs hi han votat en contra mentre que els diputats del PP s’hi han abstingut. Es tracta d’un punt de dues mocions presentades per JxCat i ERC amb el mateix contingut per reprovar l’actuació del govern de Pedro Sánchez en aquest àmbit. En aquest sentit, el text aprovat critica la responsabilitat del govern espanyol en la ‘necropolítica’ tenint en compte el tancament de ports i el blocatge de les embarcacions de rescat. La moció assenyala que quan el PSOE va arribar a la Moncloa moria un de cada quaranta-un migrants que intentaven creuar la Mediterrània Central, mentre que ara la xifra és d’un de cada vuit. El parlament reprova la gestió del govern de Sánchez també per haver incomplert les quotes d’acollida assignades per la Unió Europea. El text aprovat pel parlament també insta el govern a prendre les ‘mesures legals pertinents’ davant les instàncies nacionals i internacionals davant les ‘violacions de drets humans que provoquen les polítiques migratòries mortíferes del govern de l’estat’, així com qualsevol acció de bloqueig destinada a impedir a les embarcacions de rescat l’accés als ports de la Generalitat posats a disposició. Sobre aquesta qüestió, la cambra catalana vol que l’executiu català posi en coneixement de les organitzacions d’operacions humanitàries i de les Nacions Unides la voluntat d’oferir els ports de Catalunya per desembarcaments com a ports segurs davant els impediments del govern espanyol. La moció aposta per establir un ‘corredor humanitari’ per als desplaçaments forçats i insta a presentar al parlament abans que acabi l’any un pla d’execució calendaritzat acompanyat d’un estudi econòmic, legal i logístic.

Summary: El parlament català demana la dimissió d’Ábalos i Borrell per la gestió de la ‘catàstrofe humanitària’ a la Mediterrània


El 13 de novembre es reunirà per primera vegada el subgrup de cítrics de l’Observatori de Mercat de Fruita i Verdura. Tal com estableixen els documents preparatoris de la Comissió Europea, aquests instruments de vigilància tenen l’objectiu de millorar la transparència als mercats, tot difonent dades i anàlisis significatives. Afegeixen que han de servir al sector, en aquest cas els cítrics, per a abordar la volatilitat dels preus i prendre decisions informades, particularment en cas de pertorbacions o crisis del mercat. Aquest observatori ha de servir, doncs, per a entendre fins a quin punt l’arribada de clementines i taronges procedents de Sud-àfrica i més països de l’hemisferi sud afecten els productors europeus, majoritàriament concentrats al País Valencià. De fet, la resposta del govern espanyol i de Brussel·les a la demanda del sector d’aplicar la clàusula de salvaguarda la passada campanya va ser que aquesta petició havia d’anar acompanyada d’unes dades que en aquell moment no hi eren. Va ser el president de la Generalitat, Ximo Puig, qui va demanar a la Comissió que s’activés aquesta institució de control. El cap del Consell va enviar el 31 de gener una carta al comissari europeu d’Agricultura, Phil Hogan, i a la seva homòloga de Comerç, Cecilia Malmström, en què demanava de crear aquest organisme amb l’objectiu que les institucions europees fessin un control directe del volum, el valor i el preu dels productes hortofructícoles, des de la primera venda fins a la fase de detall, i hi incloguessin les importacions i les exportacions.

Summary: La UE activarà l’observatori de cítrics el 13 de novembre


Els quatre acompanyants del president Carles Puigdemont quan va ser detingut a Alemanya el 25 de març declaren avui a l’Audiència espanyola acusats d’encobriment. Són els agents dels Mossos d’Esquadra Xavier Goicoechea Fernández i Carlos de Pedro López, juntament amb Josep Lluís Alay, professor de la Universitat de Barcelona, i Josep Maria Matamala, empresari amic de Puigdemont que sembla que no es presentarà a declarar perquè és a Berlín amb el president. El jutge de reforç del jutjat central d’instrucció número 6 va iniciar aquesta investigació quan la fiscalia de l’Audiència espanyola va incoar diligències arran d’una denúncia que va presentar la policia espanyola contra aquestes persones per un presumpte delicte d’encobriment. A més, els dos agents –que protegien Puigdemont voluntàriament durant les seves vacances– i Alay van ser detinguts el 28 de març i posats en llibertat poques hores després. Concretament, la policia espanyola va presentar una denúncia contra dos agents que viatjaven amb el president. Paral·lelament, els mossos van obrir una investigació interna sobre aquests dos agents.

Summary: Els acompanyants de Puigdemont a Alemanya declaren dilluns vinent a l’Audiència espanyola


‘La muntanya de la festa’, que publica L’Altra editorial, és la primera novel·la de l’autora jove i premiada Alissa Ganíeva, una veu única i molt celebrada en la literatura russa contemporània. La història gira entorn de Xamil, un periodista jove de Makhatxkalà, i la seva reacció, o més aviat inacció, davant els rumors que corren que el govern rus construeix un mur per separar les zones musulmanes del Caucas de la resta de Rússia. En Xamil voldria continuar fent la seva vida com si no passés res, però la inquietud s’escampa i la tensió creix, i quan comença a córrer la sang el jove ja no pot continuar aclucant-se d’ulls a la violència que l’envolta. Alissa Ganíeva narra la història del declivi d’una societat estripada pels extremistes de tota mena que la integren. Llegiu-ne un fragment (pdf). Coberta del llibre. El traductor al català, Miquel Cabal Guarro, ens parla al text que segueix dels atractius d’aquesta obra, que ens mostra un territori del Caucas que ens és completament desconegut: La muntanya de la festa «L’Alissa Ganíeva va néixer al Moscou de la perestroika. Quan encara era una nena, la família va tornar al poble, al Daguestan. L’autora va viure al poble i a la capital, Makhatxkalà, i va tornar a fer els estudis superiors de literatura a Moscou, on encara resideix. El Daguestan és una petita república autònoma de la Federació Russa, situada al nord-est del Caucas, a la costa del mar Caspi. Amb una extensió poc més gran que l’Aragó, el Daguestan compta amb trenta-dues llengües oficials. Una de les més emprades és l’àvar, la llengua familiar de l’autora. Tal com explica Ganíeva, en un primer moment va plantejar-se escriure per difondre una quotidianitat que li feia l’efecte que era ben desconeguda no ja només a Occident, sinó fins i tot a Rússia. Aquesta realitat és plena d’elements interessants: conflictes nacionals, interpretacions polaritzades de l’islam, xoc de civilitzacions, cosmovisions i tradicions antagòniques, etc. Amb les seves obres, Ganíeva vol ajudar-nos a entendre aquesta quotidianitat. El segon llibre de l’autora, ‘La muntanya de la festa’ (el primer llibre que va publicar va ser un conte), parteix d’un fet fictici que més d’una vegada s’ha cregut possible i que des d’alguns cercles s’ha considerat desitjable i tot: la construcció d’un mur de separació entre el Caucas i Rússia. Aquest pretext serveix a Ganíeva per bastir una novel·la coral en què la llengua i el joc literari hi tenen un paper primordial. Una obra que retrata un moment convuls en la història del Caucas, si és que hi ha hagut mai al Caucas una època de calma: el moment en què la implacable globalització econòmica, cultural i religiosa malda per penetrar en un territori que es té per inexpugnable des d’un punt de vista social, cultural i religiós. Les accions i reaccions dels molts personatges ens dibuixen la diversitat d’actituds que podem esgrimir davant dels grans canvis. Més enllà de Lérmontov i dels escriptors que han abordat el tema de Txetxènia, aquesta obra ofereix una mirada nova a la intricada realitat del Caucas. Un espai geogràfic que pot entendre’s com a expressió palpable dels xocs constants que vivim en l’actualitat.» Miquel Cabal Guarro El traductor també ens recorda en una nota introductòria del llibre la complexitat lingüística de l’obra original i, en conseqüència, de la traducció. Diu: «En una entrevista d’un programa sobre llibres de la televisió russa, el presentador va fer a l’autora la pregunta següent: ‘¿En quina llengua està escrit, aquest llibre?’. Estranyament, l’Alissa Ganíeva no se’n va sorprendre i va respondre a la pregunta sense dubtar: ‘En rus, però els diàlegs estan en argot makhatxkalès’. I va explicar que això del makhatxkalès és la llengua russa parlada a la capital del Daguestan. Un rus esquitxat de paraules i expressions tretes o calcades d’altres llengües del país o de llengües que històricament han tingut rellevància a la regió del Caucas. Des de cultismes perses i turcs fins a mots àrabs propis del món islàmic, passant per col·loquialismes provinents del kúmik, el darguà, el lak, el lesguià, l’àzeri, el tat, el txetxè o l’àvar mateix, que és la llengua familiar de l’autora. Val a dir que el Daguestan té trenta-dues llengües oficials i una extensió poc més gran que l’Aragó. Així, doncs, una bona part de l’original d’aquesta novel·la està escrita en un rus que no acaba de ser rus. Per això l’autora hi va posar cent setze notes a peu de pàgina fent aclariments lingüístics sobre l’origen i el sentit de paraules i expressions que fan servir els personatges, notes que hem volgut respectar perquè formalment s’ajustaven a la proposta original. A banda de les notes aclaridores també hi hem incorporat un glossari al final per fer més fàcil la lectura.» Alisa Ganíeva va néixer el 1985 al Daguestan. El seu debut literari, el conte ‘Salaam, Dalgat!’, li va valdre el prestigiós premi Debut l’any 2009. ‘La muntanya de la festa’, nominada a tots els premis literaris russos i traduïda a més de deu països, és la seva primera novel·la. Alissa Ganíeva viu a Moscou, on treballa de periodista i crítica literària.

Summary: Avançament editorial: ‘La muntanya de la festa’ d’Alissa Ganíeva


El Tribunal del xèrif d’Edimburg ha ajornat la vista per a decidir sobre l’euroordre d’Espanya contra la consellera Clara Ponsatí fins al 18 de juny. La defensa ha al·legat que té immunitat com a eurodiputada i que això impossibilita de continuar endavant amb l’euroordre fins que el Parlament Europeu no es pronunciï sobre el suplicatori, però el jutge ha decidit d’esperar tres mesos perquè el Parlament Europeu decideixi si li aixeca la immunitat, com ha demanat el Tribunal Suprem espanyol. L’advocat de Ponsatí, Aamer Anwar, ha defensat que la suspensió de l’euroordre és ‘una altra victòria contra l’abús de l’estat de dret per part d’Espanya’. ‘Tenim encara un llarg camí per recórrer’, ha apuntat. El jutge ha fixat una vista processal per al 18 de juny. En el procés d’euroordre, les línies de la defensa de Ponsatí segueixen sent que la consellera no tindria un ‘judici just’ a Espanya perquè ‘qualsevol judici seria vist com un judici polític’. També argumenta que les ‘motivacions’ del procés són ‘polítiques’ i que l’explicació del Suprem dels fets de l’octubre del 2017 ‘no són acurats’. Today is a victory against Spain’s abuse of the rule of law “In a true democracy people do not get prosecuted for advocating political change by peaceful and constitutional means, nor can we allow @ClaraPonsati to extradited for doing the same in Spain” Extradition suspended🎗✊🏽 pic.twitter.com/agAPXmVyH6 — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) March 5, 2020 ‘El dret a l’autodeterminació està reconegut com un dret internacional’, apunta Anwar en un comunicat en què apunta que si un polític d’Escòcia hagués convocat un referéndum seria ‘inconcebible que se l’acusés d’iniciar una guerra contra el sobirà’, el crim que diu que seria equivalent a la sedició. A més, Anwar recorda que a partir de l’1 de gener de l’any que ve l’euroordre ‘ja no té aplicació’ al Regne Unit en acabar el període de transició del Brexit. Per tant, apunta l’advocat, ‘el principi de reconeixement mutu ja no s’aplica’.

Summary: La justícia escocesa ajorna la decisió sobre Ponsatí fins que l’eurocambra no hagi resolt el suplicatori


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha afirmat aquest dimecres que el diàleg ‘no és la resposta’ a l’escalada de tensió amb Corea del Nord, suscitada per les nombroses proves nuclears i amb míssils balístics dutes a terme pel règim de Kim Jong-un. ‘Els Estats Units ha estat parlant amb Corea del Nord i pagant diners com a extorsió durant 25 anys. Parlar no és la resposta’, ha escrit el magnat novaiorquès en el seu compte oficial de la xarxa social Twitter. The U.S. has been talking to North Korea, and paying them extortion money, for 25 years. Talking is not the answer! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) 30 d’agost de 2017 Trump ja va advertir que pensa amb l’opció militar si Pyongyang finalment materialitza la seva amenaça d’atacar el territori nord-americà a l’illa de Guam, a l’oceà Pacífic. Corea del Nord ha efectuat en els últims anys nombroses proves que s’han traduït en un enduriment del règim de sancions internacionals. No obstant, això no ha servit per dissuadir Kim Jong-un.

Summary: Trump diu que el diàleg ‘no és la resposta’ a la crisi amb Corea del Nord


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, demana al ministeri espanyol de Foment ‘competències plenes i amb recursos’ perquè Catalunya pugui regular el sector del taxi i de les empreses de vehicles de transport amb conductor (VTC), com Uber i Cabify. Calvet ho ha dit en una entrevista d’Europa Press: ‘Ens agradaria que aquesta competència plena sobre el taxi i els VTC sigui corresposta amb els recursos corresponents per a poder-la desenvolupar. No volem una competència sense els recursos per a aplicar-la, com ha passat històricament amb algunes altrse competències que ens ha traspassat el govern de l’estat espanyol. Estem a l’espera que es concreti’. El ministre espanyol de Foment, José Luis Ábalos, va descartar finalment la seva proposta de transferir a les comunitats autònomes la competència d’atorgar llicències als VTC perquè frenessin l’expansió enfront del taxi, com aquest col·lectiu reclamava. El problema, tal com van destacar Catalunya i més comunitats autònomes, era que només els traspassaven el conflicte del sector perquè no es dotarien de tots els recursos necessaris. En comptes de la transferència de competències, el ministre va proposar finalment d’habilitar la comunitat que ho demani de la regulació necessària perquè gestioni i reguli aquest sector en el seu territori. El possible traspàs d’aquesta competència ha arribat després de les mobilitzacions que el sector del taxi va protagonitzar després de la suspensió per part del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya del reglament aprovat per l’Àrea Metropolitana de Barcelona i que limitava l’expansió dels VTC demanant-los una autorització addicional per a poder-hi operar. El conseller Calvet ha manifestat la seva voluntat de regular aquesta mena de transport, per la qual cosa s’ha compromès a presentar el 19 de setembre un Pla Global del Taxi i VTC, que garantirà la proporció d’una llicència de taxi per cada 30 de VTC i que introduirà elements per modernitzar el sector.

Summary: El govern demana ‘competències plenes i amb recursos’ per gestionar el taxi i els VTC


La GSMA, associació que agrupa la indústria mundial del mòbil, ha afirmat aquest dimarts que el Mobile World Congress (MWC) 2017 preveu rebre 101.000 professionals de tots els sectors de la indústria mòbil i tindrà més de 2.200 expositors. Segons ha informat en un comunicat, la pròxima edició del MWC tindrà lloc al recinte Gran Via de Fira de Barcelona entre el 27 de febrer i el 2 de març, dies que també es realitzaran activitats paral·leles al recinte Montjuïc, sota el lema ‘Mobile: The Next Element’. El director executiu de Màrqueting de la GSMA, Michael O’Hara, ha assenyalat que l’edició 2017 del MWC destacarà ‘com han passat a ser bàsiques les comunicacions mòbils en la nostra vida diària’, així com l’impacte positiu que tenene per a milers de milions de persones de tot el món, segons ell. Entre les companyies que exposaran al MWC 2017, destaquen AOL, Cisco Systems, Deutsche Telekom, Ericsson, Ford, Google, Hewlett Packard Enterprise, HTC, Huawei, IBM, Intel, Lenovo, LG, Mercedes-Benz, Microsoft, NEC, Nokia Solutions and Networks, Oracle, Orange, Philips Lighting, Qualcomm Incoporated, Samsung Electronics, SAP, Sony Mobile, Telefónica, Vodafone, Volkswagen i ZTE. La Innovation City de la GSMA, que es reubicarà al Hall 4, tornarà a ser un dels punts destacats, amb socis confirmats com AT&T, Cisco Jasper, KT Corporation i Sierra Wireless, i tindrà un espai de gairebé 2.000 metres quadrats en què els assistents trobaran experiències guiades tecnològicament que reflecteixen les millores que els productes i serveis connectats als mòbils aporten a la vida quotidiana de ciutadans i empreses.

Summary: El Mobile World Congress 2017 preveu de rebre 101.000 professionals i 2.200 expositors


Les seleccions d’Ossètia del Sud i l’Armènia Occidental s’enfronten avui a la final de Copa Europea de Futbol de la ConIFA, la confederació de les seleccions de les nacions sense estat. Enguany el campionat es fa a l’Alt Karabakh i hi han participat vuit equips. La selecció d’Ossètia del Sud, un territori proclamat independent de facto de Geòrgia, ha arribat a la final havent vençut el conjunt de Camèria a la tanda de penals, després d’un empat a 0 al temps reglamentari. La de l’Armènia Occidental s’hi ha classificat, també per penals, després d’haver empatat 1-1 contra Abkhàzia. L’Armènia Occidental, que actualment forma part de Turquia, és on hi hagué el genocidi armeni entre el 1915 i el 1923. La final es juga a les 18.00 hora local (16.00, hora d’ací), a Stepanakert, la capital de l’Alt Karabakh, un territori de majoria armènia, autoproclamat independent de l’Azerbaitjan. Selecció de Camèria. El primer torneig de la Copa del Món de Futbol ConIFA es va fer el juny del 2014 a Östersund (Lapònia, Suècia). Hi van prendre part dotze equips. Tot i que es va dir que potser hi participaria Catalunya, finalment no hi va anar. El guanyador d’aquell primer any va ser el Comtat de Niça. D’ençà de llavors, s’han fet tres mundials i tres campionats europeus. Dins la conIFA hi ha cinquanta-set seleccions, entre les quals nacions sense estat, com el Kurdistan meridional (sota règim iraquià), Occitània, Sardenya i el Quebec; i minories nacionals, com els coreans del Japó, el poble romaní i els hongaresos de Romania. L’any vinent la seu del mundial serà a Somalilàndia. El 2021 es preveu que es farà el primer mundial de la ConIFA femení.

Summary: Ossètia del Sud – Armènia Occidental, final de l’europeu de les nacions sense estat