El Tsunami Democràtic ha respost aquesta entrevista de VilaWeb per explicar com veu l’intent de setge de l’estat espanyol per a interceptar les seves comunicacions amb la població. El Tsunami s’explica amb claredat: passi què passi, estan preparats per a comunicar-se amb la població. També revelen que tenen ajut a tot el món i que més de 40.000 persones de les que han descarregat l’aplicació ja l’han validada fent servir el codi QR. Les accions més immediates que han anunciat són les dels dies 9, 11, 12 i 13 de novembre i el 18 de desembre. —L’estat espanyol està obsedit a frenar totes les vies d’accés al Tsunami Democràtic. Ara mateix qui vulgui estar-hi connectat què ha de fer? —Bàsicament seguir Tsunami a Telegram, Twitter i Instagram. Funcionen a ple rendiment amb enllaços clars d’on et pots descarregar, per exemple, l’aplicació del Tsunami Democràtic. —Què ha passat exactament amb Github? Us han donat cap explicació? —GitHub (propietat de Microsoft) ha decidit de tallar l’accés des de l’estat espanyol al codi que tenien allotjat. L’explicació pública que han donat és que ho fan contínuament, a petició dels governs. Avui, per exemple ho han fet Rússia i la Xina i també Espanya. —Considereu que Microsoft i Github han aplicat la censura a instàncies de l’estat espanyol? —És un cas de censura evident de l’estat espanyol. Les preguntes de si és un automatisme o els motius que té Microsoft i Github les han de respondre ells. —Teniu previst que unes altres companyies, Twitter o Telegram, acceptin també la censura de les autoritats? —Aquesta pregunta l’han de respondre Twitter i Telegram. Tsunami promou la mobilització no violenta en defensa de drets humans fonamentals. Si l’estat té inconvenients amb aquesta premissa, el problema no és de Tsunami, és de l’estat. Per part nostra, estem preparats per a mantenir el contacte amb tothom, passi el que passi. Hi ha molta gent arreu del món que ens ajuda. —Les companyies telefòniques espanyoles han acceptat d’exercir la censura a instàncies del govern. Això és un gran impediment? —Això és un impediment evident per a la llibertat d’expressió i la llibertat ideològica dels ciutadans de l’estat que senten amenaçats els seus drets fonamentals una vegada més. Si amb aquesta tàctica es pretén d’aturar la mobilització en favor de l’autodeterminació, dels drets fonamentals i les llibertats a Catalunya pensant que aquest moviment se centra només en Tsunami, només podem dir que és ridícul: som i serem a tot arreu. La solució no pot ser la censura, la solució és política. —L’aplicació continua funcionant. Serà imprescindible per a les accions vinents? —L’app és un complement necessari per a les accions. Permet d’afegir una capa més, molt innovadora, de comunicació i mobilització. També cal tenir present que nosaltres estem preparats per a una mobilització llarga i per tant hi ha coses i mètodes que anirem explicant més endavant. —Podeu dir quantes descàrregues té ja l’aplicació? —De descàrregues n’hi ha centenars de milers. Sobretot estem orgullosos que ara mateix hi ha més de 40.000 usuaris amb l’app validada pel QR. Això és realment únic al món. —Per quina raó l’aplicació no té notificacions? —L’app que ja es descarrega la gent aquests dies és una nova versió que té notificacions personalitzades per zones i més millores, com ara permetre més fàcilment la validació amb QR. —Qui no hagi trobat encara el codi, què pot fer? —Que es connecti al canal de Telegram. Hi trobarà l’enllaç. —El canal de Telegram supleix la manca de notificacions de l’aplicació? —El canal de Telegram és per a la comunicació massa. El de l’app ens permet de parlar amb cada usuari si calgués. —Per quin motiu recomaneu Telegram? —És una manera bona i segura d’estar al dia de les comunicacions de Tsunami. —Sumant tots els canals, quanta gent està connectada directament amb Tsunami Democràtic? —No ho podem dir perquè no sabem quanta gent és a tots cinc canals ara mateix (Telegram, Twitter, Instagram, web, app). Però donem per bona la xifra que deu vorejar el mig milió. —Quina valoració en feu, d’aquesta xifra? —Que Tsunami hagi arribat a aquesta xifra en menys de dos mesos simplement fa bo el lema que ‘tots som Tsunami’. Hi ha entre dos i tres milions de persones mobilitzades a favor de l’autodeterminació. La força de la gent és que confia en les bones idees i els ideals que són justos. El dia 14 en va ser la prova. Com ho va ser el Primer d’Octubre: la gent va confiar en qui tenia al costat. —Quina valoració us mereix el fet que la Guàrdia Civil afirmi directament que sou una ‘organització criminal amb objectius terrorista’? —La pregunta és per a la Guardia Civil. Com han ‘confirmat’ que una campanya que ha fet pocs actes i tots emmarcats sempre en la no-violència són terrorisme? En un estat de dret qui acusa és qui ha de demostrar la culpabilitat, no l’acusat. A l’estat espanyol sembla que estem acostumats a demanar explicacions a les víctimes i no als agressors. El Tsunami ha explicat a cada comunicat el seu compromís amb la no-violència i ha rebutjat la violència directa moltes vegades. El problema, una vegada més, el tenen els ciutadans espanyols, que cada cop que surtin a protestar i reclamar drets, saben que poden ser acusats de terrorisme. —Aquesta persecució de l’estat espanyol tan exagerada, us l’esperàveu? El teniu previst, un nivell tan alt de repressió? —El problema amb la repressió és per a qui l’exerceix sobre una població no violenta i que reclama drets fonamentals a partir del diàleg. —Com entomeu la reacció del ministre Grande-Marlaska, que diu que s’acabarà sabent qui hi ha darrere el Tsunami Democràtic? —Ja ho hem dit unes altres vegades. La resposta al ministre és que darrere el Tsunami hi ha les mateixes persones que hi ha al davant. Parlar de ‘al darrere’ ja és un marc mental que implica la criminalització de l’associació de persones i la mobilització social. Una vegada més ens demanem si també investiguen la resta de moviments socials de protesta. Potser el ministre hauria de respondre si també investiguen qui ‘hi ha al darrere’ del moviment feminista que organitza vagues. O qui hi ha darrere de Fridays For Future. O qualsevol moviment que vulgui canviar l’estat de les coses. També és cert que aquesta setmana hem vist com detenien un portaveu de la PAH. Per tant, el moment és molt preocupant per als ciutadans de l’estat espanyol. —Quina valoració en feu, de l’acció als aeroports de Barcelona i Madrid? —El Tsunami creu que van ser dues accions absolutament reeixides i que exemplifiquen què pretenem: totes les accions tenen una raó, una conclusió i pretenen un canvi d’escenari i obrir noves possibilitats. Exemples: saturar l’aeroport el dia de la sentència, fer canviar l’agenda de Pedro Sánchez en la seva visita a Barcelona, fer arribar el lema #SpainSitAndTalk a tot el món. La gent sap que quan es proposa una cosa, gràcies a la confiança mútua i a la xarxa creada, l’assoleix. Així s’enforteix el moviment i l’autoestima d’una població que és víctima de la repressió contínuament. —Per què proposeu les accions tan separades temporalment? —És simple: a partir del 14 d’octubre l’estat ha perdut el ritme, l’agenda. Ara és reactiu. Això feia dos anys que no passava. El Tsunami conviu amb moltes més iniciatives, propostes i campanyes que, en termes generals i sempre dins la no-violència, són complementàries. La qüestió és fer entendre a l’estat que fins que no compleixi el lema #SpainSitAndTalk per a encarar l’autodeterminació, la llibertat de presos, exiliats i represaliats i el ple exercici dels drets fonamentals, hi haurà mobilització. —Hi haurà convocatòries sorpresa en el futur o tot s’anunciarà amb molt de temps? —Cada acció serà anunciada i proposada en el moment adequat perquè acabi com s’ha planificat.

Summary: Tsunami Democràtic: ‘Estem preparats per a mantenir el contacte amb tothom, passi el que passi’


Enric Millo, ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, ha estat nomenat secretari general d’Acció Exterior de la Junta d’Andalusia. D’aquesta manera, Juanma Moreno recupera Millo per a la vida política després que Pablo Casado el descartés per a les llistes del PP a les eleccions espanyoles i europees. L’ex-delegat va donar suport a Soraya Sáenz de Santamaría en la lluita interna del partit per a succeir Mariano Rajoy. La @AndaluciaJunta m’ha nomenat SECRETARI GENERAL D’ACCIÓ EXTERIOR.Agraeixo molt la confiança que el President @JuanMa_Moreno ha depositat en mi. És un gran repte professional i polític que afronto amb il.lusió i voluntat de servei públic a la Comunitat i al conjunt d’España. — Enric Millo (@EnricMillo) April 30, 2019 En un piulet, Millo ha agraït el nomenament. ‘És un gran repte professional i polític que afronto amb il·lusió i voluntat de servei públic a la comunitat i al conjunt d’Espanya’, ha afegit. Entre altres funcions, la secretaria general d’Acció Exterior té la representació de la Junta davant de la Unió Europea.

Summary: Enric Millo, nomenat secretari general d’Acció Exterior de la Junta d’Andalusia


Mónica Oltra, portaveu de Compromís i vice-presidenta i consellera d’Igualtat de la Generalitat Valenciana, continua defensant una plataforma electoral àmplia que inclogui Podem per a les eleccions espanyoles. Ho ha dit durant el Fòrum Nova Economia, en què ha valorat el possible pacte, tenint en compte els resultats de Catalunya Sí que es Pot a les eleccions de diumenge al Principat i també la posició contrària a l’acord manifestada per les bases dels altres membres de la coalició: el Bloc Nacionalista Valencià i els independents de Gent de Compromís. Segons Oltra, s’han de generar ‘sinergies’ perquè el canvi a les municipals i autonòmiques es traslladi a les espanyoles. Per ella, l’Acord del Botànic serà de mal aplicar si no hi ha un canvi al govern espanyol. Diu que és beneficiós de pactar ‘quan hi ha molts àmbits compartits’ per tenir més més força i obtenir més bon resultat tenint en compte la llei electoral. Del pacte, ha dit, n’ha de sortir un grup parlamentari valencià potent. ‘No hem de resignar-nos a ser el benjamí de la família a qui no fa cas ningú’, ha reblat. Compromís –ha dit– ha de tenir una ‘visibilitat determinant’ dins la coalició. A més, creu que si hi ha un canvi polític a l’estat espanyol com el que hi ha hagut al País Valencià s’enfortirà el lligam dins el govern, integrat per Compromís i PSPV. Morera respon Enric Morera, secretari general del Bloc, després d’assistir a la conferència d’Oltra ha dit: ‘Compromís no se subordinarà a cap plataforma estatal.’ I ha afegit que calia que el centre de decisió fos valencià. Amb tot, pensa que la coalició amb Podem no és pas una aliança electoral, sinó una mena de ‘cooperativa’ o ‘onada taronja’ amb base valenciana perquè els valencians influeixin ‘en la segona transició espanyola’.

Summary: Oltra insisteix que vol una coalició Compromís-Podem a les eleccions espanyoles


La cap del PP al País Valencià i candidata a la presidència de la Generalitat, Isabel Bonig, ha recordat que el ‘president’, Ximo Puig, va rebutjar el pacte que li va proposar en 2016 ‘perquè se sentira lliure de Compromís i Podem, sense res a canvi’. ‘Quan li vaig donar la mà i va preferir una altra dona, la senyora Oltra’, ha recordat irònicament però ha advertit que no la rebutjarà ‘una altra vegada’. I ha afegit: ‘Temps al temps, doncs hui per tu demà per mi; no jo sóc segon plat de ningú’. Així s’ha expressat la dirigent en un esmorzar informatiu en el qual ha participat a Castelló en ser preguntada si hi ha alguna possibilitat que puguin pactar PSOE i PP, qui ha destacat que ‘l’esquerra sabrà si vol un país amb l’àmplia majoria que representa el PP o on s’excloga al centre-dreta’. Bonig, que considera que el PP ‘també ha contribuït a una societat més igualitària i justa’, ha indicat que a la gent cal tornar a il·lusionar-la i ser creïbles. ‘D’ací el lema de la nostra campanya electoral, no el políticament correcte, sinó les polítiques correctes’, ha explicat i, sobre aquest tema, ha apuntat que la Diputació de Castelló ha sigut un ‘clar exemple’ d’aquesta ‘correcta política’. En aquesta línia, ha destacat que Puig ha augmentat el deute 7.000 milions d’euros, mentre que les inversions de la Generalitat han sigut ‘minses’, especialment a Castelló, mentre que la Diputació ha triplicat les inversions en els pobles de la demarcació. Així mateix, ha criticat que el govern del Botànic ha incrementat la despesa de personal en 1.000 milions d’euros, mentre que la Diputació ho ha deixat per sota del 19%. ‘Només el PP parla de bona gestió sense apujar impostos ni despesa pública, per la qual cosa el debat hauria de ser com gestionem millor els recursos que tenim’, ha afegit.

Summary: Bonig sobre un pacte PSOE-PP: ‘Quan li vaig donar la mà a Puig va preferir Oltra; no sóc segon plat de ningú’


Ciutadans expulsa dos regidors de Teulada (Marina Alta) per haver permès la investidura de Rosa Vila, candidata de Compromís a la batllia. Els expulsats són Adrián Ruiz i María José Vidal, els dos únics regidors del partit al municipi. Els fins ara regidors de Ciutadans tenien la clau de la governabilitat a Teulada, perquè el PP només va aconseguir set representants i n’hi va mancar un per a la majoria. Igual que la suma de Compromís i PSPV. El dirigent de Ciutadans al País Valencià, Toni Cantó, havia amenaçat el juny d’expulsar els dos regidors, però fins avui no l’havia executat. Ruiz i Vidal s’integraran ara en el grup dels regidors no adscrits.

Summary: Ciutadans expulsa dos regidors que van donar la batllia de Teulada a Compromís


Les Falles de València se celebraran entre el 15 i el 19 de juliol, coincidint amb la Gran Fira de València. De moment, és una proposta de l’Ajuntament de València, que ha de ser ratificat pels òrgans fallers; tanmateix, hi ha un principi d’acord amb els representants de cada comissió. Els monuments es traslladaran a Fira de València. La Generalitat va anunciar ahir la suspensió de les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló per la Covid-19, coneguda popularment com a coronavirus, fins a nova data. Les falles s’estaven plantant aquests dies i les mascletàs s’havien anat fent amb normalitat aquest mes. La festa començava oficialment diumenge vinent, i s’havia de prolongar fins el dijous 15 amb la cremà. El president de la Generalitat, Ximo Puig, va comparèixer passades les deu del vespre i va defensar la unitat d’acció de totes les administracions. Puig va dir que el Ministeri de Sanitat espanyol li havia traslladat la ‘conveniència’ de no celebrar les Falles ni la Magdalena. ‘Es tracta de minimitzar els riscs de contagi’, va afirmar. Minuts abans de la compareixença, la batllessa de Castelló, Amparo Marco, va anunciar la suspensió de les Festes de la Magdalena. Marco va explicar que havia rebut la trucada de Puig comunicant-li la decisió. Me acaba de llamar el President, Ximo Puig, para comunicarme la decisión de suspensión de las Fiestas de la Magdalena. — Amparo Marco Gual (@AmparoMarcoGual) March 10, 2020 El Partit Popular va anunciar el seu suport a la decisió encara que va lamentar haver-se assabentat per la premsa. L’ajornament de les falles arriba després que s’hagin anunciat altres mesures dràstiques per a intentar prevenir i controlar l’expansió del Covid-2019. L’estat espanyol v ordenar ahir mateix que les competicions esportives es juguin a porta tancada les dues pròximes setmanes, i ha prohibit els vols directes a Itàlia. El país transalpí va estendre abans-d’ahir al vespre la prohibició de circular a tota la península i el confinament de la població, mentre que Àustria i Malta també han suspès els vols a Itàlia i Irlanda va prohibir la celebració del dia de Sant Patrici. D’ençà que es van començar a celebrar les Falles a València només havien estat suspeses en dues ocasions. Va ser durant la Guerra de Cuba el 1896 i la guerra del 1936-1939. La festa també es va quedar sense monuments l’any 1886 quan els fallers es van negar a pagar la pujada de l’impost per ocupar els carrers amb els cadafals.

Summary: Nova data per a les Falles: del 15 al 19 de juliol


Ingredients: (per 6 persones) 1 kg bacallà remullat 2 cebes ratllades 1/4 kg pèsols desgranats 4 carxofes 3 ous durs oli sal una mica farina 1 gotet de vi blanc 4 grans d’all una mica de safrà 1 fulleta petita de llorer unes branquetes de julivert Elaboració: Fem bullir els pèsols. Reservem. Tallem el bacallà a trossos, l’enfarinem i fregim a la paella. El reservem. A la mateixa paella, fregim les carxofes, tallades a quarts, netes i enfarinades. Les reservem. Amb el mateix oli, en una cassola, sofregim la ceba ratllada i un parell d’alls a trossets. Hi afegim una cullerada de farina blanca i la fem enrossir. Hi tirem el gotet de vi blanc i el fem reduir. I tot seguit ja podem posar els pèsols amb una part de l’aigua amb què s’han bullit. Hi afegim el bacallà, les carxofes, la fulleta de llorer i el safrà. El deixem coure a foc lent set o vuit minuts. Tres minuts abans de retirar el bacallà del foc hi afegim els ous durs tallats per la meitat i una mica d’all i julivert picat per sobre. Algunes receptes d’aquest plat també hi incorporen patates tallades a quadradets petits, tot i que jo no les hi poso.

Summary: Bacallà de Quaresma


La candidata de Ciutadans Inés Arrimadas ha votat avui al matí al Col·legi Ausiàs March del barri de les Corts de Barcelona. En entrar i sortir s’han sentit crits de ‘Llibertat presos polítics’, ‘Fora feixistes dels nostres barris’ i ‘Mentidera’. Gritos de "libertad presos políticos" mientras habla @InesArrimadas a la salida de votar #ElDebate4N pic.twitter.com/4MPXzA8Ycq — Alfonso Congostrina (@alfcongostrina) November 10, 2019 En declaracions a la premsa, ha demanat un vot per ‘passar de l’odi a la convivència’. ‘La ruptura és evident, i els que insulten saben que tenen la protecció del govern de la Generalitat’, ha dit a propòsit de l’escridassada.

Summary: Arrimadas surt de votar entre crits de ‘Llibertat presos polítics’


Els serveis jurídics del Parlament Europeu han donat per acabat el mandat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat. Accepten així la decisió del Tribunal Suprem espanyol després la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea que li era favorable. L’eurocambra fa marxa enrere després d’haver-lo reconegut com a eurodiputat i haver instat Espanya a acatar la sentència del Tribunal de Luxemburg, assegurant que no tenen cap més opció que acceptar la decisió del Suprem. ‘Segons la jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, el Parlament Europeu està obligat a prendre nota sense dilació de les decisions que amb caràcter definitiu prenguin les autoritats judicials competents dels estats membres’, diu l’eurocambra en un breu comunicat. Aquesta jurisprudència es refereix a una sentència de l’any 2005 en el cas de Jean Marie Le Pen contra el Parlament Europeu. Poc després, la defensa de Junqueras ha anunciat que presentaria un recurs al Tribunal General de la Unió Europea –que forma part del Tribunal de Luxemburg– contra la decisió del Parlament Europeu. Quin recorregut té ara la defensa de Junqueras contra la decisió del Suprem? El Suprem va ratificar ahir la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’inhabilitar Junqueras i desposseir-lo de l’escó al Parlament Europeu i li va retirar la condició d’eurodiputat i la immunitat. A més, va aixecar la suspensió de la pena d’inhabilitació que havia deixat sense complir precisament perquè esperava la decisió de la justícia europea. A més, el jutge Manuel Marchena va enviar una carta al TJUE assegurant que acataria la sentència europea. Dilluns passat l’eurocambra havia fet cas omís de la JEC i l’havia reconegut com a eurodiputat, tot esperant que dilluns vinent prengués possessió del càrrec al ple d’Estrasburg. Ahir ERC va demanar al president del Parlament Europeu, David Sassoli, que protegís els drets de Junqueras i dels seus electors. Sassoli, tanmateix, ha decidit d’acatar la decisió del Suprem. Que les institucions europees es deixin arrossegar per l'actuació venjativa i euroescèptica de l'Estat és una mala notícia per al projecte europeu. Alguns, treballen per empetitir Europa. D'altres no pararem de lluitar per engrandir-la #FreeMEPJunqueras https://t.co/4voxZG1v0b — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) January 10, 2020 Heus ací el comunicat del Parlament Europeu. «Declaració del President Sassoli sobre la composició del Parlament Europeu: En virtut de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea en l’afer C-502/19 Junqueras Vies del 19 de desembre de 2019, els mandats dels senyors Junqueras i Vies, Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres van començar el 2 de juliol de 2019 a conseqüència de la declaració oficial dels resultats de les eleccions europees per les autoritats espanyoles competents. No obstant això, tenint en compte la decisió de la Junta Electoral Central del 3 de gener de 2020 i de conformitat amb la decisió del Tribunal Suprem de 9 de gener de 2020, el mandat del Sr. Junqueras i Vies va expirar amb efecte el 3 de gener de 2020. Segons la jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, el Parlament Europeu està obligat a prendre nota sense dilació de les decisions que amb caràcter definitiu prenguin les autoritats judicials competents dels estats membres. En conseqüència, al començament del ple el dilluns 13 de gener, anunciaré el començament del mandat dels tres diputats a data 2 de juliol de 2020 i l’expiració del mandat del Sr. Junqueras i Vies el 3 de gener de 2020. Sol·licitaré a les autoritats competents espanyoles que notifiquin amb celeritat al parlament el nom del seu substitut. Informació de context: El 19 de desembre de 2019, últim dia de sessió plenària de 2019, el President del Parlament va informar la cambra del contingut i de les conseqüències de la sentència del Tribunal de Justícia de la UE en el cas C-502, Junqueras Vies, publicada aquest mateix dia. Després de l’avaluació detallada dels efectes de la sentència en la composició del Parlament a càrrec dels serveis parlamentaris, el president va instruir a l’administració perquè es procedís a l’obertura dels mandats dels tres diputats. En les seves decisions, comunicades al Parlament Europeu, tant la Junta Electoral Central com el Tribunal Suprem reconeixen l’existència dels mandats d’aquests tres diputats. Respecte de la jurisprudència rellevant relativa a la finalització d’un mandat, vegeu la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea en l’afer C-208/03 de 7 de juliol de 2005.»

Summary: El Parlament Europeu fa marxa enrere i retira la condició d’eurodiputat a Junqueras


Javier Pérez Royo parla durant tota l’entrevista amb un to de veu d’incredulitat, com si es dugués les mans al cap, com si digués ‘però mira que sou ineptes!’. I ho diu referint-se a la classe política espanyola, especialment al PP i el PSOE, per no haver fet res per resoldre el procés català. El catedràtic de dret constitucional de la Universitat de Sevilla ha arribat a la conclusió que ara ja no hi ha cap més remei sinó fer un referèndum pactat entre l’estat i la Generalitat, que ja veu gairebé inevitable, si realment es vol resoldre el conflicte polític. Hauria volgut que hi hagués una reforma federal de la constitució, però ja la veu impossible. ‘No hi haurà cap reforma de la constitució. No se’n reformarà res’, deixa ben clar. I ho diu un intel·lectual que durant molts anys ha estat afí al PSOE i últimament s’ha vinculat més amb Podem. Admet que ara mateix no hi ha cap alternativa a l’independentisme i que, ‘desgraciadament’, el referèndum és inevitable, és l’única manera de sortir de la crisi. Però ha de ser pactat, i l’estat ho hauria de veure. Si no, hi haurà un xoc de trens, que no veu totalment descartable i que faria evolucionar les coses d’una manera imprevisible. —La reforma de la constitució espanyola no és possible? —És completament necessària, però no es farà. La reforma de la constitució és la institució en què descansa l’estat democràtic. Si treus la reforma de la constitució s’enfonsa tot l’edifici. I no fer ús de la reforma de la constitució és una patologia, això és el que passa a Espanya, és una patologia gravíssima. En tots els altres països democràtics de la UE les constitucions es reformen, perquè els estats són democràtics. Espanya és l’únic país on no es fa. —Per què no es reforma? —No pas per motius jurídics, sinó polítics. Ja us ho dic ara, a Espanya no es formalitzarà cap reforma de la constitució. I potser juguem amb foc. Perquè les constitucions que no es reformen acaben esclatant. —Què vol dir que acabarà esclatant? —Per exemple, nosaltres tenim l’experiència de la primera restauració, amb la constitució del 1876: des del començament del segle XX a Espanya no es fa res més que parlar de la reforma d’aquella constitució, perquè s’ha exhaurit, perquè ja no serveix… Se’n parlava a les universitats, als diaris… Però la constitució no es va arribar a reformar. —I va arribar la república. —Sí, arriben les eleccions municipals del 14 d’abril i el sistema polític d’aquella constitució s’enfonsa. Espanya se’n va anar a dormir monàrquica i es va llevar republicana. —Voleu dir que ara pot passar res de semblant? —La història no es repeteix mai en els mateixos termes. Però, mutatis mutandis, en la segona restauració passa la mateixa cosa que va passar en la primera: la incapacitat del sistema política de renovar-se, justament per mitjà de la reforma de la constitució. Amb la reforma de la constitució es vincula la legitimitat d’origen amb la legitimitat d’exercici; la d’origen es va difuminant a mesura que passa el temps, perd consistència. Però això s’ha de reformar, perquè si no perds legitimitat. I Espanya té un dèficit de legitimitat política formidable. —I un dels primers símptomes de l’esclat que pronostiqueu és Catalunya? —El procés català és el gran problema constitucional que té Espanya. La constitució material a Catalunya ha desaparegut. A Espanya, la constitució material que s’ha anat fent amb els estatuts d’autonomia, tot allò que s’ha anat construint a partir de la constitució del 1978 a Catalunya ja no existeix. —Arran de la sentència de l’estatut del 2010? —Sí, perquè la sentència fou una bomba de neutrons: va deixar les parets de l’edifici intactes però va aniquilar la vida que hi havia dins. A Catalunya la constitució i l’estatut existeixen com a normes, hi són, però la ciutadania no els accepta. La constitució i l’estatut sense adhesió ciutadana són inútils. A Catalunya no hi ha constitució. I el desordre polític a Catalunya des d’aleshores és terrible. I a la resta d’Espanya es va viure amb alegria, celebrant que els independentistes no es posaven d’acord… Però aquell desordre ha estat el pròleg del desordre d’Espanya. A Espanya no es podrà governar mentre Catalunya no es governi. —Però a Catalunya la resolució política pot acabar amb la separació d’Espanya. —Poden passar moltes coses, sí. També hi pot haver una suspensió de l’autonomia, la qual cosa seria gairebé inconcebible, perquè no som al 1934; la Generalitat d’aleshores i la d’ara no tenen res a veure. Aleshores no era res, amb dos anys i mig funcionant… Però ara la Generalitat… —Ara està intervinguda de facto. —Sí, com totes les administracions per qüestions econòmiques. El país és intervingut de facto. Perquè al final sense diners no hi ha estat, i ara has de presentar els comptes a Brussel·les. Però això no és res més que una situació de dependència econòmica envers la Unió Europea. —Veieu possible una intervenció de l’estat si la Generalitat convoca el referèndum del setembre del 2017? —Jo crec que sí. Però no crec que aquest referèndum es pugui fer. No pots fer-lo, amb un enfrontament obert amb l’estat, perquè no hi hauria les condicions necessàries per fer-lo. Seria gairebé el 9-N, una altra vegada. Un enfrontament total hi reduiria la participació, i no seria jurídicament viable; seria impugnat al Tribunal Constitucional, que diria que no es pot fer; aleshores seria antijurídic, es procediria penalment contra els qui el convoquessin… Seria una cosa terrible, perquè s’ordenaria als mossos que impedissin que es dugués a terme… Seria un trencament. No sé si s’arribarà a aquest extrem, la veritat. —Però l’independentisme té el camí traçat. —I no veig que l’independentisme faci marxa enrere, però tampoc no crec que faci marxa enrere el govern espanyol. La perspectiva del xoc de trens és una barbaritat, però tampoc no es veu com es podrà evitar. S’ha engegat un procés que no controla ningú. —I una mediació internacional? —No n’hi haurà. Perquè no hi ha ningú que tingui legitimitat per a fer-ne, i la UE no s’hi ficarà mai. Perquè no és solament l’estat espanyol qui pot presentar aquest problema. És un problema intern i diran: ’Solucioneu-ho com pugueu.’ —Si la reforma de la constitució no es fa, ni tampoc veieu factible un referèndum unilateral, ni la mediació internacional, què passarà? —És que el problema que planteja Catalunya és materialment constituent, i ens hem quedat sense constitució i sense estatut a Catalunya, perquè els ciutadans no volen l’estatut del Tribunal Constitucional. I ara què passa? Doncs que hem liquidat la via d’integració de Catalunya a Espanya dins la constitució. Com es resol això? No ho sé. Teòricament amb una revisió de la constitució. La constitució espanyola va posar les bases de la construcció de l’estat de les autonomies, que no quedava definit, però el possibilitava amb l’aprovació dels estatuts d’autonomia. Però aquella fórmula ja no serveix per a Catalunya, perquè no hi haurà ningú que digui ara als catalans ‘feu-me un projecte d’estatut’. Això a Catalunya ja no ho accepta ningú. —No em dieu cap alternativa al procés independentista. —L’única alternativa teòrica seria una nova constitució autènticament federal. —Però no hi ha la voluntat política de fer-la, dieu. —No n’hi ha, no. I no hi haurà cap reforma de la constitució. No es reformarà en res. Rajoy ho ha deixat clar. Pretenen que la gent s’acontenti amb una reforma del finançament. Però quina reforma, si ara mateix no hi ha manera de fer un finançament per a Catalunya? —De manera que no hi ha cap alternativa possible a l’independentisme. —Ara mateix no. No crec que en tingui cap ningú. No sé com se sortirà d’aquesta situació. Seria ideal revisar la constitució per fer un estat federal en què tots ens poséssim a discutir… Però a la pràctica això és ciència-ficció. —La integració de Catalunya a Espanya és impossible? —És que el govern espanyol diu que ja hi és integrada, que ja té el seu estatut d’autonomia. Com se’n sortirà? No ho sé, no crec que ho sàpiga ningú; som en una fase més política que jurídica, de tempteig per part dels independentistes, de veure quina sortida hi ha, i dels altres esperant que els independentistes es desinflin. —L’opinió pública espanyola acceptaria un referèndum a Catalunya? —No ho sé. De moment, tal com s’expressa electoralment, no. El tripartit d’ara, PSOE, PP i Ciutadans, no l’accepta. El referèndum és la línia vermella. Si no hi hagués hagut el problema del referèndum hi hauria hagut govern el desembre i no s’haurien hagut de repetir eleccions. S’han hagut de repetir les eleccions per Catalunya. És l’única raó. La constitució es basa en un equilibri entre el centre-dreta i el centre-esquerra espanyol que arbitren els nacionalistes. Això és la constitució espanyola, i ho continua essent: entre PSOE i Podem d’una banda i el PP i Ciutadans de l’altra hi ha un empat. Qui l’arbitra? El nacionalisme català i el basc. Com que no poden fer d’àrbitres ara pel referèndum, no hi ha solució. L’arbitratge sempre l’ha fet el nacionalisme, tant amb la UCD, com amb el PSOE o el PP; la societat espanyola l’ha acceptat sempre. El que no entén la societat espanyola és que el PSOE doni el govern al PP. —El PSOE va haver d’elegir entre referèndum o pactar amb el PP. —És que no era cap opció, per al PSOE. Si hagués triat referèndum, el partit es fracturava. —Ja s’ha fracturat pel pacte amb el PP. —Però és un trencament que es pot reabsorbir; de l’altra manera, hi hauria hagut una fractura definitiva. —Espanya, ‘antes roja que rota’. —Espanya té un gran problema constitucional: el País Basc i Catalunya. Això se sabia quan es va fer la constitució, i per això és una barbaritat el recurs contra l’estatut i la sentència del TC després. Aquí no passa res, deien. Doncs mira, hem trencat la constitució territorial i ara pot passar qualsevol cosa. No sé per on es pot recompondre, això. Què proposarà Soraya Sáenz de Santamaría al nacionalisme? Una mica de diners, una coseta més? I a Catalunya us continueu movent, amb la mateixa constitució i el mateix estatut. Serà acceptable, per a Catalunya, el que li donin? Jo no crec que ho sigui. I fora d’això, hi ha obrir-ho tot en canal i fer una revisió completament federal de la constitució. I Catalunya acceptaria d’encaixar en un model d’estat així? —És que potser no es farà mai aquesta proposta. —És clar. Per això cal un referèndum. Desgraciadament, ja ha arribat el moment en què fa falta el referèndum per a decidir la integració de Catalunya a Espanya. —Inclòs el referèndum que convoqui la Generalitat el setembre? —No. Cal que sigui un referèndum només a Catalunya, però convocat amb l’acord entre l’estat i la Generalitat, com es va fer a Escòcia. I que els ciutadans de Catalunya decideixin si volen romandre dins Espanya o sortir-ne i constituir-se com a estat independent. —Però el problema és de sobirania, ni PP ni PSOE no accepten que la sobirania la tingui el poble de Catalunya. —El problema és que l’única manera de resoldre-ho a Espanya és que el convoqui l’estat espanyol, el referèndum. I això es pot fer cedint a la Generalitat la competència perquè dicti la norma d’acord amb la qual es convoca. Com a Escòcia. Això es pot fer. I en el moment en què ens trobem això ja és gairebé inevitable, si és que es vol resoldre el problema. I ja s’hauria de fer la negociació sobre la fórmula d’integració de Catalunya en cas que guanyés aquesta opció. Però això ara és un desideratum. —Penseu que la fi del bipartidisme a Espanya és real? —No hi ha hagut el final del bipartidisme. L’única solució de govern és el PP i el PSOE junts. Els ciutadans han votat no a l’alternança entre un partit i l’altre, i ara ho han de fer conjuntament. El bipartidisme que dirigeix el país encara existeix: hi ha una coalició de facto entre tots dos partits. —I això significa el començament del final del PSOE? —Pot ser el principi del final del conjunt del sistema polític espanyol. Perquè el PSOE no és una peça qualsevol; ha estat la peça clau en l’organització del sistema polític espanyol. Durant els anys vuitanta el Partit Socialista ha estat pràcticament tot el sistema polític espanyol. El PSOE va mantenir amb CiU el sistema aquells anys. El PSOE no és Podem, no és qualsevol cosa, ha estat la clau. —I si s’enfonsa el PSOE què pot passar? —No ho sé. Seria un terratrèmol. A veure com s’assentaran després les plaques tectòniques. La crisi és d’una magnitud tan gran que no es pot saber com quedarà després. —Però és massa tard per al PSOE? —El PSOE és l’únic que té cent quaranta anys d’història, i se li ha de tenir respecte. És l’únic que és present des del sexenni revolucionari, en l’Espanya contemporània. Tots els altres partits s’han fet i desfet, i això deu voler dir alguna cosa. Crec que abans desapareixerà el PP que no el PSOE. —Per què? —Perquè el PP és constitutivament corrupte; no ho és de manera accidental. És minat per dins. Ara mateix és al poder i sembla que és molt fort. Però amb qualsevol contratemps el PP desapareix. Es pot refundar, perquè la dreta espanyola es refunda amb facilitat: va desaparèixer la UCD i va aparèixer el PP. Això és més difícil que passi amb el PSOE. —Però en les últimes eleccions un PP ben esquitxat per casos de corrupció bé ha acabat guanyant suport. —Però ara ja han de pactar amb el PSOE. I els socialistes poden pactar amb uns o amb uns altres, es troben al centre. Ara, que el PSOE es troba en una debilitat extraordinària és cert, i està condemnat a continuar-hi mentre no es resolgui el problema de Catalunya. El que debilita el PSOE és el problema territorial. El factor territorial era el que l’enfortia, quan no era un problema. Però ara ho és. El problema de Catalunya el debilita. —Catalunya és un problema per al PSOE perquè se sent acomplexat amb el PP? —No, perquè el PSOE és partit socialista a Espanya i també a Catalunya. I quan a Catalunya es presenta el problema en els termes en què es presenta per al PSOE és una tragèdia. És que dins del PSOE hi ha Bono, Susana Díaz, Alfonso Guerra… que són més espanyolistes que ningú. Aquest consens de PSOE i PSC que es fa al començament de la transició i que és l’origen de la força de la fórmula del PSOE és el que ara s’ha trencat. El PSOE sense el PSC no pot ser el que és, i viceversa. En canvi, el PP no té necessitat de ser un partit de govern o destacat a Catalunya per a governar.

Summary: Pérez Royo: ‘El referèndum pactat ja és gairebé inevitable’


L’any 2019 és el segon any més càlid de la història, amb prop de 0,6 °C més que la mitjana de les temperatures del període 1981-2010. Les dades les ha publicat el servei de canvi climàtic Copèrnic (C3S), les quals també mostren que la dècada 2010-2019 és la dècada més càlida registrada. De fet, els darrers cinc anys han estat els cinc més càlids de la història i només el 2016, el més càlid de la història, va tenir una temperatura més alta (0,04 °C) que no pas l’any que acaba de finalitzar. En conjunt, la temperatura mitjana dels últims cinc anys és entre 1,1 i 1,2 °C més càlida que en el període pre-industrial. El 2019 sí que ha estat el més càlid a Europa, i en el continent, el mes de desembre ha estat 3,2 °C més càlid que la del període de referència estàndard (1981-2010). Segons les dades del C3S, l’escalfament més pronunciat ha estat a Alaska i en altres parts de l’Àrtic. En canvi, el centre i sud-est del Canadà han experimentat temperatures anuals per sota de la mitjana.

Summary: Les dades alerten que l’any 2019 és el segon més càlid de la història


L’Associació de Víctimes del Metro, AVM3J, ha aconseguit els 18.000 euros que necessitava per a fer realitat el monument que ha de recordar les víctimes de l’accident. El monument s’ubicarà en la cantonada dels carrers Sant Vicent i Roís de Corella, davant de l’estació de Joaquim Sorolla. L’obra de l’artista Anja Krakowski va ser triada per votació popular i representa el moment en que el temps s’atura per causa de l’accident. Per això hi ha un mur fet de rellotges d’estació, tots ells marcant les 13.10, moment en que va passar l’accident. En l’accident van morir 43 persones.

Summary: L’Associació de Víctimes del Metro aconsegueix els diners per a fer el monument


Tarragona. Mitja hora abans de començar el primer acte oficial de la campanya pel sí, la plaça Tarraco Arena és plena com un ou de gent amb ganes d’anar a votar l’1 d’octubre. L’organització és impecable. Tot apamat, files ordenades per a entrar sense aglomeracions a la plaça. Cues llarguíssimes que ocupen uns quants carrers. Cares d’alegria. Com si les querelles i les amenaces ja no fessin efecte entre la gent. La il·lusió guanya la por. I la guanya per golejada. El país s’ha alçat també a Tarragona i ara camina decididament. Trapero és l’home del moment Mentre la gent espera pacient el començament de l’acte, les pantalles gegants van passant vídeos d’aquests que més o menys han anat corrent per les xarxes darrerament. N’hi ha un que fa ressonar les columnes, la sorra i el sostre retràctil: surt el major Trapero i tot són crits i aplaudiments. És l’home del moment. I potser la gent li ha dipositat molta confiança en veient què pot passar aquests quinze dies abans d’anar a votar. Per fer temps, un senyor comença a cridar: ‘in-inde-independència, in-inde-independència!’ A la tercera, ja l’acompanya tota la plaça a ple pulmó. Quan aquest es desinfla, comença el ‘vo-ta-rem, vo-ta-rem!’ Periodistes als Països Catalans També sentim com tota la plaça canta el ‘No volem ser una regió d’Espanya…’. És una cançó una mica en desús, desgraciadament, perquè acaba amb un ‘volem Països Catalans’ que el pragmatisme d’un independentisme estranyament regionalista ha abandonat una mica. El temps d’espera es fa llarg i alguns periodistes de mitjans contraris al referèndum fan comentaris despectius. Tanmateix, assisteixen a un acte que consideren i titllen d’il·legal en les seves informacions. Ells tampoc no s’ho volen deixar perdre. Els gladiadors es fan esperar Passen deu minuts de les vuit del vespre. Ja han tancat el sostre de la plaça. Els gladiadors encara no han sortit a l’arena. Ni reforma horària ni res de res. Aquí les coses encara es fan amb horari espanyol i sense conciliació. Amb l’entrada de Puigdemont, Junqueras i els representants de les entitats i els partits independentistes, la plaça sembla que es pugui ensorrar. Els crits de ‘vo-ta-rem’ són molt contundents i semblen la veu d’un sol poble. S’enfilen a l’escenari els presentadors, Txe Arana i Oriol Grau, que comencen amb un bon to d’ironia i ganes de passar-ho bé. Quan Txe Arana fa referència a l’acord amb l’Ajuntament de Barcelona per tenir col·legis electorals, la gent crida amb molta força: ‘Ballesteros, dimissió!’ Aquest crit s’anirà sentint durant la vetllada. El neofranquisme i el clavell Pugen els representants dels partits del sí: Marta Pascal (PDECat), Marta Rovira (ERC), Quim Arrufat (CUP), Antoni Castellà (Demòcrates) i Magda Casamitjana (MES). Arrufat s’enfila a l’escenari amb el puny enlaire, mentre la resta desfila cap a les seves cadires abans de fer sengles intervencions. Casamitjana, la primera d’intervenir, alça un clavell cada cop que vol que la gent cridi que sí. Quan diu ‘som els socialistes de Catalunya’ i alça el clavell, no l’acompanya gaire gent. Quan diu ‘som els demòcrates’, la resposta és més clara. El següent és Antoni Castellà, que parla del neofranquisme de l’estat espanyol i es guanya els aplaudiments de la gent. Els crits d’independència no deixen continuar el cap de files dels Demòcrates. Els milers d’insubmisos d’Arrufat Arrufat és rebut amb una aclamació espectacular quan és cridat a parlar. Comença la intervenció amb un record i una abraçada als treballadors del Vallenc, als amenaçats per la justícia espanyola, als set-cents dotze batlles que han estat cridats a declarar –’els que hi aniran i els que no acatarem les seves ordres’– i una abraçada fraternal a tots els milers d’assistents a l’acte, ‘milers d’insubmisos’. L’aplaudiment fa tremolar el terra també quan diu que ja no tan sols es farà caure l’estaca, sinó que ensorraran el cadenat sencer. Un record pel filibusterisme Marta Rovira comença la intervenció recordant les paraules ‘filibusterisme’ i ‘reconsideració’, ‘les dues paraules que vam aprendre la setmana passada al parlament’, diu la secretària general d’ERC. Rovira diu que no ens faran creure que això tracta només de Catalunya i estat espanyol. I diu que això tracta dels que volen canviar per progressar i els que volen que no canviï res per a mantenir l’status quo. És una Marta Rovira especialment contundent, diferent de la que veiem habitualment, amb aquell tarannà serè i de parla pausada. ‘La gallineta’ de Llach Marta Pascal tanca aquesta primera ronda d’intervencions: ‘Mariano Rajoy, votarem l’1 d’octubre’, diu en castellà perquè li entenguin totes les lletres. Diu que això no és cosa de radicals ni de revolucionaris, sinó de la bona gent que vol un futur de prosperitat, feina digna, escoles de qualitat… Pascal fa referència a una cançó de Lluís Llach i, només de dir el nom, la gent irromp amb un fort aplaudiment. La cançó era ‘La gallineta’ i Pascal s’atreveix a entonar les primeres notes perquè la gent acabi la tonada. ‘Ens veurem a les urnes’ L’acte té representació també de les Terres de l’Ebre i d’entitats de tot el país. Els seus portaveus surten a dir hola a la república catalana. Després d’alguna actuació musical, criden a l’escenari els representants de l’AMI, Òmnium i ANC, Neus Lloveras, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, respectivament. Lloveras saluda la gent que no ha pogut entrar a la plaça, que és molta, segons l’organització. Com a representant dels municipis per la independència, Lloveras denuncia la persecució dels batlles i regidors que donen suport al referèndum i a la democràcia. ‘Volem que la gent es pugui expressar lliurement a les urnes. Ho farem. Votarem!’ I acaba la intervenció dient: ‘El dia 1 d’octubre ens veurem a les urnes!’ ‘Això ja no ho atura ningú!’ Jordi Cuixart agafa el micròfon enmig de grans aplaudiments. ‘Bon vespre, Catalunya; bon vespre, Països Catalans!’ Ell sempre se’n recorda, de la nació sencera. I recorda també que aquest combat és un combat de democràcia. Mostra el domàs de la cara emmordassada. I diu: ‘Això ja no ho atura ningú!’ La plaça torna a tremolar. Repassa els municipis que finalment han decidit de cedir espais per a votar el dia del referèndum. Especialment, aquells que havien fet dubtar fins ara. I acaba la intervenció amb un nou ‘Visca els Països Catalans!’ Tarraco Arena es posa dempeus per Forcadell El president de l’Assemblea Nacional de Catalunya, Jordi Sànchez, comença recordant la figura de Carme Forcadell, la seva predecessora al capdavant de l’entitat. Els crits de ‘For-ca-dell’ tornen a posar a prova els fonaments de la plaça. Ella s’alça de la cadira i saluda emocionada. Cuixart al darrere, s’alça i convida la plaça a alçar-se per homenatjar la presidenta del parlament. Sànchez també recorda el president Mas, que també és aplaudit. Els xiulets es fan insuportables quan el president de l’ANC fa referència a Rajoy. ‘L’1 d’octubre, a les vuit del vespre, l’onada de llibertat serà imparable’, diu. A continuació, estrenen l’espot de campanya de l’Assemblea. És aquest: ‘Tots posats al servei d’aquest poble!’ I ja és el torn del vice-president Oriol Junqueras, que és rebut amb aplaudiments, crits d’independència i flaixos. D’entrada, el micròfon enganxat a la galta falla i no el deixa començar. ‘Durant molts anys…’, comença l’historiador. El to didàctic, pedagògic, és el Junqueras de sempre. Tants anys de lluita i de cercar la democràcia i la llibertat, diu, a fe de Déu que ho hem aconseguit. ‘Tots posats al servei d’aquest poble!’, crida. Anuncia que ja són més de set-cents cinquanta els batlles que s’han posat al servei del referèndum. Cridòria i aplaudiments, barrejats amb crits de ‘vo-ta-rem’. Els crits són més forts que mai quan explica que el president de la Comissió Europea ha dit que si el resultat del referèndum era positiu, les institucions europees acceptarien el resultat. I diu: ‘Allunyem de nosaltres qualsevol ombra de supèrbia, sabem que no tot és fet, però tot el que queda per fer depèn de nosaltres i que sortim a votar en massa l’1 d’octubre.’ Aquest és el missatge central de Junqueras: guanyar és a les nostres mans. ‘Què creieu que farem l’1 d’octubre?’ Arriba el moment de Carles Puigdemont. La cridòria es posa a l’estómac i s’hi remou. ‘Bona nit’ i els crits tornen a esclatar. Adhesió màxima i unànime. Saluda els querellats. Ningú no s’ha amagat de res, recorda Puigdemont. ‘Hem signat el decret, hem aprovat les lleis…’ Recorda que alguns van dir que no farien res de tot això. I que tampoc farien aquest acte. I afegeix: ‘Podríem fer dues vegades aquest acte veient la gent que hi ha a fora.’ Els crits es fan espectaculars quan diu: ‘I què creieu que farem l’1 d’octubre?’ ‘VO-TA-REM, VO-TA-REM’, i ho posem així en majúscules perquè no ho podem fer més gros. Quins brams! ‘Quina mena de gent s’han pensat que som? Som demòcrates. A Catalunya no prohibim actes ni tanquem webs. A Catalunya no tallem la llum. Ni als col·legis electorals ni a les llars i a les cases. A Catalunya, viurem i deixarem viure. Digueu a tothom que el dia 1 d’octubre tindrem una tria ben senzilla. Que no facin cas dels qui ens volen deixar a les fosques. Que agafin una butlleta de les moltes que hi haurà. I decideixin.’ Un crit final és seguit amb resposta a l’uníson pels assistents: ‘Visca Catalunya!’ ‘Lliure!’ Els guàrdies civils no s’han presentat. La campanya ha començat. Avui ens ha citat a Tarragona. Quinze dies per tot el país. Benvinguda, democràcia. Benvinguda, llibertat.

Summary: El crit del president, Trapero, els insubmisos, la gallineta i el domàs de la democràcia


Xavi Duch, un dels independentistes detinguts el 23-S i empresonat durant tres mesos a la presó de Soto del Real arran de l’operació Judes, ja és a casa. Alliberat divendres, avui ha rebut una multitudinària a Sabadell. (Vallès Occidental) La plaça de Sant Roc ha esclatat en aplaudiments quan hi ha arribat, enmig de crits de ‘llibertat’ i ‘amnistia’. VÍDEO Crits de "llibertat" i "amnistia" en l'arribada de Xavi Duch a la plaça Sant Roc de Sabadell https://t.co/l7IeX5UrGM #Sabadell pic.twitter.com/HnnHkXRp1T — Diari de Sabadell (@DiariDeSabadell) December 22, 2019 ARA | Xavi Duch (@Llibertat_XDuch ) és rebut a Sant Roc per més d'un centenar de persones pic.twitter.com/tfCgZfOl8D — Ràdio Sabadell 94.6 (@RadioSabadell) December 22, 2019 Multitudinària rebuda en Xavi Duch a la Plç de Sant Roc de Sabadell pic.twitter.com/G4AJfBKbKh — Àlex Fenoll i Cruells 🎗 (@AlexFenoll) December 22, 2019 Va sortir de la presó divendres a la nit, juntament amb Eduard Garzón i Txevi Buïgas, que ahir ja rebre un acte de benvinguda similar.  Txevi Buigas despenja la pancarta que demanava el seu alliberament a Folgueroles L’Audiència espanyola va acceptar el recurs d’apel·lació presentat per Alerta Solidària i en va ordenar la llibertat sota una fiança de 5.000 euros. Tanmateix, encara romanen a la presó quatre dels nou independentistes detinguts el 23-S.

Summary: La multitudinària rebuda a Xavi Duch després de tres mesos empresonat


Manuel Valls va intervenir ahir en una trobada amb socis de l’Ateneu Barcelonès, organitzada per la tertúlia Espai Ateneu. L’home va aixecar aplaudiments, va rebre un autèntic ditirambe del president de l’entitat, elogis en el torn d’intervencions i també una crítica molt contundent sobre el seu pacte amb Ciutadans –i de Ciutadans amb Vox– i sobre la polèmica intervenció del premi Nadal. L’acte, de cap a cap, va demostrar que la suposada fractura de la societat catalana no és pas cap anàlisi, és un objectiu. I objectiu no aconseguit. Ahir, al costat de socis amb el llaç groc, hi havia gent fervorosament partidària de Valls. De fet, un dels homes de Valls actualment, que ahir el va acompanyar juntament amb Albert Montagut, és Joaquim Coll, home clau dins Societat Civil Catalana (en va arribar a ser portaveu), entitat unionista fundada per assistents a actes franquistes com Josep Ramon Bosch, o participants en homenatges a la División Azul com Javier Barrayoca. El senyor Coll va ser membre de la junta de l’Ateneu presidida per Oriol Bohigas. I ahir Coll va seure, juntament amb 51 persones més, per escoltar Valls i menjar, durant dues hores curtes, crema de carabassa amb llet de coco, melós de vedella amb salsa i iuca cruixent, i brownie amb nous i xocolata desfeta; tot plegat regat amb vi del marquès de Sarnella, servit pels cambrers del restaurant ATN, amb el característic davantal amb inscripció (‘Sóc la pera’). La millor manera de veure la rebuda que va tenir Manuel Valls a l’Ateneu Barcelonès és centrar-se en les set preguntes que va rebre dels assistents, i la intervenció del president de l’entitat. Fractura, allò que se’n diu fractura, no se’n va veure. D’entrada va començar Francesc Granell, català de llarga carrera a l’ONU, alt càrrec de la Comissió Europea, i vallista de pro: «Estàs una mica decebut de com han acollit la teva candidatura transversal certes persones, o grups, que et volen encasellar d’una manera que no és la que proposes?» Després va parlar Montserrat Pinyol, advocada. Pregunta llarga, crítica i per a sucar-hi pa: «Jo el vaig conèixer, senyor Valls, presentat pel meu gran amic Toni Vilacasas, en una exposició del seu pare, magnífica exposició on vostè anava amb la seva mare. Em va semblar una persona molt interessant. Un republicà, socialista, demòcrata. Per això em va estranyar molt el dia que es va presentar sota l’aixopluc d’un partit com Ciutadans. Un partit que en aquests moments, per molt que vostè ho intenti –o ho vulgui– evitar, pactarà amb Vox a Andalusia. Vostè m’ha agradat molt quan en el seu discurs ha fet esment de la manifestació del 8-M, feminista. Hem lluitat tant per parlar de violència de gènere, perquè ara aquest partit parli de violència domèstica! Vostè podrà evitar tot això? També una segona pregunta breu: el dia de Reis vostè va assistir al premi Josep Pla, que va rebre Marc Artigau. Vostè que tant ha parlat de la llibertat d’expressió amb Charlie Hebdo, etcètera, en aquell moment no va acceptar la llibertat d’expressió d’aquell literat, que va fer una referència als presos polítics o als polítics a l’exili.» I la resposta de Valls va incloure l’únic moment en què va perdre una miiiica els estreps. Res greu, però sí que va aixecar el to quan va dir la paraula ‘EXILIATS’. I això que havia començat amb elegant i punyent sarcasme («Moltes gràcies per les seves primers paraules. Hi haurà una exposició molt bonica del meu pare aquests dies a París, organitzada per l’Institut Cervantes.») En tot cas, la resposta de Valls també va ser llarga i per a sucar-hi pa: «Jo sóc un republicà. Francès. I penso que Espanya és una gran democràcia. Una de les més avançades. I que té una de les constitucions més democràtiques. Que té problemes polítics? Segur. És una monarquia? Sí. Com la Gran Bretanya, que és una gran democràcia. Com Dinamarca, Suècia, Noruega. Grans democràcies. I es pot ser republicà i elogiar el que és Espanya, una monarquia democràtica i parlamentària. He estat socialista durant molts anys. Trenta-set anys. Progressista. Però sé que el rumb de la socialdemocràcia s’ha acabat. Que s’han d’inventar nous partits o nous espais. I amb això Ciutadans, un partit nou, que va néixer aquí, contra els independentismes, contra la corrupció, representa aire fresc. Però tinc principis molt potents. Molt potents. L’aliança amb l’extrema dreta, o el populisme, amb mi, mai. Mai. Mai perquè sé què és el racisme, l’antisemitisme, la desqualificació de l’altre. Sóc clar i contundent amb tothom. I ja veurem què passa a Andalusia. Però jo sempre tindré els mateixos principis. I sóc candidat independent. Líder d’una plataforma. Tinc un projecte amb Barcelona. »I ara, allò que va passar diumenge. Jo respecto totes les opinions. No crec que hi hagi presos polítics en una democràcia, sinó polítics presos. Però entenc l’emoció de la gent, de les famílies, dels amics i els companys. Jo ho entenc perfectament. Encara que sé per què són a la presó. I ells ho saben. Sabien què podia passar després de la declaració d’independència. Ho sabien tant que uns van marxar perquè no volien… Entenc la reivindicació. Però diumenge passat Marc Artigau va parlar dels presos, dels que són a la presó i els que són exiliats. I va dir que això ens faria vergonya d’aquí a quaranta anys. I és en aquell moment quan vaig dir prou. No vaig interrompre ningú. No era ni a la sala. Era en una altra sala. Era una pantalla. Ell té tot el dret de dir-ho. Tothom ho diu. Però jo també tinc el dret de dir que NO HI HA EXILIATS. Que sé què és un exiliat. Els exiliats són els de 1939, que van anar a França. No són els mateixos exiliats. I perdó de dir-ho. Jo vaig defensar la llibertat d’expressió de Charlie Hebdo. Però, senyora: van matar tretze persones. Va haver-hi morts. No parlem de les mateixes coses. Però jo reivindico la possibilitat de donar amb el caràcter la meva opinió. No em fa vergonya això que passa aquí a Catalunya. Perquè uns van violar la constitució. És així.» La pregunta següent no va aconseguir la intensitat d’aquesta i, neutral com era, va ajudar a abaixar la mínima intensitat, sempre tan necessària en els debats: «Hola, sóc Manel Urnai. M’he dedicat a l’escultura i la joieria. I volia fer-i una pregunta. Quines diferències veu, i quines qualitats i defectes, entre els governs, la política i els polítics, de Franca, Espanya, i Catalunya?» La quarta pregunta va ser aquesta: «Felicitats per les seves paraules. Sóc d’Horta. Un tema que m’afecta de manera fisiològica, que és l’àrea metropolitana: com es gestiona. I un segon aspecte, la Mediterrània: Barcelona i el mar. I ací Valls va deixar anar, sense venir a tomb, un dels titulars que va repetint sempre que pot: «Diran que Valls vol destruir el Liceu i construir un Liceu al mar. És l’home de les elits. Jo em reivindico del talent. Una ciutat necessita elits. En tots els espais. Polítics, econòmics, socials. Quan es va en contra de les elits es va contra la societat.» La penúltima pregunta va ser sobre la visió de Valls respecte de la relació entre les institucions religioses de la ciutat, i en concret amb l’Església Catòlica, cosa que va permetre-li de donar aquesta dada tan interessant: he estat batlle d’Évry, l’única ciutat de Franca que va construir una catedral el segle XX. I la darrera pregunta va començar amb un elogi: «Gràcies per la seva conferència. Especialment perquè he vist que té un projecte de ciutat. De gran envergadura de futur, que jo crec que no existia a Barcelona des de l’època de Pasqual Maragall. La pregunta que li volia fer no té res a veure amb Barcelona. Jo sóc, era, professor de ciència política. Ara jubilat. Vostè ha citat que la socialdemocràcia estava en crisi. Jo veig que davant la crisi del món actual progressa l’extrema dreta populista, l’últim a Andalusia. En canvi l’extrema esquerra –Podem, a Grècia, Franca, Alemanya…– és una mica acotada. I els socialistes viuen una crisi. I voldria que ampliés una mica per què tenen aquesta crisi.» En fi, només faltaria afegir, per acabar de copsar el sufocant ambient que es va trobar el perseguit Manuel Valls a l’Ateneu, el discurs final del president de l’entitat, Jordi Casassas. Va dir això: «Agraeixo la claredat d’exposició i la riquesa d’anàlisi i vull dir-te que per aquesta tertúlia i per aquesta casa hi passa gent molt diversa. I això que has reivindicat, tolerància i diàleg, aquesta casa intenta fer-ho, seguint la seva trajectòria. I després vull agrair-te que hagis triat avui, 8 de març, per venir. Ai, 8 de gener. Jo sóc historiador, i no m’haig d’estar de dir que un dia com avui, un 8 de gener, el president Wilson va presentar als europeus els seus 14 punts, que indiquen als europeus un camí d’unitat. I que tal dia com avui Fidel Castro entrava a l’Havana amb la seva revolució. I el mateix any, De Gaulle inaugurava com a president la Cinquena República. Després ja ve la teva intervenció en aquesta tertúlia, que t’agraïm moltíssim. Moltes gràcies a tots.» Davant aquest ambient tan irrespirable, tan opressiu, tan de societat fracturada, el candidat independent de Ciutadans a Barcelona, partit que de la fractura n’ha fet ideari, el senyor Valls, va acabar signant en el llibre d’honor de l’entitat cultural catalana.

Summary: Manuel Valls rep una lliçó de tolerància a l’Ateneu Barcelonès


L’escriptor Ferran Torrent (1951) és un dels grans noms de la literatura en català. Té més de vint títols publicats, un públic nombrós que el segueix i uns quants premis: ha guanyat el Premi Sant Jordi (1994), el Joan Crexells (2002) i el Crítica Serra d’Or, entre més. En aquests moments està concentrat escrivint una altra novel·la, però ha tingut la gentilesa de respondre telefònicament a VilaWeb per a parlar de l’actualitat política valenciana. Observador amatent de la realitat, i dels seus protagonistes, que coneix personalment, aquestes han estat les seves respostes pocs dies abans de la celebració del Nou d’Octubre. —Com definiríeu la situació política al País Valencià? —D’entrada, molt diferent de la catalana. De fet, la situació dels catalans és molt diferent de la de la resta d’Europa. Esteu en un procés molt important i molt determinant que marcarà un abans i un després. Ara mateix a Europa no crec que passe enlloc més, a banda del Brexit a Anglaterra. Nosaltres no ens hi juguem una cosa tan determinant com vosaltres. Ara, nosaltres juguem un partit que determinarà l’èxit o el fracàs d’aquest govern: el finançament. El finançament marcarà l’èxit o el fracàs d’aquest govern. Sense finançament no som res. No vull ser extremista, però si aquest govern no aconsegueix un finançament just per al País Valencià, en certa manera haurà fracassat. —Els empresaris ho veuen clar? —Sí senyor. Ho veuen clar. Em sembla que ha estat aquesta setmana que el president de la Cambra de Comerç, el senyor Morata, que no conec massa, deia: l’anticatalanisme fou un error. I això em consta que és generalitzat entre els empresaris. Per què? Doncs mira com ha quedat el corredor mediterrani. I la indústria el necessita. Ara, em permetràs un matís? Una aportació política: quan el senyor Pujol pacta amb Aznar el govern, com és que no hi va pactar l’eix mediterrani? A vegades molts catalans ens insulten: voteu el PP ! Hòstia, doncs jo ara contraataque: tant que reivindiquem l’eix mediterrani per què no vas demanar-lo quan tocava? T’ho dic perquè dilluns vaig haver d’anar a Madrid. I vaig venir molt cabrejat: amb una hora i quaranta minuts era a Madrid. A mi anar a Barcelona em costa quatre hores. Quatre hores! Ací, si demanem responsabilitats, demanem-ne a tots. —Finançament a banda, quins haurien de ser els objectius del govern? —Educació i sanitat. Açò és important per a la vida de la gent. Crec molt més en l’educació que en la ideologia. —Com valoreu el president Ximo Puig? —Ximo Puig és ell millor representant del socialisme que podríem tenir. És de la línia valencianista. És un dirigent amb qui Compromís i els sectors nacionalistes es poden entendre perfectament. Veient què hi ha al PSOE, és el millor que podem tenir. —I no li pot passar factura tot el caos al PSOE i la seva posició amb Sánchez? —Açò és una cosa que m’agradaria que m’explicaren. A mi em fa l’efecte que aquí hi ha qüestions personals, mira què et dic. Ximo Puig sempre havia dit que no al Partit Popular. Per tant jo no sé què passa. Hi ha qüestions internes que no acabe d’entendre. Ximo Puig no és de la casta de Susana Díaz. És a dir, políticament, no té res a veure amb la casta de Susana Diaz, i que mana a través de la gestora. —Com veieu les relacions entre el País Valencià i Catalunya? —Tant per l’una part com per l’altra s’ha matisat això que dèiem abans: el paternalisme català ja no ho és tant, i la fugida de València, perquè no em titllen de catalanista, tampoc no hi és. Com s’ha demostrat amb la valentia que ha tingut Ximo Puig de reunir-se amb Puigdemont per parlar d’un tema que és transcendent. Crec que ja no hi ha paternalisme català ni fugida valenciana. Ja no es diu ‘reunim-nos, però que no se sàpiga’. I açò està molt bé, hi dóna un punt de normalitat. Ara, encara crec que estem molt lluny de la normalitat necessària entre tots dos països. —Com valoreu el decret de plurilingüisme? —Lamente dir-te que no en tinc opinió. És una cosa tècnica i professionalitzada i no m’hi atrevesc, sincerament. Se m’escapa. —I el govern de la ciutat de València, com creieu que ho fa? —El govern de l’Ajuntament de València no ho fa malament. I des de la posició d’intentar ajudar aporte el que en diuen una crítica constructiva. Tenen bones intencions, però han d’entendre que la gent d’aquest país, d’aquesta ciutat, fa cent anys que té governs de dretes. Si vols que vagen a trenta quilòmetres per hora pel centre de la ciutat, doncs primer multa els gamberros que van a vuitanta. Després a baixa el límit a seixanta, cinquanta, quaranta per hora. Aquestes coses, per mi, estan bé, perquè intenten fer la ciutat sostenible. Em pareix molt bé. Però totes les coses necessiten un procés d’explicació, i la gent se’t pot girar en contra. —El futur dels joves al País Valencià, com el veieu? —Ara mateix, desesperança total. I et parle del meu fill, i del que veig al seu voltant. Poden tenir alguna faena, però la seua màxima aspiració ja no és treballar del que els agrade, sinó tenir una faena. Amb això ja t’ho he dit tot. Això és una derrota social profunda i total.

Summary: Ferran Torrent: ‘Si aquest govern no aconsegueix un finançament just pel País Valencià, en certa manera, haurà fracassat’


La consellera de la Presidència i portaveu de la Generalitat, Meritxell Budó, ha demanat a la ciutadania que assisteixi de manera multitudinària a la manifestació de l’11 de Setembre d’enguany any perquè ‘la Diada ha d’anar més enllà dels partits’. En una entrevista d’Europa Press, ha dit que la Diada ‘no és del govern ni dels partits, sinó de la gent i de les entitats que la convoquen’, després que aquest estiu hagin sorgit crítiques a l’ANC per part de membres d’ERC que no assistiran a la manifestació per ‘la seva deriva antipartits’. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre Meritxell Budó ha reiterat que ‘tampoc no és la Diada dels partits, és la Diada de la gent’, i tant ella com molts altres consellers també hi assistiran. ‘Confio que hi haurà una resposta massiva. I aprofito per fer una crida a la gent perquè hi participi més que mai’, ha dit. La portaveu ha comparat la Diada amb l’1-O, perquè ambdues movilitzacions van ser unitàries i implusades per la ciutadania. Ronda de contactes Budó també ha destacat que el president de la Generalitat, Quim Torra, ‘ja està acabant’ la seva ronda de contactes per donar una resposta unitària a la sentència de l’1-O, i que en breu n’explicarà les conclusions. ‘No vull descartar cap opció. En funció de la sentència, òbviament ha d’haver-hi contundència en la resposta’, ha defensat, i ha confiat que es produeixi una resposta veritablement unitària davant de qualsevol sentència que no sigui absolutòria. I ha replicat a Jéssica Albiach (Catalunya En Comú – Podem), que en una recent entrevista d’Europa Press va demanar a Torra una ‘resposta inclusiva’ a la sentència i no utilitzar-la per impulsar un projecte independentista. Budó ha demanat als comuns ‘que surtin d’aquesta zona de confort i neutralitat en què s’han volgut instal·lar’ i donin suport a l’opinió dels catalans, perquè, segons la consellera, la gran majoria percep que el judici i la situació dels presos són injusts.

Summary: Budó demana una Diada multitudinària ‘més enllà dels partits’


Entre Nadal i Cap d’Any, ja fa quasi dues dècades que la selecció de futbol catalana té una cita amb l’afecció. L’any passat i aquest, el ja tradicional partit amistós de Nadal té una significació molt especial, esportivament i extraesportivament, amb un doble duel amb la selecció basca per a commemorar el centenari del primer matx entre tots dos equips, el 3 de gener de 1915. El 2014 es va fer el partit d’anada (crònica), al renovat estadi de San Mamés de Bilbao, amb un empat a un final. Avui se’n juga la tornada al Camp Nou (21.30). Cent anys de partits Les seleccions catalana i basca han jugat els últims anys dos partits més, molt igualats: el 8 d’octubre de 2006, al Camp Nou de Barcelona, acabat amb empat a dos; i el 29 de gener de 2007, en un antic San Mamés ple de gom a gom, amb empat a un final. Però els matxs entre aquests dos equips tenen molta història al darrere. Exactament cent anys, quan el 3 de gener de 1915 la selecció de ‘Bascònia’ es va estrenar oficialment amb una aclaparadora victòria al mateix San Mamés, per sis a un, amb l’equip català, nascut deu anys abans. El mític jugador Pichichi va ésser l’autor de quatre ‘goals’ dels bascs i l’únic dels catalans, el va marcar Armet (crònica de l’època). L’amistós de tornada, el 7 de febrer de 1915, es va jugar a l’estadi de l’Espanyol del carrer Indústria de Barcelona davant de cinc mil espectadors i es va acabar amb un resultat més digne per als catalans: empat a dos (crònica). Barça i Espanyol, principals aportadors de jugadors Per al partit d’aquest vespre els seleccionadors Gerard López i Sergio González han convocat set jugadors del FC Barcelona (Jordi Masip, Aleix Vidal, Marc Bartra, Gerard Piqué, Jordi Alba, Sergio Busquets i Sergi Roberto), quatre de l’Espanyol (Pau López, Víctor Álvarez, Joan Jordan i Gerard Moreno), dos del Getafe (Álvaro Vázquez i Víctor Rodríguez), dos més del Granada (Javi Márquez i Piti) i un de l’AEK (Dídac Vilà), l’Inter (Martin Montoya), la Reial Societat (Alberto de la Bella), Fiorentina (Joan Verdú), Nàpols (David López), l’al-Rayyan (Sergio García) i Lazio (Keita Balde). En la llista de la selecció basca, l’equip que hi aporta més jugadors és l’Athletic de Bilbao (amb deu), seguit de la Reial Societat (set), l’Eibar (dos), l’Alabès (un), l’Osasuna (un) i el Tenerife (un) Amistós de les seleccions femenines No sols les seleccions absolutes masculines catalana i basca juguen avui. Les federacions de futbol catalana i basca també han organitzat un partit de les seleccions femenines de futbol al Miniestadi (18.45). El partit s’ha acabat amb empat a un i a la tanda de pensals s’ha acabat imposant l’equip basc. L’equip femení entrenat per Natàlia Arroyo era format per cinc jugadores del FC Barcelona, quatre del València, dues de l’Espanyol, dues de la Reial Societat i una del Sabadell, Llevant, Arsenal, Granadilla Tenerife, Santa Teresa i Atlètic de Madrid. Reunió dels presidents Mas i Urkullu Aprofitant l’assistència al partit de les màximes seleccions d’avui, els presidents català i basc, Artur Mas i Iñigo Urkullu, tenen previst de reunir-se per tractar de l’actualitat política. una setmana després de les eleccions espanyoles i un dia abans de l’assemblea de la CUP.

Summary: El Camp Nou acull el partit de tornada de Nadal entre les seleccions catalana i basca


La mesa del congrés espanyol ha acordat la finalització del període d’esmenes de la proposició de reforma de l’estatut valencià, segons que han confirmat fonts pròximes a la coalició Compromís al parlament espanyol. La decisió arriba després de 47 sol·licituds d’ampliació del període d’esmenes, efectuades pel PP i Ciutadans, a la proposició de reforma aprovada l’any 2011 pel parlament valencià per equiparar les inversions territorialitzades de l’estat espanyol al pes demogràfic del territori a través de la disposició addicional primera. A través d’un comunicat, Compromís ha celebrat la decisió assenyalant que no hauria estat possible sense ‘la pressió continua’ de la seva formació a Ciutadans, que finalment ha renunciat a l’ampliació del període d’esmenes, que era el que mantenia el blocatge. El portaveu de Compromís al Congrés, Joan Baldoví, ha dit que ‘després de molts mesos de complicitat entre el PP i Ciutadans, avui, per vergonya, els populars s’han quedat sols atemptant contra els drets de tots els valencians i les valencianes’. Baldoví ha celebrat que ‘després de 7 anys i 47 ampliacions del període d’esmenes, primer del PP i després del PP i Cs, la reforma de l’estatut valencià podrà tramitar-se finalment. El PP queda sol. La tasca de denúncia de Compromís ha estat fonamental’. El síndic del PSPV-PSOE a les Corts Valencianes, Manuel Mata, també ha valorat la decisió durant la roda de premsa posterior a la Junta de Síndics, assenyalant que el PP ‘s’ha quedat sol en contra dels interessos dels valencians’ i que Rajoy ‘ha demostrat una vegada més que és el més gran enemic del País Valencià’. Després de ser aprovat l’any 2011 a les Corts Valencianes, el text no va ser pres en consideració al congrés espanyol fins a l’octubre del 2016. Des d’aleshores, hi ha hagut fins a 47 sol·licituds del període d’esmenes, a proposta de PP i Cs. En tot aquest temps, altres reformes estatutàries, com les de Múrcia o Canàries, han avançat en el tràmit parlamentari al País Valencià, tot i ser registrats anys després (el canari l’any 2015 i el murcià l’any 2017).

Summary: La reforma de l’estatut valencià, desblocada després de sis anys d’ajornaments


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) acompanyaran la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, i els membres de la mesa Lluís Corominas, Anna Simó, Ramona Barrufet i Joan Josep Nuet aquest dilluns vinent, 8 de maig, i divendres 12 del mateix mes fins al TSJC. Tots cinc hi hauran de declarar com a investigats per desobediència i prevaricació per haver permès els debats i votacions sobre el referèndum al Parlament. Aquestes entitats, a més, han fet una crida pública als ciutadans perquè se sumin a aquesta mostra de suport i solidaritat, i els han convocat a la porta del TSJC, al passeig Lluís Companys, aquests dos dies a les 8.30, abans no declarin. Els presidents de les entitats, Jordi Sànchez (ANC), Jordi Cuixart (Òmnium), Neus Lloveras (AMI) i Miquel Buch (AMC) ja han anunciat que aniran a l’acte. Les entitats no seran, segurament, les úniques que acompanyin la mesa del Parlament. La portaveu del govern, Neus Munté, va explicar ahir que molt probablement una gran part de l’executiu hi aniria per a mostrar la seva solidaritat i el suport als investigats, com ja va passar en anteriors ocasions i en la resta de judicis pel 9-N. Aquest és el cartell que han difós les entitats:

Summary: Crida de les entitats sobiranistes a acompanyar Forcadell i la mesa en la declaració al TSJC


Francesc Bayarri (1961) fou periodista durant la transició al País Valencià per a Noticias al Dia, Levante i més tard Canal 9. Ara treballa de cap de premsa a la Universitat i acaba de publicar la seua tercera novel·la. València sic transit (Companyia Austrohongaresa de Vapors). Aquest llibre explica a través de l’àlter ego de l’autor quatre dècades de la ciutat de València: el final del franquisme, la transició, el desencant dels vuitanta i finalment la corrupció. Bayarri atén telefònicament a VilaWeb des del País Valencià —La novel·la és en primera persona i apareixen personatges reals com JJ Pérez Benlloc, Monleón —Està escrit en primera persona, però no és autobiogràfica. Però efectivament és un personatge que es diu Francesc, com jo, i vma néixer el mateix any. I va veient tot el que he viscut jo. I envoltat de gent real, alguns morts. Vicent Ventura, Joan Monleón. I de vius, Juli Esteve, Rosa Solbes. Gent amb qui realment he compartit els escenaris dels quals parle. Aquells diaris que van sortit al principi de la transició, que surten a la novel·la, doncs allà estava jo. El protagonista fa un programa de ràdio a les sis del matí. Jo feia un programa de ràdio a les sis del matí, amb Rosa Solbes, Joan Monleón, i Juli Esteve novament. Tot i que tot el que els faig fer ací és inventat, i els diàlegs són ficció. És el joc habitual. Una novel.la tothom sap que és una ficció però per a funcionar ha de ser versemblant. Els personategs reals, o el fet d’escriure en primera persona, són recursos literaris per a donar veracitat a una novel.la, a una mentida. —La transició a València surt descrita cruament. —La visió que tenim ací de la transició és una visió molt negativa. Crec que la irrellevància com a societat, la perifèria de la perifèria que som, els nivells de corrupció política que hem arribat els valencians …. perquè hem arribat ací? Perquè veníem d’un llarg franquisme i la transició no va tallar amb el franquisme. I moltes de les actituds i també els personatges varen continuar la seua vida com si res. Jo a la novel·la situe el punt més baix de la societat valenciana el 23-F. És un moment en el qual el problema no és que militars franquistes traguen tancs al carrer. El problema és que la societat no respon de cap manera. Jo sempre insistir en el mateix punt: no es pot demanar actituds heroiques, però almenys algun senyal de vida democràtica, que no vam tindre. Els valencians estem com estem, perquè venim d’on venim. —A la novel·la es veu el 23F amb els ulls d’un jove de 19 anys. —I aquella vesprada està amb la seua parella d’aquell moment, en una mansarda que tenien llogada i que utilitzaven per a les seues relacions sexuals. Quan a la nit decidesquen per tornar a casa amb els seus pares, ixen al carrer i es troben una ciutat fantasma. Cap cotxe, cap persona al carrer. No hi ha autobusos, no hi ha soroll. Es troben una societat que va callar i va fer el silenci absolut davant l’agressió al sistema democràtic. Comproven en primera persona que no hi ha cap moviment democràtic per contraposar les cadenes dels tancs del feixisme. És el punt en què la gent jove, els universitaris, amb moltíssimes il·lusions, perdem la innocència i som conscients en quina societat vivim. I entrem en un període d’un enorme desencantament, que és el capítol dels anys vuitanta. —Una dècada on parleu de personatges suïcides, alcohòlics i drogoaddictes. —Els anys vuitanta van ser a València molts durs. Jo ho utilitze narrativament: els personatges es refugien en la droga, l’alcohol, i l’exili interior. El post 23F. La gent abandonava l’activitat pública i, com deia Joan Fuster, si tu no fas política, vindran i te la faran uns altres. —Es diu que narra de manera cruel la transició. És tan així? —Alguna gent se m’ha queixat, amb alguna raó, dient que no és tota la societat que va actuar amb silenci. I segur que algú va perdre el treball per haver actuat. Tots i ningú són paraules molt fortes. I comets injustícies. Però llevat d’excepcions la societat valenciana no està per a posar-se exemple de res i per tant sóc cruel. I sóc cruel, per exemple, amb els que eren un pocs més grans que nosaltres, que ens contaven les seues gestes antifranquistes. I el 23F no s’enfronten. Però què és açò? Potser resulta que l’antifranquisme no va ser tant, ni tampoc les gestes que ens pintaven. El 23F va ser un escàndol. Les dues darreres dècades han estat un escàndol. Davant d’això què hem fet? Ho dic a la novel·la: alguna concentració de tant en tant. Un manifest. Tot això és molt poc. El balanç és molt pobre. Sí que hi ha gent que ha fet coses. Però els valencians són cinc milions, i el percentatge dels que van fer, molt poquet. —La seua tesi és que la corrupció no ve del PP, ve de més lluny. —Mira, fa poc he presentat un llibre d’un bibliòfil, Rafael Solaz, ‘La València canalla’. I parla un poc de la història dels carteristes, els falsificadors, al llarg de la història. Es parla de la Taula de Canvis. La Taula era un banc públic de la ciutat de València del segle XV, vigent tres o quatre segles. I explica com els administradors del banc públic furtaven els diners públics. I ‘Operació Taula’ és el nom que ara la policia ha utilitzat per a l’operació sobre els membres corruptes del PP. La corrupció ve de molt lluny, i fa exactament el mateix: utilitzar els diners públics per a mans privades. Però és que el franquisme són 40 anys sense contrapoder, ni control democràtic. Va ser una escàndol. I si la transició no trenca amb el franquisme, tampoc ho fa amb les pràctiques. I molts dels protagonistes són plenament actius. I tot continua plenament vigent. —Apareix una València com a marc tan intens que marca el caràcter de la gent. —És una ciutat que pot ser un escenari magnífic per a la narració, per les tensions psicològiques que hi ha. Hi ha unes paranoies, esquizofrènies i neurosi que van molt bé per a un narrador. La doble consideració entre l’espanyolitat i catalanitat, per exemple. No és l’única. Hi ha valencians que opinen que hem de competir amb Nova York. O amb París. Això crea una gran esperança i frustració, perquè nosaltres, si de cas, hem de competir amb Lió o Marsella. Però no amb Nova York! Però tot això va molt bé per a un narrador. València crea personatges que van en una muntanya russa. Ara creuen que Barcelona i Catalunya ens ho vol furtar tot. Ara és Madrid qui ens ho vol furtar tot. Ara pensen que s’ha de competir amb París. Després no som res. És un parc d’atraccions magnífic per pescar històries, però pot donar carabassa a qualsevol que visca ací. La felicitat no consisteix en pensar que pots guanyar a Nova York, sinó assumir els teus límits. Voler ser millor i competir, sí, però no pegar-te una cabotada contra un mur. —Quin serien els personatges secundaris del llibre? —Aitana, parella de Francesc, que recorre tot el llibre. Un grup d’amics, una colla que fa la revolució desnatada del principi de la transició, perquè han arribat tard a l’antifranquisme. Un personatge femení de la segona part, la Rebeca, que m’agrada molt. I el Ferriol també juga un paper, aquest és un dels personatges amb tendències suïcides. —L’editorial que publica el llibre la porteu vós i sobretot la seua filla, Anna Bayarri. —Hem intentat fer una editorial molt humil, amb cinc o sis títols a l’any màxim. A veure si ens podem posicionar en el mercat. Hem començat amb la meua novel·la, que ja teníem el material a mà. I ara traurem una biografia publicada a França, que en farem la traducció, d’Amado Granell. —Qui era Amado Granell? —El valencià que va alliberar París. Quan van entrar els aliats en el París ocupat dels nazis va ser la companyia de republicans la Nueve, que va fer de divisió avançada. I una de les divisions la dirigia un valencià de Borriana, Amado Granell. Tinent. Ell va ser el primer que van entrar a París. Va anar a l’Hôtel de Ville, on va ser rebut pel cap de la resistència francesa. Eren divuit hòmens. No més. I es van fer una fotografia pel diari Libération. L’endemà surt la foto, però no el seu nom, ni deien que era republicà. Van dir que era el capità Dronne, que va arribar tres quarts d’hora després. Durant quaranta anys estigueren dient que els primers alliberadors de París foren francesos. Doncs va ser un de Borriana. Ara s’ha publicat una biografia específica d’Amado Granell. L’autor és francés, rebesnét de republicans. Cyril Garcia. Ha fet una biografia molt acadèmica, d’historiador, però en els moments que cal emoció, la hi posa. I per això ens ha agradat tant, aquest llibre. Si aquest llibre no interesse als valencians! Tant que es volen comparar amb París. Doncs tenen un de Borriana, casat a València, que va viure a Oriola, i que està soterrat a Sueca. Mira si és valencià. Ara podran dir, i amb raó, que un dels nostres va alliberar París.

Summary: Francesc Bayarri: ‘València crea personatges que van en una muntanya russa’


L’ex-cap de govern Antoni Martí ha sol·licitat la baixa com a militant de Demòcrates, el partit que va fundar, per passar a ser-ne simpatitzant. La derrota a les comunals a Escaldes-Engordany i el pacte de govern amb els Liberals han estat detonants de la decisió. Martí va enviar divendres una carta a l’actual president de la formació i cap de govern, Xavier Espot, sense especificar-ne els motius. Si es manté com a simpatitzant, podrà assistir a reunions i congressos del partit, però sense dret de vot. Tampoc no podrà ocupar cap càrrec. La petició arriba pocs dies després de la derrota del partit taronja a les comunals del 15 de desembre a Escaldes-Engordany. Això, afegit a la voluntat de l’actual direcció demòcrata de continuar enfortint el pacte amb els Liberals, aliança que Martí no veu amb bons ulls, pot haver desfermat la decisió. Recordem que, a banda Canillo i Escaldes-Engordany, a la resta de parròquies on es van presentar els Demòcrates anaven amb el Partit Liberal. El 2011 Martí va fundar la formació, que el va dur a ser cap de govern durant dos mandats. Més tard en cedí el lideratge a Xavier Espot, que es va imposar a les eleccions generals de l’abril. La pugna interna de les darreres comunals a Escaldes, amb partidaris i detractors de l’aliança amb els Liberals –que a Escaldes no es va fer efectiva–, ha obert escletxes a la formació. Després de la baixa de Martí, podrien venir la d’alguns altres membres de Demòcrates que li han mostrat suport tots aquests anys.

Summary: Antoni Martí, ex-cap de govern d’Andorra, dóna un cop de porta a Demòcrates


L’avioneta d’HazteOír volarà aquest dijous sobre Palma per protestar contra la proposició de llei sobre drets LGTBI presentada per Podem al Congrés de Diputats, que qualifiquen de ‘Llei Mordassa’. Segons ha informat HazteOír en una nota de premsa, l’aeronau portarà el lema ‘Llei Mordassa LGTBI: Van pels teus fills’. Després de Palma, l’avioneta de l’organització ultradretana passarà per les costes del País Valencià i Catalunya.

Summary: L’avioneta d’HazteOír volarà aquest dijous sobre Palma de Mallorca


Aquest cap de setmana se celebra un esdeveniment important, que es vol convertir en tradició: ‘Benvinguts a pagès‘. Comença divendres i acaba diumenge, i té la voluntat d’oferir una oportunitat única de redescobrir l’origen d’allò que mengem i conèixer de prop la gent que produeix les menges que ens arriben a taula. Cent setanta pagesos de tot Catalunya ens esperen per mostrar-nos el seu paisatge, el seu producte i el procés de treball. No cal inscriure-s’hi, només consultar el mapa per trobar aquella granja, hort o celler que vulguem visitar i fer-ho. ‘Benvinguts a pagès’ és una iniciativa de la Fundació Alícia, juntament amb el Departament d’Agricultura i el d’Empresa i Coneixement. Es basa en uns principis: ‘Una aposta decidida pel producte de proximitat, per valorar el món rural, pel turisme d’interior i pel potencial de la nostra gastronomia. Grans, petits, apassionats de la cuina, enamorats de les escapades, famílies, parelles, colles d’amics… tots hi trobareu una oferta a la vostra mida.’ La masia de Pastures, de Castelltallat (Bages). Hem parlat amb Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, sobre ‘Benvinguts a pagès’ i sobre noves tendències en el món de la pagesia. —Com va sorgir la idea? —Feia anys que volíem dur endavant aquesta iniciativa, a semblança de la que fan els francesos, ‘La France de ferme en ferme‘: un cap de setmana en què pagesos de tot el país obren les granges, horts, obradors, cellers… de franc i ensenyen com treballen i com viuen. I això amb la voluntat de reconnectar el món urbà i el món rural, reconnectar la cultura alimentària des del camp i alhora fomentar el producte de proximitat i la venda directa i generar l’enamorament per contacte. Allò que no es coneix no es pot estimar. A més, estudis sobre el món vinícola i la pràctica de l’enoturisme ho demostren: diuen els estudis fets que aquelles persones que han tastat els vins d’un celler estableixen una fidelitat més ferma amb el producte i el compren tres vegades més. —Precisament, us volia fer notar que el món del vi, aquests darrers anys, ha fet un gran esforç per obrir les portes dels cellers i n’ha fet una modalitat, l’enoturisme. —Sí. No hem d’oblidar que els del vi són els ‘pagesos llestos’. Els viticultors han aconseguit donar tant de valor afegit al seu producte (vinculant-lo amb una tradició mil·lenària, amb una cultura…), que oblidem que també són pagesos. Els de sempre ho han entès bé. Mira, fa poques setmanes em van convidar a la Universitat de l’Estudi i la Ciència Gastronòmica, a Bra, el Piemont, universitat vinculada al moviment slow food, i em deien que el model és el sector del vi. És evident. És clar que culturalment ens costarà de fer això mateix amb les cebes o els enciams, però ho hem de començar a treballar. Toni Massanés, director de la Fundació Alícia. —Tot amb tot, cada vegada proliferen més les fires i jornades gastronòmiques que potencien productes autòctons. —I tant! Però l’aportació que vol fer ‘Benvinguts a pagès’ és crear una tradició. Perquè ens entenguem: durant tot l’any comprem llibres, però el dia de Sant Jordi no pots deixar de comprar-ne un. Doncs volem fer això mateix amb l’agricultura i la ramaderia. I per què? Perquè necessitem els pagesos! Durant segles i segles les ciutats creixien tenint garantit el subministrament alimentari. Però avui això s’ha perdut. No tenim garantida una traçabilitat amb els aliments. El camp i la ciutat s’han desconnectat. I és en aquest moment que perd importància saber d’on ve l’aliment que mengem. En aquesta situació, els pagesos queden en desavantatge, perquè hi ha una colla de valors que, si no els coneixem, no els podem considerar. D’això, se’n van adonar primer els països on la desconnexió va ser més profunda. Recordo una portada del Time del 2007, una portada provocadora que venia a dir: ‘Oblida l’eco, menja local’. La reivindicació del menjar de proximitat començava. I el 2007 l’Oxford American Dictionary va triar com a neologisme de l’any locavore (‘dit d’aquell que menja productes locals’). —El producte local i ecològic és certament una tendència. —Donar valor a allò que és local és una reacció contra el desconeixement global d’allò que mengem, que a més ens fa perdre identitat. Aquesta reacció (tot i que a vegades és desmesurada), és evident: la FAO parla de crear unes zones pròximes a les ciutats que siguin resilients alimentàries, per mantenir la sobirania alimentària i poder disposar de productes de proximitat. I, en aquest sentit, les accions són dues: donar suport econòmic a aquesta pagesia, perquè és evident que no pot superar unes altres ofertes, ni per mà d’obra ni per mecanització (sobretot en un país arrugat com el nostre, fantàstic en la biodiversitat, però que no disposa de grans extensions cultivables) i la diferenciació. En aquest sentit, ‘Benvinguts a pagès’ té el repte de donar valor al pagès per mitjà de la visibilitat del paisatge, del compromís amb la terra, del compromís com a persona. No hi ha denominació d’origen més potent que conèixer aquell que ha conreat o cuidat l’aliment que mengem. —La dificultat i la progressiva desaparició de la pagesia de proximitat són ben reals. Tanmateix, també hi ha símptomes de canvi, com dèieu: hi ha una revalorització dels productes de proximitat i ecològics; la incorporació de joves urbans al món de la pagesia; i l’aparició d’una nova generació de pagesos que són fills de la pagesia, però que tenen uns nous valors de sostenibilitat i valorització del paisatge, que els permet de superar certs estereotips dels seus pares. —’Benvinguts a pagès’ és una aposta que fem perquè detectem aquest interès. Continuant el paral·lelisme: si ningú no volgués comprar llibres, Sant Jordi no existiria. I nosaltres volem crear un esdeveniment tan important que faci que es reforci molt tot el sector: és un esdeveniment per a millorar les condicions dels 170 pagesos que s’han apuntat a la iniciativa i també per a tots els altres. Ara es tracta que la gent hi participi, perquè els pagesos obriran les seves instal·lacions de franc i amb ganes de fer-se conèixer. Necessitem que la gent hi vagi. No cal inscripció prèvia. El pagès ens espera per ensenyar-nos el seu món. La manera d’arribar-hi és fàcil, a través del mòbil o de la web, hem preparat eines molt didàctiques. A més, hi ha moltes activitats complementàries: restaurants, per a afavorir la cadena alimentària i establiments de turisme rural també, per a combinar producte de proximitat, paisatge, alimentació i gaudi. Volem que aquesta iniciativa creï una tradició i que la gent entengui que durant aquest cap de setmana qualsevol moment és bo per a conèixer un pagès.

Summary: Aquest cap de setmana, cap a pagès!


El premi Francesc Garriga és una iniciativa (i una coedició) conjunta entre les editorials de poesia LaBreu, AdiA i Cafè Central, tres segells que ofereixen la poesia en català i algunes de les traduccions imprescindibles del panorama literari. El premi té la voluntat de donar a conèixer joves poetes inèdits i de servar la memòria de qui fou amic, mestre i col·laborador d’aquests projectes editorials. En aquesta primera convocatòria s’hi van presentar una setantena d’originals (tots, segons les bases, poetes inèdits), i un jurat format per Jordi Marrugat, Antoni Artigues, Víctor Sunyol, Eduard Sanahuja, Pau Vadell, Ester Andorrà i Marc Romera va atorgar per unanimitat el Premi a Guillem Gavaldà, un estudiant de filologia de vint-i-dos anys, amb Fam bruta, un llibre intens i potent, que fa pressagiar una brillant carrera literària, segons els editors. Podeu llegir alguns poemes. Segons la glossa del premi, a càrrec de Marc Romera: «El de Guillem Gavaldà no és un simple «recull» de poemes primerencs sinó que s’hi percep una idea unitària de llibre. Francesc Garriga sempre deia que un dels problemes més comuns entre els joves poetes (que ell seguia amb molt interès i molt d’a prop) és que aquests tenen més necessitat d’expressar-se que no pas coses a dir. Sembla ser que, malgrat la seva joventut, Gavaldà té unes quantes coses a dir, i sembla ser, també, que té molt clar com vol dir aquestes coses. Perquè Garriga deia, també, que si a més de tenir coses a dir, l’autor té una manera personal de vehicular el seu discurs, allò que en podríem dir «un llenguatge propi» que el faci inconfusible o clarament identificable, aleshores ens trobaríem, realment, davant d’una veu a considerar.» «Tot ha estat dit, deia Garriga, però les maneres de dir-ho són infinites i són les que determinen la importància d’una obra. Sempre parlava de la importància de tenir una veu pròpia, una veu personal que faci que allò que ha estat dit milers de vegades torni a ser nou, important, sorprenent, una veu que identifiqui inconfusiblement un autor.» «En el cas de Guillem Gavaldà, per la seva joventut, haurem d’esperar que aquesta veu es fixi o canviï o evolucioni, però hi hem intuït, com a mínim, tot i veure’n, encara, les influències més directes, una veu que lluita per diferenciar-se, que intenta bastir una poètica personal i intransferible, carregada d’imatges que impacten estèticament alhora que remenen el lector per dintre i que juguen sempre a favor del seu discurs, i, malgrat la llibertat formal amb què sembla presentar-se al lector, sostinguda per una eufonia que a cada vers ens recorda que això és poesia, que la llengua té capacitat de generar-se, en un mateix impuls, en forma i contingut. I això era un requisit indispensable en poesia per a Francesc Garriga, que, en tenim el convenciment, hauria estat plenament d’acord (fins i tot ens hauria intentat convèncer) que aquest havia de ser el llibre guanyador. Després li hauria fet refer el poemari: «Això està molt bé, nen. Ara, esborra-ho tot i torna a començar», li hauria dit al Guillem després de donar-li el premi.» «Toca, ara, doncs, fer els honors al Francesc treballant fins a l’extenuació, retallant, purgant, canviant (ell feia això amb els seus poemes i ho exigia als altres), tenint molta cura, en definitiva, amb l’edició d’aquest poemari que, n’estem segurs, serà punt d’arrencada d’una aventura creativa que seguirem de molt a prop.» El proper dia 21 de desembre Fam bruta serà presentat a la llibreria La Central del carrer Mallorca, i al llarg de 2017 són previstes presentacions arreu dels Països Catalans.

Summary: Arriba ‘Fam bruta’, de Guillem Gavaldà, primer premi Francesc Garriga