El Sindicat Popular de Venedors Ambulants de Barcelona ha considerat aquest divendres que la batllessa, Ada Colau, és ‘l’única responsable’, juntament amb els seus aliats, de l’actuació policial contra la venda ambulant, un dia després de la detenció d’un manter a la Rambla, que l’organització veu inexplicable. Així ho ha dit el portaveu de l’entitat, Azyz Faye, en una roda de premsa amb el també membre del Sindicat Lamine Sarr, el membre de Sos Racisme Catalunya Cheikh Dramme i el representant de Dunia Kato Malamine Soly. Faye ha assegurat que abans de les eleccions es van reunir amb Colau i el PSC per buscar solucions i que els van parlar de ‘projectes socials’, però ha lamentat que dos mesos després han canviat de discurs. També ha criticat el tinent d’alcalde de Prevenció i Seguretat, Albert Batlle, per dir que ‘no és permissible que un turista en arribar a Barcelona el primer que vegi sigui un manter’, i ha qualificat aquest discurs de racista. Seguretat a Barcelona: més enllà de la manta ‘Inseguretat’ ‘Són ells mateixos els que generen la inseguretat, són ells mateixos els que generen l’odi, la divisió d’aquesta societat’, ha manifestat en referència als polítics, i ha lamentat que els estan presentant com a criminals. També ha indicat que en l’última reunió amb l’ajuntament van presentar les propostes perquè els manters puguin treballar i que els van respondre que ‘continuaran amb la repressió, amb la policia al carrer’, i que les seves propostes no es podran dur a terme perquè no tenen competències suficients. Ha sol·licitat textualment a Colau que recordi d’on ve i les seves lluites per les quals moltes persones la van votar: ‘Això que està fent és una traïció respecte a aquestes persones.’ A més, ha advertit a l’alcaldessa que la situació pot empitjorar i que pot ‘arribar aquí de les seves vacances i trobar molts manters davant de l’ajuntament’, i ha demanat que els respectin. Tractats com a ‘bestiar’ als CIE Dramme ha insistit que la inseguretat ciutadana no la generen els manters, sinó la llei d’estrangeria, per la qual cosa ha demanat abolir o millorar aquesta norma, i ha criticat els Centres d’Internament d’Estrangers (CIE), en els quals es tracta els interns com a ‘bestiar’ per falta de drets i documentació. Soly ha explicat que la detenció d’un manter aquest dijous els ha unit, ha defensat que cal acabar amb ‘aquestes barbaritats’, i ha apostat per solucions socials i basades en l’empatia. Projectes En la mateixa roda de premsa, Sarr ha explicat diverses propostes que el Sindicat va fer fa un any a l’Ajuntament per permetre que els manters deixessin el carrer i es posessin a treballar de manera regular, però que no van rebre cap suport. Els projectes són una cooperativa de cultiu agroecològic, un d’impressió serigràfica, un basar d’artesania africana, una promotora cultural d’esdeveniments africans, una perruqueria, pesca local i de proximitat, costura sostenible i un restaurant de menjar africà.

Summary: Els manters fan Colau ‘única responsable’ de la pressió policial que pateixen a Barcelona


Junts per Reus i ERC han tancat finalment un pacte per investir novament Carles Pellicer com a batlle de la capital del Baix Camp. Com a contrapartida, i per visualitzar el pes polític dels republicans després de triplicar regidors en les eleccions del passat 26-M, la cap de llista Noemí Llauradó ostentarà una vice-batllia. A banda de posar de relleu els dos accents del futur govern, el càrrec de nova creació assumirà la representació i les relacions institucionals amb la Generalitat, coordinarà l’acció de govern mitjançant comissions tècniques i presidirà una comissió de regidors delegats. En contra del que va explicar aquest dijous, Llauradó ha declarat que el pacte d’investidura s’ha pres en clau local i que és una bona eina que s’haurà de complementar amb un acord de govern, al qual ERC vol incorporar la CUP per reforçar el caràcter independentista i republicà del nou consistori. Les últimes setmanes, ERC ha intentat fer un pacte amb el PSC i la CUP per desbancar Pellicer, però finalment el criteri de la direcció nacional del partit ha tingut prou pes perquè els republicans no arribessin a un acord que hagués apartat Junts per Reus del govern.

Summary: Junts per Reus i ERC arriben a un acord per a investir Pellicer


L’Íbex 35 s’ha enfonsat avui un 14,06%, la caiguda més gran de la seva història, i situa la borsa per sota dels 6.500 punts. Dins l’Íbex 35 destaquen les grans pèrdues d’ENCE, del 18,36%, d’ACS, del 17,92% i d’ArcelorMittal, del 17,22%. El sector turístic també ha quedat molt afectat per la decisió dels Estats Units de suspendre els viatges des de la Unió Europea durant trenta dies. En conseqüència, Amadeus perd un 15,57% i IAG, un 15,72%. Les borses europees han perdut més d’un 10% en l’obertura de la sessió d’avui. El DAX de Frankfurt ha registrat una baixada de l’11,43%, la borsa d’Amsterdam ha caigut un 10,37% i la de París, un 11,44%. A Itàlia, el país europeu més afectat pel coronavirus, la borsa de Milà ha registrat una caiguda del 14,90%. Els inversors esperen les possibles mesures que pugui aprovar el Banc Central Europeu (BCE) per a fer front al coronavirus 2019. La sessió als Estats Units també ha començat malament: passats uns pocs minuts, l’han haguda de tancar perquè les accions havien caigut més d’un 7%. És el segon cop que passa en una sola setmana, i fa uns dies va registrar el seu pitjor tancament d’ençà del 2008. La reacció dels inversors, doncs, ha estat dramàtica després de l’anunci del president Donald Trump de prohibir els vols entre Europa i els Estats Units.

Summary: L’Íbex 35 té la caiguda més gran de tota la seva història


La NASA ha anunciat una descoberta d’una gran transcendència: es confirma que l’estel nan vermell conegut per Trappist-1, a trenta-nou anys llum de nosaltres (una distància relativament curta astronòmicament parlant), té set planetes que l’orbiten. Tots set tenen dimensions semblants a les de la Terra. N’hi ha sis que es troben en l’anomenada ‘zona habitable’, és a dir, a una distància respecte del seu sol que permet que hi hagi vida, perquè l’aigua, si n’hi hagués, podria mantenir-s’hi en estat líquid. Ho han explicat els experts de l’agència espacial en una conferència de premsa que havia aixecat una gran expectació, no únicament entre la comunitat científica, i que havia donat peu a tot d’especulacions. L’any L’any passat un equip internacional d’investigadors va trobar tres planetes orbitant aquest estel. I ara, en aquest estudi que ha publicat la revista Nature, aquest mateix equip confirma l’existència d’aquests tres planetes i n’anuncia quatre més. Tots són d’unes dimensions semblants a la Terra, i es troben molt més a prop del seu sol que nosaltres del nostre. Però el fet que la Trappist-1 sigui una estrella amb només un 8% de la massa del nostre sol, fa que aquests planetes rocosos puguin tenir aigua líquida.  Aquest vídeo explica els detalls de la troballa: I aquest altre és una recreació simple però molt visual per a entendre com poden ser aquests planetes realment: Un altre vídeo que recrea la visió del sistema planetari: Les observacions fetes amb el telescopi espacial Spitzer de la NASA, i més observacions des de diversos punts del planeta, com el Marroc, Xile, Sud-àfrica, els EUA i les Canàries, han permès de confirmar l’existència de sis d’aquests planetes, mentre que el setè queda encara per confirmar. Michal Gillon, investigador de la Universitat de Lieja, ha dit a la conferència de premsa: ‘És un sistema planetari al·lucinant, no només perquè n’hi hagi tants, sinó perquè la seva mida és sorprenentment semblant a la de la Terra’. L’astrofísic manresà Ignasi Ribas, especialitzat en la investigació d’exoplanetes, explica a VilaWeb: ‘Aquests planetes són d’òrbites curtes, d’un dia i mig aproximadament, que és el que correspon a sistemes que giravolten estrelles molt petites, com aquesta. L’estel Trappist-1 pràcticament no és un estel; es troba al límit perquè s’hi pugui considerar. Pràcticament tots aquests planetes descoberts transiten l’estrella, és a dir, que quan fan una òrbita hi passen per davant i fan un petit eclipsi que es pot mesurar. Així és com s’han descobert. I tres d’aquests planetes se situen dins allò que anomenem “zona habitable” del sistema, és a dir, que la radiació que reben de la seva estrella els escalfa prou perquè la temperatura estigui entre zero i cent graus centígrads i, per tant, sigui possible que a la superfície hi hagi aigua líquida. Entren a formar part dels exoplanetes habitables.’ Les curioses òrbites ressonants Ignasi Ribas fa aquest apunt interessant sobre la descoberta, que ha passat més per alt: ‘En el terreny científic, el descobriment ens diu moltes coses sobre els planetes: com es formen, per què n’hi ha set, per què són aquí, per què d’aquesta manera… Aquest descobriment ens ha de resoldre moltes incògnites. Ara tenim models sobre com es formen els planetes però aquest sistema ens dirà moltes coses: aquests set planetes són en òrbites ressonants. Això vol dir que els quocients entre els períodes orbitals (és a dir, allò que dura el seu any) són múltiples entre si. Per exemple: per cada vuit voltes que fa el planeta més pròxim a l’estrella, el següent més pròxim en fa cinc. Per cada cinc voltes que fa aquest planeta, el següent en fa tres. Per cada tres d’aquest, el següent dues. És molt curiós i molt interessant d’entendre el perquè d’aquest fet. Això ens pot ajudar molt a entendre com es formen els planetes i quina dinàmica segueixen quan s’han format, i per què en aquest cas han quedat capturats en aquestes ressonàncies.’ I afegeix: ‘Trappist-1 és una peça del trencaclosques que ens ajuda a entendre el gran trencaclosques que explica com funciona tota aquesta formació de planetes i, també, el nostre sistema solar. Aquest descobriment no el considerem una revolució però sí un pas més per a entendre una cosa que ens fascina: com es formen els planetes, les estrelles i l’univers.’ Més exoplanetes D’exoplanetes, se n’han descoberts molts, centenars, la majoria gegants gasosos, com ara Júpiter, però també se n’han detectats molts que són rocosos, no pas gaire diferents de la Terra, Venus o Mart. Una altra cosa és determinar si en aquests planetes hi pot haver vida. Quant a això, la troballa més sorprenent d’aquests últims temps en exoplanetes fou la confirmació de l’existència d’un planeta semblant a la Terra orbitant l’estrella més acostada al nostre sistema solar, Pròxima Centaure. No es descarta que aquest planeta, batejat amb el nom de Pròxima B, pugui tenir vida. L’equip que va fer aquest descobriment és encapçalat per un astrofísic català, Guillem Anglada-Escudé, que en aquesta entrevista recent a VilaWeb parlava de la seva tasca investigadora en exoplanetes i de les possibilitats que hi hagi vida. Més informació: Ignasi Ribas: ‘La vida extraterrestre podria ser relativament fàcil de trobar’ (4-9-2016)

Summary: La NASA anuncia el descobriment de set planetes semblants a la Terra en un estel pròxim


Cinc dies abans del judici Pedro Sánchez s’ha presentat al Consell d’Europa per a intentar netejar la imatge d’Espanya. El president espanyol ha afirmat que l’estat defensa la independència judicial i té un dels sistemes ‘més garantistes del món’. I ho ha fet en el moment que la justícia i la democràcia espanyoles són més qüestionades que mai. Per a Sánchez, Espanya és una democràcia ‘plena, moderna i avançada’. Un discurs que vol legitimar un sistema que aixeca dubtes a Europa. Sánchez ha centrat el seu argument a defensar la separació de poders i la independència judicial de l’estat. Per acabar-ho d’adobar, ha dit que Espanya és un dels sistemes ‘més garantistes’. A més, ha aprofitat el viatge per a reunir-se amb el president del TEDH, Guido Raimond. Jaume Alonso-Cuevillas ha reaccionat a la visita de Sánchez al Tribunal Europeu de Drets Humans amb aquesta piulada: En una democràcia plena, amb plena separació de poders, un President de Govern mai no es reuniria amb el tribunal que en breu ha de jutjar si el seu país respecta els drets humans De debò, qui els assessora ??#ThisIsTheRealSpain https://t.co/8heciOX88H — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) February 7, 2019 Un discurs que ha fet davant del Comitè d’Ambaixadors del CoE, en el marc d’una visita institucional a Estrasburg, la setmana abans de l’inici del judici contra l’1-O en una clara estratègia per a canviar el relat i netejar la imatge de l’estat espanyol. ‘En moment de ‘fake news‘ i realitats augmentades no deixaré mai d’apel·lar a la força de les dades reals, objectius i constatables’, ha argumentat fent una defensa de la campanya iniciada per Josep Borrell al capdavant del departament d’exteriors i que ha generat molta polèmica amb les seves primeres accions. Sobre el Tribunal Europeu de Drets Humans, institució vinculada al Consell d’Europa, Sánchez ha explicat que Espanya veu les decisions del tribunal com ‘una garantia addicional al dret d’empara que el sistema jurídic espanyol reconeix als seus ciutadans’, malgrat les dificultats imposades pel TC a les defenses dels presos polítics per a accedir a la justícia europea. Durant bona part del seu discurs, Sánchez ha valorat el paper del Consell d’Europa i s’ha referit a ‘l’especial rellevància històrica’ que té per a Espanya, que va ingressar a l’organisme internacional l’any 1977. El president del govern espanyol també ha assenyalat que si hi ha una ‘lliçó’ del passat és ‘que no es pot governar ignorant les minories, excloent veus i limitant drets i llibertats’. En aquest sentit, ha remarcat el paper de la constitució espanyola del 1978, que a parer seu va servir per ‘consagrar llibertats fonamentals’ i va dotar l’estat d’una organització territorial que considerava ‘l’especificitat i diferències’ dels diferents territoris. Amb l’autonomia intervinguda i amb l’amenaça de l’extrema dreta espanyola, Sánchez s’ha atrevit a afirmar que l’estat espanyol és un dels més descentralitzats del món. Sánchez ha aprofitat la visita per a reunir-se amb el president del TEDH, Guido Raimondi. És el primer cop que un cap de l’executiu espanyol es reuneix amb el responsable d’aquesta alta instància judicial. Pel que fa a la coincidència de la trobada pràcticament amb l’inici del judici contra l’1-O, el govern espanyol nega que la visita sigui ‘oportunista’ i assegura que estava pactada ‘des de fa temps’.

Summary: Sánchez va a Estrasburg cinc dies abans del judici a mirar de netejar la imatge d’Espanya


L’alcaldessa de Sant Cugat del Vallès i presidenta de la Diputació de Barcelona, Mercè Conesa, aspirarà a la Presidència del Consell Nacional del Partit Demòcrata Català. Ella mateixa ho ha anunciat aquesta tarda des del seu compte personal de Twitter assegurant que sentia ‘il·lusió i compromís’. Conesa estava en les travesses per formar part de la candidatura a la direcció liderada per Marta Pascal i David Bonvehí. Després de l’aprovació del règim d’incompatibilitats del PDC, però, aquesta possibilitat havia esdevingut impossible, ja que no es permet d’ocupar més de dos càrrecs, un d’institucional i un d’orgànic. No obstant ha manifestat que li agrada aquesta candidatura ‘renovadora’ i que espera que es conformi un equip plural, transversal i inclusiu que el converteixi en ‘una candidatura guanyadora’. Conesa ha fet pública la decisió a través d’aquesta piulada : A les16.00 h registro la meva candidatura a la Presidència del Consell Nacional del Partit Demòcrata Català! Il.lusió i compromís! — Mercè Conesa Pagès (@mconesapages) July 13, 2016

Summary: Conesa aspirarà a la Presidència del Consell Nacional del Partit Demòcrata Català


Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez, tots tres representats per Jordi Pina, han presentat recursos d’empara davant del TC contra la sentència del Tribunal Suprem en la qual demanen la suspensió de la condemna com a mesura cautelar. Són els primers presos que presenten tals recursos. Les defenses d’Oriol Junqueras, Jordi Cuixart i Raül Romeva els presentaran en els pròxims dies. En els recursos, Sànchez, Tururll i Rull apel·len a l’article 56 de la llei orgànica del Tribunal Constitucional segons la qual, un tribunal pot suspendre una pena sempre que ‘no ocasioni una pertubació greu a un interès constitucionalment protegit, ni als drets fonamentals o llibertats d’una altra persona’. En els recursos es demana diligència en la resolució i es ressalta que el TC ha tardat aproximadament ‘dos anys o més’ en resoldre els previs recursos. ‘Això vol dir que l’eventual estimació de l’empara i la consegüent nul·litat de la condemna es produiria quan el demandant ja haurà passat un període mínim de quatre o cinc anys com a pres, el que indubtablement faria perdre a la present demanda bona part de la seva raó de ser’. El recurs d’empara al TC és el pas posterior a que el Suprem resolgués els incidents de nul·litat de la sentència presentats per les defenses. Ara l’alt tribunal espanyol haurà d’admetre el recurs a tràmit o no. En cas que sigui que sí, discutirà si admet la mesura cautelar de suspendre a tots els efectes la senència. Si l’admet, hi haurà una vista per tractar el cas i en els vint dies següents -aquí sí que hi ha termini-, haurà de dictar sentència. Si és a favor del recorrent, cas tancat, perquè haurà dictaminat que hi ha hagut vulneració de drets fonamentals i que concedeix l’empara. Si és en contra del recorrent, llavors s’activa la via cap al Tribunal Europeu dels Drets Humans.

Summary: Turull, Rull i Sànchez presenten els primers recursos contra la sentència al TC, la porta prèvia a Europa


Arran de l’assassinat al consolat saudita a Istanbul de Jamal Khaixoggi, periodista del diari The Washington Post, alguns dels països occidentals han començat a pressionar l’Aràbia Saudita perquè aclareixi les circumstàncies del crim i se’n depurin responsabilitats. Alemanya va anunciar diumenge que suspenia temporalment l’exportació d’armes al país del golf Pèrsic i, ahir, el ministre d’Economia alemany, Peter Altmaier, va demanar a la resta de països de la Unió Europea que també ho fessin. Diumenge, el Regne Unit, França i Alemanya van publicar un comunicat conjunt en què consideraven ‘injustificable’ l’assassinat de Khaixoggi, el qual condemnaven ‘en els termes més contundents possibles’. El Regne Unit i França no han dit encara si faran com Alemanya i suspendran l’exportació d’armes. El posicionament d’Espanya, el fixarà demà el president del govern, Pedro Sánchez, que intervindrà al congrés per contestar les preguntes dels grups polítics sobre aquesta qüestió. Fins ara, la postura del govern espanyol és la definida pel ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, qui ha descartat un moviment com el d’Alemanya. ‘No s’ha de barrejar una cosa amb una altra’, va dir. També va demanar que cap país no prengués represàlies contra l’Aràbia Saudita. Per ara, el govern espanyol únicament ha emès un comunicat en què diu que està ‘consternat’ per la mort de Khaixoggi i demana ‘que els responsables d’aquests fets gravíssims responguin davant la justícia després d’una investigació exhaustiva i transparent’. Tanmateix, el comunicat dóna per bona la versió oficial de Riad i no la qüestiona, contràriament al comunicat del Regne Unit, França i Alemanya. El rendible negoci armamentístic L’any 2017, Espanya va ingressar 270,2 milions d’euros a canvi d’un avió de transport i de recanvis per al proveïment de combustible en vol i per a diversos avions de fabricació espanyola. També per la venda d’avions no tripulats, granades de morter, plataformes per a morters, munició d’artilleria, equips de detecció i identificació de senyals i equips per a sistemes de vigilància, etc. Les dades, les publica el Ministeri d’Indústria i Comerç espanyol en l’informe ‘Estadístiques espanyoles d’exportació de material de defensa‘, presentat al maig. Durant l’any passat, l’Aràbia Saudita va esdevenir l’estat fora de l’OTAN on Espanya exportava més armament. Segons l’Institut Internacional per a la Pau d’Estocolm, Espanya va ser el tercer país que va vendre més material bèl·lic va vendre a l’Aràbia Saudita entre el 2012 i el 2016. El 4,19% de les armes comprades pel país del Golf eren espanyoles. Tanmateix, la xifra és lluny del 52,04% d’armes fabricades als Estats Units i del 27,12% al Regne Unit. Espanya i l’Aràbia Saudita tenen, des del 6 de setembre de 2017, un acord de secret militar negociat directament pel rei espanyol Felipe VI. Segons aquest acord, l’accés a la informació relativa a la cooperació militar i als contractistes autoritzats està limitada a les persones ‘que tinguin la necessitat de saber-ho’, tinguin una ‘habilitació personal de seguretat’ per a accedir a informació confidencial i hagin rebut les instruccions i l’autorització adequada de les autoritats pertinents. Malgrat tot, la legislació espanyola remarca que s’ha de denegar la venda d’articles de defensa a països que no respectin els drets humans. Actualment, Espanya ocupa el setè lloc en el rànquing d’exportació d’armes. Entre el 2008 i el 2016, en va vendre per valor de 22.603 milions, i cinquanta dels estats compradors són preocupants o potencialment preocupants perquè hi ha indicis que han comès violacions greus dels drets humans i crims contra el dret internacional. Així ho detallava aquest informe de l’Aravot per a VilaWeb. La doble vara de mesurar del govern de Pedro Sánchez A principi de setembre, el govern espanyol va fer un primer moviment per a aturar la venda d’armament a l’Aràbia Saudita i evitar que fos utilitzat per bombardar el Iemen, però més tard se’n va desdir i la va autoritzar. L’operació, tancada el 2015 amb Pedro Morenés al capdavant del ministeri, consistia en la venda de quatre-centes bombes de precisió per valor de 9,2 milions d’euros. La decisió d’aturar la venda va enutjar l’Aràbia Saudita i els treballadors de Navantia, l’empresa que havia de produir l’armament. Els treballadors van anunciar mobilitzacions i, fins i tot, la presidenta d’Andalusia Susana Díaz va demanar al govern espanyol que es fes enrere. Finalment, l’executiu de Sánchez va autoritzar la venda d’armes. La seva portaveu, Isabel Celaá, va justificar la decisió dient, de les bombes venudes: ‘Són làser d’alta precisió i no s’equivocaran matant iemenites’. Aquest va ser el mateix argument que prèviament havia esgrimit Josep Borrell, qui va dir que el govern espanyol no havia ‘trobat cap raó’ per a incomplir el contracte. Més informació: El brutal assassinat que posa la Casa dels Saüd contra les cordes

Summary: Quants diners fa Espanya venent armament a l’Aràbia Saudita?


El grup socialista a les Corts Valencianes ha presentat una iniciativa en què exigeix al Ministeri de Foment espanyol que adopti mesures urgentment per eliminar els accidents en els setze punts negres identificats al País Valencià. La portaveu d’Infrastructures del PSPV, Sandra Martín, ha demanat que es redacti un informe on es determinin l’origen i la causa concrets de la concentració d’accidents en cadascun dels punts negres. Segons la diputada, dels setze punts de perill que hi ha al país només en sis hi ha radars que obliguin a reduir la velocitat. Per això ha demanat al ministeri espanyol que, segons la causa determinada en cada punt, opti o bé per millorar-hi la senyalització o bé per instal·lar-hi radars, modificar els traçats o fer-hi obres per millorar-hi la circulació. Martín ha dit: ‘El nombre d’accidents a les carreteres fa dos anys que creix perquè no es prenen les mesures correctes o bé per culpa de les retallades contínues del pressupost per a la conservació de carreteres.’ Per això ha demanat que s’emprenguin accions destinades a conscienciar els conductors de la perillositat d’aquestes zones i, paral·lelament, s’apliquin solucions també des de les administracions.

Summary: El PSPV exigeix mesures a l’estat espanyol per a reduir els accidents en les carreteres valencianes


El temporal Glòria ja ha marxat del país. Ha provocat nombrosos danys materials i la mort de nou persones: cinc al País Valencià i quatre al Principat. Tres persones s’han mort per hipotèrmia a Gandia, Moixent i Carcaixent. També s’ha recuperat un cos a Callosa d’en Sarrià i un altre entre la runa d’un edifici esfondrat a Alcoi. D’altra banda, s’han recuperat els cossos de quatre persones desaparegudes a Palamós, Jorba, Cabacés i l’Ametlla de Mar. A més, hi ha quatre desapareguts. A les Illes, els serveis d’emergència cerquen tres persones a Portinatx (Eivissa), Sant Vicent (Eivissa) i al torrent de na Mora (Mallorca). I al Principat, els bombers cerquen una persona que va desaparèixer dimarts a Palamós. Manolo Tomás: ‘La mort del delta de l’Ebre la tenen programada de fa anys’ Després de quatre dies de mal temps, el nord del país i el delta de l’Ebre són les zones més afectades. Tot i que no plou, Protecció demana precaució a la ciutadania perquè hi ha moltes zones inundades i el cabal dels rius és molt alt, en alguns casos dupliquen encara el llindar de perill. La mobilitat continua molt afectada i hi ha diverses carreteres i línies ferroviàries tallades. Podeu consultar més informació meteorològica i del trànsit. —Principat – trànsit —País Valencià – trànsit —Illes Balears i Pitiüses – trànsit —Andorra – trànsit —Catalunya Nord – trànsit Podeu seguir a continuació les informacions d’última hora sobre els efectes del temporal:

Summary: Decreten dol oficial a Catalunya avui i demà pel temporal Glòria


Avui al matí s’ha enregistrat un terratrèmol de 7,5 graus a la província afganesa del Badakhshan, a 256 quilòmetres al nord-est de la capital del país, Kabul. El terratrèmol s’ha notat al nord de l’Afganistan i també al Paquistan i el Caixmir. Les capitals de l’Afganistan, el Paquistan i l’Índia (Kàbul, Islamabad i Nova Delhi) han notat el tremolor i molts habitants han sortit d’edificis i cases per prevenció. El primer balanç parla de no pas menys de dues-centes persones mortes al Paquistan i l’Afganistan. El terratrèmol s’ha produït just deu anys després del que va tenir d’epicentre el Caixmir, que va deixar 75.000 morts i molts danys materials.

Summary: Un terratrèmol de 7,5 graus sacseja el nord-est de l’Afganistan


El polèmic ministre d’Interior italià, l’ultradretà Matteo Salvini, ha anat a l’Alguer a fer campanya per a les eleccions regionals de diumenge que ve. En un acte al mercat, ple de gent, el líder de la Lliga ha promès millorar el trànsit de l’aeroport de l’Alguer –’quatre avions no són prou per a volar’, ha dit–; també ha promès millores en matèria de salut, turisme i treball. Davant un públic fidel, ha tornat a parlar d’immigració, per reiterar que Itàlia no acceptarà més immigrants, i ha anunciat que el vaixell d’una ONG alemanya que salva refugiats no serà acceptat en cap port italià. Salvini anava acompanyat de l’exmembre de Força Italia Michele Pais, la coordinadora de l’Alguer, Giorgia Vaccaro, i el comissionat regional, Eugenio Zofili. Després, ha visitat les instal·lacions dels bombers algueresos. Ací podeu veure’n la intervenció:

Summary: Salvini torna a l’Alguer per fer campanya electoral


El candidat de Junts per Catalunya a les eleccions espanyoles, Jordi Sànchez, ofereix avui al matí una conferència de premsa organitzada per l’agència Efe. És la primera vegada, d’ençà que fou empresonat, fa més d’un any i mig, que Sànchez pot parlar en una conferència de premsa amb periodistes. Ho fa per videoconferència des de la presó de Soto del Real, on és tancat mentre dura el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Vegeu-ne ací l’emissió en directe: Jordi Sànchez ha remarcat que Junts per Catalunya té voluntat de negociar amb el govern espanyol. Sobre les línies vermelles que ha marcat Pedro Sánchez, qui va dir que no negociaria el dret d’autodeterminació, Jordi Sànchez s’ha manifestat escèptic. ‘En campanya electoral es diuen moltes coses que després el pragmatisme i la voluntat de governar et fan canviar.’ I ha afegit: ‘Jo matisaria molt les línies vermelles que Sánchez diu que té’. Sànchez diu que el PSOE no pot continuar formant part del grup del ‘blocatge’: ‘Totes les portes han de ser obertes. No acceptarem que ningú imposi restriccions per a dialogar. El referèndum ha de ser sobre la taula i, si el sentit comú retorna a la política espanyola després del 28-A, es podrà fer.’ Per això ha dit: ‘No donarem xecs en blanc.’ Sánchez ha reforçat aquest missatge i fins i tot, s’ha mostrat ‘convençut’ que el PSOE acceptarà ‘tard o d’hora’ la via del referèndum perquè, si no, estarà condemnant a negociar amb la dreta. Pensa que una aliança entre PSOE i Ciutadans seria obrir la porta a un altre 155. ‘L’únic vot útil per a frenar el 155 és votar Junts per Catalunya’, ha dit. Ha afegit que si surt elegit renunciarà a l’acta del Parlament de Catalunya: ‘Amb el mandat que reps a les urnes, no s’hi pot especular.’ Ahir al vespre la Junta Electoral espanyola va autoritzar Sànchez a fer aquesta conferència de premsa i una altra, diumenge, a l’agència ACN. Abans, ja havia permès al candidat d’ERC, Oriol Junqueras, també tancat a Soto del Real, a fer una conferència de premsa per videoconferència demà a l’agència ACN.

Summary: Jordi Sànchez: ‘Matisaria molt les línies vermelles que Pedro Sánchez diu que té’


La Conselleria d’Administracions Públiques i Modernització ha informat que ja ha enllestit el primer esborrany per a crear la policia autonòmica de les Illes Balears. En el ple del parlament, la consellera Isabel Castro ha explicat, en resposta a una qüestió del portaveu de Més per Menorca, Josep Castells, que el primer pas és crear l’Escola Superior de Seguretat Pública de les Balears, en la qual se centren els esforços; després caldrà un informe del Consell de Policia General de l’Estat per a garantir la coordinació i, més endavant, ja es podrà aprovar la llei de policia de les Balears. Castells ha recordat que fa un any que varen fer un pacte per al desenvolupament d’un cos de policia propi de les Balears i aquest termini ja ha expirat. El diputat menorquí creu que les declaracions de Castro demostren que no s’ha avançat i que potser el govern va donar suport al pacte ‘per quedar bé’.

Summary: El govern ja té a punt l’esborrany per a crear una policia de les Illes


Aquest dissabte a les 13.00 s’havia de jugar al Camp Nou el clàssic entre el Barça i el Reial Madrid. Tanmateix, el partit s’ha ajornat, de moment, fins al 18 de desembre. El Comitè de Competició de la Federació Espanyola va decidir-ho després de la petició de Javier Tebas, president de la Lliga de Futbol Professional (LFP). Més enllà de la preocupació per la seguretat i les protestes d’aquests dies a Barcelona, hi ha un rerefons polític que Tebas mateix va admetre en una entrevista a l’agència EFE, recollida a l’As, en què ho definia com una ‘qüestió d’estat’. ‘Hem facilitat al govern  aquesta situació’, deia Tebas. Segons que publicava El Mundo, el govern espanyol estava preocupat que l’independentisme ‘instrumentalitzés’ el clàssic, un dels esdeveniments de l’estat amb més visibilitat internacional. El diari atribueix a Tebas un rol catalitzador de la maniobra i diu que estava en ‘plena sintonia’ amb la Moncloa. Tanmateix, el Tsunami Democràtic ja ha anunciat una acció sorpresa el dia que es jugarà el partit. Tebas estava preocupat per un possible problema de ‘seguretat i polític’. ‘Vam transmetre la nostra opinió a les més altes instàncies del govern d’Espanya, perquè enteníem que no era un problema esportiu i prou’, afegia. Abans de trucar al FC Barcelona, Tebas va parlar-ne amb el Reial Madrid i va proposar de jugar el partit al Santiago Bernabéu, però el club blanc s’hi va negar. Ambdós clubs estan en desacord amb Tebas. Aquesta setmana, abans que la data quedés finalment fixada, han acusat la LFP de ‘demorar injustificadament la data del partit’ i a Tebas de tenir ‘ocurrències improvisades’. El serial encara no s’ha acabat. La LFP insisteix que el partit no es jugui el 18 de desembre i amenaça de portar-ho a la justícia. En el rerefons, hi ha la guerra soterrada entre Tebas i la Federació Espanyola, que fa anys que dura. Javier Tebas, president de la LFP. Un rerefons polític marcat per les protestes La periodista de Catalunya Ràdio Sònia Gelmà considera que la decisió va ser precipitada. Ho veu així: ‘Tebas va rebre un suport per darrere, pressions del govern  i a través del Comitè de Competició de la federació. És evident que Tebas no era l’únic interessat que no es jugués aquest clàssic’. Tothom sap de quin peu calça Tebas. És seguidor confés del Madrid, ex-membre de Fuerza Nueva i simpatitzant de l’extrema dreta. L’òptica política ha pesat en la decisió, segons Sònia Gelmà. ‘Probablement, Tebas va imaginar-se que la seva joguina, el seu producte estrella, el clàssic, seria un gran aparador per als independentistes i ell no ho podia permetre.’ El cap d’esports de l’Ara, Toni Padilla, diu: ‘Tebas sempre s’excedeix en les seves funcions, perquè permet que la seva visió política de l’estat condicioni moltes vegades les seves decisions.’ Coincideix amb Gelmà que Tebas ha volgut evitar que el Camp Nou canalitzés la protesta contra la sentència i diu que el president de la Lliga té un ‘problema’ amb la llibertat d’expressió. En aquest sentit, el cap d’esports d’El País, Ramon Besa, també veu precipitat l’ajornament del partit: ‘Que la fotografia del partit sigui la que vol la Lliga i no la que expressi el camp em sembla intervencionisme. El camp s’expressarà.’ Els últims dos anys s’han pogut veure diverses pancartes reivindicatives al Camp Nou. A més, Besa considera que les eleccions espanyoles del 10 de novembre hi han influït: ‘Hi ha una cosa cabdal, el 10-N. Si no hi hagués eleccions, potser no s’hauria proposat de suspendre el partit. Amb un govern estable, tothom hauria assumit que gestionaria el clàssic. Han donat una puntada de peu a la pilota. Abans només hi havia un problema, però ara s’encavalca amb partits de la copa del rei, l’horari de difusió a l’Àsia… tot plegat em sembla una ximpleria.’ I remata: ‘No hi havia cap motiu per a la suspensió o, aparentment, cap motiu que ho justifiqués. Si el Barça i els Mossos es responsabilitzen de la gestió del partit, quin és el problema? Una cosa és el que passa al camp i una altra el que passa a la ciutat. S’ha barrejat política, ordre públic, tranquil·litat esportiva…’ L’impacte d’ajornar el clàssic El partit estava fixat per a les 13.00, una bona hora per a veure’l des de l’Àsia. Segons que explicava Tebas en una entrevista a l’ABC, l’ajornament implica suspendre una cinquantena d’actes amb operadors internacionals que tenien com a objectiu promocionar la lliga espanyola. També havien de venir desenes de periodistes d’arreu del món i altres persones relacionades amb els mitjans de comunicació i les xarxes socials asiàtiques. ‘Repercuteix en els nostres patrocinadors d’aquesta zona del món. Hi havia molts acords d’activació planificats. Per exemple, Ibèria participava en un esdeveniment multitudinari a Xangai’, afegia. També va explicar que havia rebut queixes de televisions d’arreu del món, especialment asiàtiques. Tot i que l’impacte econòmic d’un ajornament així és difícil de quantificar, es pressuposa que és molt gran. ‘El dany és terrible’, afegia Tebas. Sònia Gelmà diu que el Barça perd diners amb l’ajornament, perquè ha de retornar les entrades venudes i possiblement haurà de rebaixar el preu de les noves si el partit s’acaba jugant un dimecres en comptes d’un dissabte o un diumenge. Messi i Modric, en una acció del clàssic de fa dues temporades. Pel que fa a la Lliga, pot acabar rebent demanda judicial per incompliment del contracte televisiu. Segons que explica Toni Padilla, el contracte televisiu estipula que el clàssic d’anada s’ha de jugar en un horari per al mercat asiàtic i el de tornada en un horari per al mercat americà. ‘Si s’incompleix, això podria acabar als tribunals, tot i que no ha de passar necessàriament. La Lliga va signar un contracte perquè, durant deu temporades, es jugués un partit als Estats Units; l’any passat no n’hi va haver i no hi ha hagut cap denúncia als tribunals’, recorda. El precedent de l’1-O El Primer d’Octubre de 2017, el Barça va jugar un partit de lliga contra Las Palmas a porta tancada. La LFP s’havia negat a suspendre’l i va obligar el Barça a jugar si no volia exposar-se a sancions disciplinàries i a perdre els tres punts. Sobre aquest episodi, s’ha explicat en diversos mitjans que la junta directiva va decidir de no jugar-lo atesa la situació excepcional al país, però que el president del Barça, Josep Maria Bartomeu, va consultar-ho amb el vestidor i la majoria dels futbolistes van optar per jugar. Davant la manca d’acord, finalment, el Barça va tancar el Camp Nou al públic. La decisió de jugar en un dia en què la policia espanyola i la Guàrdia Civil reprimien centenars de votants del referèndum va acabar amb dues dimissions a la junta directiva. Sobre l’1-O, deia aquesta setmana Tebas a EFE: ‘Ja ens preocupava què pogués passar en qualsevol partit que es jugués a Catalunya, perquè havíem viscut l’experiència del primer d’octubre i havíem de preveure qüestions d’ordre públic.  Tenim un departament d’intel·ligència que rastreja fòrums, els entorns digitals, i es va veure que el clàssic era un lloc especial, delicat pels grups que causen violència a Barcelona per generar conflicte’. La realitat, però, és que públicament cap grup ni entitat no havia pres cap iniciativa respecte del partit, més enllà del soroll a les xarxes socials. Josep Maria Bartomeu, president del FC Barcelona. Toni Padilla compara aquell cas amb l’actual: ‘Tebas, en funció de si li interessa, decideix si s’ajorna un partit o no. L’1-O es va encaparrar que no, i ara en canvi ha decidit que li interessa. I d’altra banda, treu conclusions de l’1-O: jugant-se a porta tancada, va saltar un espontani al camp, què podria passar ara?’ Hi podia fer res, el Barça? El Barça havia defensat que el clàssic podia jugar-se. El club és responsable de la seguretat dins l’estadi. Per la seva banda, els Mossos, a cada partit contra el Madrid, organitzen un operatiu especial perquè es considera un esdeveniment d’alt risc. Aquesta setmana els decibels de la protesta s’han reduït, i en aquest context no sembla que el fet que es jugués el partit hagués de suposar cap problema d’ordre públic. ‘Una vegada que s’hi fica pel mig el govern espanyol, el Barça té poques opcions. El Barça podria haver-se plantat i dir que no jugava, però segurament hauria perdut el partit i tres punts de sanció. Però si no es va fer l’1-O, ningú no esperava aquest nivell de contundència’, reflexiona Sònia Gelmà. Afegeix: ‘El Barça temia que el partit entrés a l’agenda de les protestes independentistes. Eren conscients que s’exposaven a una possible invasió de camp. Tinc la sensació que al Barça ja li ha anat bé que s’hagi ajornat el partit, tot i que és una puntada endavant. Aquesta era la sensació al club la setmana passada, no sé si ara tenen la mateixa.’ ‘El club no hi pot fer res, a part de presentar al·legacions’, diu Toni Padilla. Per la seva banda, Ramon Besa critica que el Barça s’hagi quedat en terra de ningú. ‘El club va fer veure que l’incomodava que el partit s’ajornés, però no s’hi va negar totalment. En canvi, Valverde va dir que no veia cap motiu per a no jugar. Va ser més valent Valverde des de la naturalitat d’allò que deia que no el club per allò que es pogués dir. Per no disgustar la Lliga i la Federació, el Barça va fer relacions públiques’, diu. Manifestació del 26 d’octubre: Òmnium i ANC organitzen una gran mobilització contra la repressió

Summary: L’ajornament del clàssic Barça-Madrid, una maniobra política de Tebas i la Moncloa contra les protestes


El president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, començarà la ronda telefònica amb els presidents autonòmics amb Iñigo Urkullu, tot i que la portaveu del govern, Meritxell Budó, havia dit que seria un ‘gest’ que el president Torra fos el primer a rebre la trucada. Segons la Moncloa, per protocol es procedeix abans amb el País Basc que no pas amb Catalunya. Sánchez, que avui assisteix al Consell Europeu a Brussel·les, ha estat preguntat pels periodistes sobre un possible gest cap al president Torra. ‘Li trucaré el segon, després del lehendakari del País Basc, no crec que hi hagi problemes’, ha declarat abans d’entrar al consell. Avui mateix, Torra ha assegurat que la trucada de Sánchez, enmig d’una ronda amb presidents autonòmics, no servirà per a ‘solucionar res’. En aquest sentit, ha indicat que la situació política a Catalunya requereix respecte institucional, bilateralitat, el fi de la repressió i una proposta democràtica sobre l’autodeterminació.

Summary: Sánchez s’excusa en el protocol per trucar a Urkullu abans que no a Torra


El president del Tribunal Suprem espanyol i del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Carlos Lesmes, ha tornat a insultar avui l’independentisme en el seu discurs de l’obertura de l’Any Judicial Militar. Ha advertit que els qui ‘ataquen cegats per la irracionalitat’ i de manera ‘brutal’ la ‘democràcia espanyola’ i pretenen ‘trencar la convivència’ a Catalunya en pagaran les conseqüències. A l’acte també hi han participat la fiscal general de l’estat, María José Segarra, i la cúpula de l’exèrcit espanyol. S’ha referit a les protestes a Catalunya contra la sentència del procés dient que és una ‘una exigua però estrepitosa part de la societat’ que ‘està atacant de manera frontal la base de la nostra democràcia’. Parafrasejant Sèneca, Lesmes ha dit que ‘un estat on quedin impunes la insolència i la llibertat de fer-ho tot acaba enfonsant-se a l’abisme’. Per evitar-ho, ha afegit, cal que tots els estaments de l’administració espanyola refermin ‘que els nostres timons s’han de menar exclusivament des del ple respecte a la legalitat i des de l’estat de dret’. Crida a la ‘missió de protecció de l’ànima de l’estat’ Lesmes ha conclòs les seves referències a Catalunya davant la cúpula militar recordant que en aquests moments ‘cadascun de nosaltres des de la posició a l’engranatge de l’estat té un paper important en aquesta aposta per la democràcia que vam fer fa quaranta anys’. ‘Només hi ha un objectiu clar: la defensa de la nostra constitució del 1978, i en aquesta missió de protecció de l’ànima de l’estat cal prestar una especial atenció a la importància de la justícia per assegurar la supremacia de la llei i la tutela dels drets individuals i col·lectius’, ha sentenciat.

Summary: Lesmes demana mà de ferro contra l’independentisme en un acte davant la cúpula de l’exèrcit


Ingredients: 150 grams de farina 1/4 de litre d’aigua mineral 100 grams de margarina 4 ous petits (o 3 de grossos) 50 grams de sucre 1 polsim de sal 1 llimona (ratlladura) 1 culleradeta de llevat ‘Royal’ 100 grams de sucre glaç per adornar 1 litre d’oli de gira-sol per fregir Elaboració: S’agafa un cassó i s’hi posa l’aigua i la margarina, la sal, el sucre i la ratlladura de llimona i es posar a bullir. Quan arrenca el bull, s’hi tira de cop la farina i el llevat. Es remena a foc baix fins que es desenganxi de les parets. Es retira del foc i es deixa refredar una mica. Després es tiren els ous sencers, un a un. Els ous s’aniran incorporant d’un per un. No s’incorporarà cap altre ou fins que l’anterior no estigui ben lligat. La pasta ha de quedar ben fina. En una paella o fregidora hi posem el litre d’oli de gira-sol. Anem fregint les boletes de pasta de la mida d’una avellana. Les escorrem molt bé sobre un paper de cuina. Quan els bunyols siguin freds s’hi pot tirar el sucre glaç i es poden menjar. (Una recepta de Neus Cuscó).

Summary: La cuina de la Neus: bunyols de vent


Més per Menorca ha assegurat que el posicionament del govern espanyol respecte la Llei de residus, contra la qual ha presentat un recurs, és ‘incomprensible’ i dubta que el PSOE ‘cregui realment en la transició ecològica‘ o l’utilitzi ‘només per a fer postureig’. En un comunicat, la formació ha dit que no entén que el govern espanyol desautoritzi, argumentant que l’autonòmic no té les competències, la prohibició de bosses de plàstic, així com la implantació d’unes taxes per la generació de residus. La diputada de Més per Menorca, Patrícia Font, ha definit la Llei de residus aprovada al parlament de ‘pionera, valenta i conseqüent amb l’actual situació d’emergència climàtica’. Veu un ‘contrasentit’ l’argumentació del govern espanyol i recorda que el plàstic no sols és un problema per a la fauna marina ‘en els cossos dels humans s’estan trobant restes d’aquests plàstics’.

Summary: Més per Menorca qüestiona el compromís ecològic del govern espanyol


El parlament ha demanat la retirada a Catalunya dels efectius de la Guàrdia Civil perquè han actuat obertament com una policia ‘de caire polític’ centrada a perseguir determinats col·lectius. En una de les resolucions que clouen el debat de política general, la cambra també ha exigit la dimissió immediata de Teresa Cunillera, delegada del govern espanyol a Catalunya, per haver estat ‘manifestament incapaç’ de garantir els drets fonamentals dels ciutadans. JxCat, ERC i la CUP han exigit igualment que s’aturin les operacions de les forces policials espanyoles que consideren prospectives i que utilitzen de manera especulativa i arbitrària els tipus penals associats al terrorisme per a reprimir l’activisme. A més, la iniciativa compromet els partits a impulsar una modificació al congrés espanyol de la reforma del 2015 del codi penal que va permetre aquest ús arbitrari i abusiu en la qualificació del tipus penal de terrorisme. Els socis del govern, amb l’aval de la CUP, també han fet un propòsit d’esmena amb les càrregues dels Mossos d’Esquadra contra manifestants o el fet que la Generalitat es personi en casos contra activistes independentistes. Per exemple, fent d’acusació en el cas dels nou dels Lledoners. A cavall de les contradiccions que genera a JxCat i ERC la gestió autonòmica, la cambra ha instat el govern a revisar la participació de la Generalitat com a acusació en processos jurídics que afectin els drets civils i polítics i a dur a terme un examen exhaustiu de les actuacions dels Mossos d’Esquadra ‘d’acord amb els mecanismes de transparència i control intern’. A més, el parlament ha denunciat que el judici del Tribunal Suprem contra l’1-O ha estat un procés arbitrari on s’han vulnerats diversos drets, com el dret a un jutge imparcial i predeterminat, el dret a la tutela judicial efectiva, a la defensa, a la presumpció d’innocència, al sufragi actiu i passiu i a la representació política de la ciutadania. La resolució aprovada també obliga la Generalitat a emplaçar el govern espanyol a complir les resolucions del Grup de Treball de Detencions Arbitràries de l’ONU, que reclamava l’alliberament dels presos polítics i l’arxivament de les causes obertes per l’1-O. Roldán, reprovada per construir un fals relat de violència El parlament també ha reprovat la líder catalana de C’s, Lorena Roldán, per manipular paraules de Torra amb l’objectiu de ‘construir un fals relat de violència del moviment independentista’, i ha explicitat la trajectòria cívica, pacífica i democràtica de l’independentisme arreu dels Països Catalans, en un intent de desmuntar els intents de criminalització del moviment. En la mateixa iniciativa, presentada conjuntament per JxCat i ERC i aprovada amb el suport de la CUP i l’abstenció dels comuns, la cambra ha expressat el suport al president de la Generalitat per la defensa a la llibertat d’expressió i les llibertats col·lectives davant del procés judicial obert pel manteniment de la pancarta dels presos i exiliats al Palau. La cambra ha denunciat que la Junta Electoral Central i el poder judicial atempten contra la separació de poders, contra l’autonomia i la inviolabilitat parlamentària. Una altra resolució conjunta de JxCat i ERC considera que l’acusació a Torra de desobediència i la petició de la pena d’inhabilitació demostren la deriva autoritària de la justícia espanyola per a atacar el president de la Generalitat. Acabar amb la vigilància especial dels edificis judicials A partir d’una altra proposta de resolució de JxCat i ERC igualment aprovada, el parlament ha instat la sala de govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a suprimir l’anomenada operació Toga, que obliga centenars d’agents dels Mossos d’Esquadra a vigilar nit i dia equipaments judicials, quan els efectius policials haurien de dedicar el seu temps a afrontar necessitats de seguretat ciutadana molt més rellevants i urgents.

Summary: El parlament reclama la retirada de la Guàrdia Civil a Catalunya


Després del trencament amb Ciutadans, Manuel Valls ha comparegut en conferència de premsa per a defensar la seva decisió d’investir Ada Colau com a batllessa de Barcelona. ‘No votar la senyora Colau suposava votar Ernest Maragall i donar l’alcaldia a l’independentisme. Hem salvat la ciutat’, ha dit. De totes maneres, Valls també ha criticat a la batllessa per haver recuperat el llaç groc a la façana de l’ajuntament. ‘És lamentable i reprovable, per això li demano de treure’l i de respectar sempre el treball dels jutges’, ha declarat. Sobre el cisma amb Ciutadans, el regidor ha assegurat que no té cap problema personal amb Albert Rivera, sinó ‘un problema polític’. En aquest sentit, ha retret a Ciutadans els pactes amb Vox i ha recordat que la lluita contra el nacionalisme i el populisme sempre seran una prioritat per a ell. ‘No vaig venir per encapçalar la dreta espanyola. Si volem derrotar l’independentisme, els constitucionalistes hem d’unir forces’, ha dit. Per això, ha declarat que no entén el cordó sanitari del PSC a Xavier García Albiol a Badalona. El regidor ha reiterat que l’embolic de la investidura ‘ha refermat el meu compromís amb Barcelona’. Per això, ha declarat que no pensa abandonar l’ajuntament i continuarà treballant des d’una ‘posició molt modesta amb Eva Parera’. D’altra banda, Valls ha assegurat que la decisió de Celestino Corbacho d’integrar-se al grup municipal de Ciutadans és ‘incomprensible’. Preguntat per si sentia traït per l’ex-ministre, ha afirmat que no volia comentar res més, però ha afegit que ‘totes les persones han de ser responsables dels seus actes’. Corbacho va decidir fer costat a Ciutadans perquè la cúpula li havia promès un escó a la diputació de Barcelona.

Summary: Valls diu que no abandona l’Ajuntament de Barcelona i critica amb duresa Ciutadans


El periodista Francesc-Marc Álvaro (1967) acaba de publicar nou llibre: Assaig general d’una revolta (Editorial Pòrtic i Galàxia Gutenberg). És el novè llibre d’aquest conegut analista polític, professor de periodisme a la Facultat de Ciències de la Comunicació Blanquerna, i col·laborador de La Vanguardia des de fa gairebé vint anys. Marc Álvaro es declara independentista ‘sense fonamentalismes’ i en el llibre fa una anàlisi crític del procés independentista. Troba un error haver fet el referèndum del Primer d’Octubre, creu que la via unilateral és impossible, els plens del sis i el set de setembre, un greu error, i troba un biaix antipolític en el moviment. Marc Álvaro rep al periodista de VilaWeb, antic alumne seu, al bar de la Facultat on ensenya. —Dieu que l’autor del llibre té un punt de vista. Quin? —No me n’he amagat mai. Aquest és un llibre escrit per un periodista català partidari de la independència sense fonamentalismes. I que vol obrir escletxes de dubtes. A mi m’agradaria que hi hagués un llibre semblant però fet per un partidari de la unitat d’Espanya. —Tesi: els independentistes no han estat realistes, ni pragmàtics, ni polítics. Quina seria una estratègia realista? —Una de les tesis del llibre és que des del minut u el procés té un biaix antipolític. És a dir, prescindeix del drive de la política: el temps. En política a vegades s’ha d’anar a poc a poc, i a vegades s’ha d’anar de pressa. El que fa el procés és decidir un dia que anirà de pressa i no qüestionar-se mai més aquest axioma. Per exemple a les eleccions del 27-S es diu: això es farà en 18 mesos. I aquí és culpable tothom: el Mas, Junqueras, partits, entitats, tothom. —He anat a buscar l’article que vau fer l’endemà del 27-S del 2015. Guanya la il·lusió. Hi dèieu això: ‘El sobiranisme ha obtingut un mandat democràtic clar per obrir la porta a la independència’. —Per obrir la porta a la independència sí. Però no per fer-la. Obrir la porta no vol dir que puguis transitar el camí. Em remeto al pròleg del llibre Perquè hem guanyat, on deia que la majoria independentista assolida a les eleccions considerades plebiscitàries ‘necessita més múscul per garantir que, finalment, podrem saltar la paret’. Això no es volia sentir ni es volia admetre. —Critiqueu el pensament màgic. Demanar un referèndum pactat és pensament màgic? —Els marcs de possibilitats ens diuen dues coses. Que la independència unilateral és impossible i el referèndum pactat, improbable. La via unilateral és impossible perquè si tenim la mateixa correlació de forces polítiques, majoria i estructura social que ara, és impracticable. I des del 2017 a ara, no hem crescut més. Estem en una situació que pot créixer. —Si pot créixer, per què és impossible? —Si vols, t’afegeixo: la via unilateral és impossible mentre no creixi i la correlació de forces canviï. Ja pensava que s’entenia. —I el referèndum pactat perquè el veus improbable, i no impossible? —En el context actual, si els actors no canvien molt, el veig improbable. Però amb uns altres actors, i amb una altra circumstància, i considerant que la cultura espanyola és la que és, però no estem l’any 1975 … tot dependrà. Per entendre’ns: nego la frase que diuen molts. És igual que tinguéssim el 80%. No. Amb el 80% el capteniment de l’estat seguiria essent fer-nos quedar dins Espanya, però haurien canviat les circumstàncies. L’independentisme no ha de fer insurrecció. Ha de fer política. I ha d’intentar governar. I governar bé. Jo la cultura política espanyola ja sé quina és. I quan no tens la possibilitat de fer una insurrecció o una ruptura el que queda és fer política. Ara, et pots trencar el cap a la paret tres vegades. Si ara volen repetir el que no es va aconseguir fer el 2017… —El 2017 fracassa la unilateralitat o la negociació? Negociar no es va aconseguir. —Bé. Hi hauria molt a parlar de com s’administren els temps. —Un dels capítols que m’ha agradat més és el de la violència. Molt detallat amb la violència rebuda. —Crec que els dirigents independentistes no va pensar ni un minut amb la violència. Més enllà de quan van veure arribar vaixells dels piolins. Malauradament crec que ha estat així. I em sap greu dir-ho: s’hauria d’haver fet una anàlisi més rigorosa i acurada del que significava que l’estat mantingués el control de la violència legítima. I que l’estat no deixaria que aparegués l’ordre nou, i una violència antagònica, que compensés l’altra. Cosa que no podia passar si no implicaves els Mossos. I els Mossos, com el judici demostra, no van entrar en aquesta lògica. No hi van entrar. Per tant no hi havia la possibilitat d’oposar la violència legítima de l’estat amb una violència aparentment legítima d’un estat naixent. —Valoreu-me el Primer d’Octubre. —Sé que vaig en contra de molts independentistes: el producte principal del Primer d’Octubre no és un mandat democràtic. És una recàrrega de legitimació tremenda, perquè el moviment independentista és la víctima de la repressió d’un estat que es presenta com a democràtic. Però no hi ha mandat democràtic. Que ens peguin no fa que el referèndum sigui bo. —No l’hauríeu fet, el referèndum, veig. —No. No l’hauria fet. No l’hauria fet sense garanties de reconeixement internacional. Clarament no l’hauria fet. Vam gastar una bala molt valuosa. —Voldria que em comentéssiu persones que surten al llibre. Artur Mas. —El seu principal mèrit és arrossegar determinats sectors cap a la possibilitat de la independència. El principal error és fer el pas al costat. Hauria d’haver convocat eleccions. —Quim Torra. —Em sembla una persona col·locada per a fer una feina molt difícil. Una feina vicària, en el sentit de delegada. Ho assumeix. I en fent-ho crec que desvirtua la naturalesa de la presidència i això és greu. La seva figura ens porta a un independentisme que no és exactament el que més pot representar un sentit més transversal. Torna a un independentisme més culturalista i més de les essències. —Puigdemont. —Per mi Puigdemont és un enigma. Té prou intel·ligència política, que la té, però acaba prenent decisions que el porten a carrerons sense sortida. M’estranya, perquè no és un ingenu polític. I ell sap perfectament quin és el seu paper. Víctima del tacticisme? Probablement. Víctima d’una cosa que travessa tot el procés, la por a ser acusat de traïdor? Crec que també és víctima d’això. Víctima del partidisme creuat? També. —Graupera. —Hi ha un fil d’un determinat independentisme que en un moment donat encarna el Carretero, Joan Laporta, López Tena i que l’última estriació és en Graupera, més sofisticada i elaborada, i amb vernís universitari i acadèmic. Un independentisme molt primari que ho basa tot en l’exaltació del xoc i d’una força que no es té. —No veieu possible un partit independentista de dretes. —No. El procés ha mogut l’eix cap a l’esquerra. Els hereus de l’antiga convergència es reclamen d’esquerres. Si escoltes a la gent de Junts per Catalunya, fan un discurs socialdemòcrata. Que és el que fa ERC. Socialdemocràcia. Però a la dreta no hi ha ningú. —Potser sí que fa falta un partit de dretes independentista. Per què a Sant Gervasi i Tres Torres l’independentisme cau tant? —Cau per què el tema del canvi i ruptura no el veuen, i les lleialtats són espanyoles. No per dreta o esquerra. I mira, van sortir uns que eren de dretes independentistes: Demòcrates. I van acabar a ERC. No ho sé, tu. Si la gent no manté les posicions. No eren aquests que havien de ser de dretes? —Dieu que l’independentisme s’ha dividit entre els partidaris de votar sempre, i per sobre de tot (partidaris de Habermas) i els partidaris de la nació per sobre de tot, fins i tot de votar. I que el 6 i 7 de setembre demostra que els partidaris de votar perden. Home, el 6 i 7 de setembre, precisament, és la victòria del vot. Guanyen una votació en un parlament. —Crec que no és això. El sis i el set es força de tal manera el reglament que acaba desfigurant la mateixa raó de l’empresa. —Es força el reglament per poder votar. —Sí. Però la decisió política de forçar-lo, o no forçar-lo, crec que forçant-lo, s’equivoquen. I no és que han volgut votar. És que l’independentisme incompleix la seva pròpia narrativa. —La narrativa és votarem. Ho fan. —El procés, que comença amb voluntat de ser molt inclusiu, parlant del dret a decidir, cada vegada va tancant més. I et vas quedant amb menys suport. —Dieu que una víctima del procés ha estat el periodisme. —Dic que, contra el tòpic, la primera víctima del procés no és la veritat, sinó la complexitat. La complexitat és mirar-se les coses amb matisos, enfocant angles morts i fent preguntes que ens són més incòmodes en els camps propis. Crec que l’independentisme, i no cal dir que l’unionisme també, li ha faltat sovint la capacitat de fer-se les preguntes més incòmodes. I que això ha estat letal pel mateix moviment. —Pregunta incòmoda: això es pot fer sense morts? Podem arribar a la independència sense que hi hagi gent que mori davant l’agressió i violència de l’equip rival? —Aquesta pregunta, que veig que fascina molta gent, a mi em produeix una gran prevenció intel·lectual. Perquè normalment se’n parla amb una frivolitat que hauria de qualificar purament idiota. Em sembla irresponsable i impròpia de qui té l’empresa de fer un estat nou. La societat catalana d’avui crec que en cap cas acceptaria, ni podria entendre, aquest tipus d’escenari que planteges. —Francesc Marc Álvaro ha rebut pressions? —En quin sentit? —A l’hora de fer periodisme. —No sé si t’ho creuràs o no, però jo he escrit aquest llibre amb total llibertat. I no m’han tocat una coma. Pel que fa a la meva feina als mitjans, principalment La Vanguardia, he tingut la sort que les posicions que jo he expressat, que no són les de la línia editorial, han estat respectades. Si em dius, hi ha hagut moments complicats a La Vanguardia? Sí. Els has viscut tu? Sí. Això què ha implicat? Faig opinió i per tant tinc la sort que això m’ha implicat menys. El drama del procés no és que hi hagi mitjans que siguin pro, i antiindependència. El problema és quan s’allunyen molt dels fets per sostenir línia editorial. —Teniu la sensació que els independentistes us entenen poc, i llegeixen malament? Heu perdut amics? —Mira. És una bona pregunta. Hi ha un moment que podria fer veure que les coses anaven molt bé. I fer una certa abstracció. I jo això no ho vull fer. Hi ha dues figures que són legítimes, però diferents. L’activista, i el periodista analista. La gent que és activista mantenen la moral de la causa. Passi què passi. I n’hi ha molts, d’aquests. Jo no he volgut ser un activista, malgrat estar a la Juta d’Òmnium, o ser partidari de l’objectiu. No m’hi veig. Sóc conscient que hi ha moments que dic certes coses que la moral de la tropa no digereix. Hi ha un moment que has de decidir si això et preocupa molt o poc. I jo he decidit que no em preocupa. Jo dic la meva. I perdona’m, la petulància. Hi ha gent que estarà més a favor que en contra, d’aquest llibre. I potser els d’en contra faran més soroll. Dius el que dius perquè escrius a Can Godó, em diuen alguns. I quin problema hi ha? Tots els independentistes han d’escriure al mateix diari? Tots els independentistes han de pensar igual? —Voleu afegir res més? —Hi ha un capítol que he tingut molt interès a incloure. El de les identitats. Justament perquè el moviment independentista no és identitari. Si no pro democràcia. Però això no vol dir que no afecti la concepció de les identitats a Catalunya. I m’he volgut interrogar què hem de fer amb la identitat quan parlem de sobirania. La tesi que sustento diu que un error greu de plantejament de l’independentisme és de pensar que el discurs de la república dels drets, i la república social (i em sembla intel·ligent que l’independentisme hagi parlat d’interessos i no de banderes) serà suficient. No ho ha estat. S’ha menystingut una cosa que és molt forta: les lleialtats de fons de tipus emotiu, irracional, sentimental. Una persona destacada de l’independentisme una vegada em va dir: jo defensaria la independència fins i tot si ens fa pobres. Ho vaig entendre. També hem d’entendre que hi hagi gent que vol Catalunya dins Espanya encara que vulgui dir menys possibilitats econòmiques. Hem de fer aquest exercici d’alteritat. I l’independentisme no l’ha fet. El meu llibre voldria ajudar a pensar als independentistes. El discurs dels interessos no esborra els vincles forts i lleialtats amb una entitat dita Espanya. L’independentisme dels interessos té un límit. L’independentisme ha d’explorar què demana trencar aquest límit. Podeu comprar Assaig general d’una revolta a la Botiga de VilaWeb

Summary: Francesc-Marc Álvaro: ‘Tots els independentistes han de pensar igual?’


El secretari d’Hisenda de la Generalitat, Lluís Salvadó, ha assegurat avui que l’Agència Tributària Catalana (ATC) està preparada per recaptar qualsevol mena d’impost en cas que el sí a la independència s’imposi al referèndum. ‘Començarem a recaptar quan el procés estigui madur’, ha afirmat. I ha avisat que pagar els impostos a l’ATC no serà voluntari: ‘Ara no ho és i l’endemà del referèndum, tampoc.’ En aquest sentit, el secretari ha dit que ‘l’estat català necessitaria almenys 50.000 milions per sobreviure’. Per aconseguir aquests diners, el país es finançaria amb impostos i cotitzacions socials, però Salvadó també ha afirmat que ‘si cal, anirem a buscar recursos als mercats. Ens deixaran diners si consideren que som solvents.’ Actualment, l’ATC recapta uns 1.200 milions en impostos que són competència de la Generalitat. L’organisme té 450 treballadors i es preveu que abans de finals d’any gairebé dupliqui la seva plantilla amb la incorporació d’uns 300 professionals més. Ací podeu escoltar l’entrevista sencera:

Summary: Lluís Salvadó: ‘L’estat català necessitaria almenys 50.000 milions per sobreviure’


La tardor de les revoltes, que havia de marcar el 2019, en realitat va començar al juny a Hong Kong. La notícia que el govern local pretenia d’aprovar una llei per a permetre les extradicions a la Xina va desencadenar una protesta, pacífica al començament i duríssima de seguida, que va ser la icona de les protestes globals que la seguiren i la imitaren. Els joves d’Hong Kong van entendre que ocupar l’aeroport era una acció decisiva en un món globalitzat i, unes setmanes després, també ho van pensar els de Barcelona. Els joves d’Hong Kong van fer servir làsers per molestar la policia. Poc després, els làsers van aparèixer als carrers de Beirut, enmig de les grans protestes contra el govern. A Hong Kong, les protestes s’organitzaven per les xarxes socials i també a Santiago de Xile. De fet, a Hong Kong, Beirut, Barcelona i Santiago de Xile les protestes coincidien en moltes coses. En el fet de ser dirigides per uns nous actors polítics amb una forta cultura internauta i tecnològica. En el fet de treure partit d’una reivindicació circumstancial per abraçar ràpidament una crítica global al sistema. I en la violència que reaccionava, en forma d’autodefensa, a les agressions de la policia. No van ser només aquestes quatre ciutats, les afectades. Del Caixmir al con sud d’Amèrica, passant per l’Irac i el Sudan, els episodis de protesta es van anar succeint contínuament, omplint hores dels informatius televisius i pàgines senceres dels diaris. VilaWeb, com a resum d’aquest 2019, posa el focus en una sèrie de cinc articles que volen dibuixar un Atles de les protestes i que anirem publicant els pròxims cinc dies, en el tombant mateix de l’any. Però, primer, cal demanar-se per les raons del fenomen i si hi ha elements que lliguen revoltes aparentment tan dispars. Revoltes filles de la globalització Una característica que uneix les revoltes viscudes el 2019 és el seu caràcter global i generacional. Les protagonitzen sobretot gent molt jove, que ja ha viscut de ple la globalització, sovint cosmopolita i desenganyada per un futur que no veu enlloc. Aquests joves són la primera generació en dècades que s’ha quedat sense el somni de viure millor que els seus pares. Després d’anys de progrés, la crisi de la passada dècada i l’augment espectacular de l’autoritarisme al món han coincidit a crear un entorn que fa pensar a tothom que la vida els anys vinents serà més difícil que no ho ha estat fins ara, també per l’amenaça punyent d’una crisi ecològica mai vista i que pot tenir conseqüències terribles per a tots. Les protestes han estat originades per qüestions ben diferents. La llei d’extradició a Hong Kong, l’intent de crear un impost sobre l’ús de WhatsApp a Beirut, la sentència espanyola contra els dirigents independentistes a Catalunya i l’augment del preu del transport públic a Xile. Aparentment, són objectius molt dispars que no haurien d’haver convergit en res. I tanmateix, ho han fet. Perquè la base, allò que hi ha darrere l’espurna que encén el problema, és molt més semblant avui, en un món profundament intercomunicat, que no ho hauria estat mai abans. Ara la informació circula sense fre i qui té interès a saber té l’oportunitat d’aprendre. D’aquesta manera, s’han difós arreu les anàlisis sobre com el capitalisme s’ha tornat endogàmic i ja no garanteix l’existència de classes mitjanes, obsessionat com està a maximitzar els beneficis sense mirar-ne el preu. I l’emergència del lawfare, l’ús dels tribunals com a instrument partidista en la lluita política, ha deixat de ser una qüestió d’interès només per a acadèmics i ha passat a centrar grans debats públics. La presó de Lula da Silva al Brasil i el judici contra els dirigents catalans són fets que han estat seguits amb atenció global però que s’han llegit de manera local. Igual com s’han seguit les accions de les Armilles Grogues a França, ha esclatat la preocupació per la crisi climàtica i s’han estudiat les causes del Brexit a tot arreu. Revoltes urbanes, el localisme en acció Una característica que ha cridat molt l’atenció és el caràcter eminentment urbà d’aquestes revoltes. Especialment de les que han tingut lloc al primer món, com les d’Hong Kong i Barcelona. Ciutats fortament globals i cosmopolites han esclatat en un moviment de protesta que ha col·lapsat la metròpoli. A Londres, les conseqüències del Brexit i les mobilitzacions contra el canvi climàtic han arribat a paralitzar-la, gairebé. I a París i al conjunt de l’estat francès, la revolta de les Armilles Grogues, nascuda el 2018, ha continuat tot l’any i aquestes darreres setmanes s’ha unit a les protestes per l’intent de canviar el sistema de pensions. En alguns països, com és el cas de Catalunya, la revolta a la capital ha acompanyat intenses mobilitzacions per tot el país, però en altres casos ha singularitzat el medi urbà pel contrast amb el medi rural. Aquest és un fenomen visible de fa temps. Per exemple, a Turquia contrasta allò que passa a Istambul i allò que passa a la resta del país, i enguany ha estat encara més clar. A Hong Kong, el fenomen és conegut com a ‘localisme’, en part per la prohibició a fer servir la paraula independència, però també per a destacar el paper de la comunitat més immediata, capaç de teixir una solidaritat i un projecte comú amb molta facilitat. Per això, d’alguna manera, el 2019 es pot qualificar de l’any de l’esclat de la revolta localista. Revoltes tecnològiques Un altre element clau de les revoltes és l’ús de la tecnologia. Són revoltes impulsades per gent jove, acostumada, per tant, a fer servir la tecnologia i coneixedora dels seus secrets. A Hong Kong, per exemple, la revolta s’ha organitzat des de baix, fent servir una web, LIHKG, a la qual els manifestants proposen accions, les voten i les coordinen. Un model diferent però que també ha despertat un gran interès és el català, amb el Tsunami Democràtic com a gran bandera. El Tsunami capgira el concepte i va de dalt a baix, però també demostra un gran mestratge tecnològic i una gran capacitat de crear situacions inesperades. Hi ha hagut, fins i tot, el cas de Beirut, on la revolta va començar precisament per l’intent del govern de crear una taxa que afectaria l’ús de WhatsApp. Per a molts ciutadans, aquesta taxa representava un canvi de vida que no es podien permetre. I com ha passat en tants altres casos aquest 2019, un afer aparentment insignificant com aquest va aconseguir la caiguda del primer ministre, Saad al-Hariri, després de dues setmanes de conflicte. Revoltes dures També ha sorprès la duresa de la repressió desencadenada a tot arreu per a aturar les protestes. A Xile, s’han vist escenes que no es veien des del final de la dictadura. A Hong Kong, la policia de la ciutat, considerada fins fa poc un model per totes les policies de l’Àsia, ha esdevingut un cos odiat per la població, pels seus excessos a l’hora de reprimir les manifestacions. A Catalunya, els Mossos i la policia espanyola han protagonitzat enfrontaments amb els ciutadans com no s’havien vist mai. A tot arreu s’ha vist la imatge de policies convertits en una mena de robots humans, equipats d’una manera molt agressiva que ja prefigura el conflicte només de veure’ls arribar. L’ús de gasos lacrimògens, de pilotes de goma i de carros d’aigua ha marcat les concentracions i ha provocat morts i ferits, que encara han accelerat més la crisi i l’han fet més greu. Pel que fa als resultats, hi ha hagut casos en què s’han aconseguit els objectius immediats i uns altres, els més complicats de gestionar, que es poden entendre com a part d’un procés d’anys de durada i que encara necessitarà temps abans de trobar una solució. Amb tot, la llista de dimissions i retirades que s’han causat aquest any de protestes globals no és pas curta. A l’abril, i després de dècades al poder, varen dimitir Abdelaziz Bouteflika a Algèria i Omar al-Baixir al Sudan, en aquest darrer cas enmig d’un cop d’estat militar propiciat per les protestes. A l’octubre, va ser el primer ministre del Líban, Saad al-Hariri, qui va ser obligat a dimitir. I al novembre, li va tocar plegar a Adel Abdul Mahdi, el primer ministre de l’Irac, país on l’atac des del govern contra un militar que dirigia la lluita contra la corrupció va desencadenar unes fortes protestes. A Bolívia, Evo Morales també era apartat del poder, després de tretze anys a la presidència. I altres dirigents polítics com Jovenel Moïse, a Haití, i Al-Sisi, a Egipte, han patit un deteriorament gairebé definitiu per culpa de les protestes. Tot plegat ha fet que aquest 2019 que ara acaba siga considerat un any especialment important que pot obrir una era de protestes generalitzades, si continuen el 2020. Per això, VilaWeb us proposa d’analitzar en detall el pròxims dies quatre dels principals focus de conflicte (Hong Kong, Beirut, Catalunya i Xile) amb aquest Atles de les revoltes globals.

Summary: Atles de les revoltes del 2019


Ningú no vol ser nacionalista. Avui dia, és un mot tacat que tan sols s’utilitza per definir els altres, mai un mateix. En l’independentisme, sovint es prefereix de parlar de ‘republicanisme’ que no pas de ‘nacionalisme’. En l’espanyolisme, de ‘patriotisme’. El concepte és reservat per a definir posicions ultres, d’extrema dreta, que recorden els pitjors anys a Europa del segle passat. Tanmateix, tots som nacionalistes perquè vivim en sistemes nacionals i de petits hem interioritzat el marc mental d’aquella on hem crescut. O almenys això defensa el professor de la Universitat de Tours (França) Jorge Cagiao, especialitzat en estudis comparats del nacionalisme i en el federalisme. Cagiao ha publicat recentment Micronacionalismos (Ed. Catarata), un breu assaig en què exposa de manera planera per què no té sentit de voler creure que vivim aïllats del nacionalisme. Quan ens informem principalment només d’allò que passa en el nostre territori, quan celebrem les victòries dels esportistes amb qui compartim nació o quan veiem normal els símbols nacionals als edificis públics, és nacionalisme. La nació forma part del decorat on vivim i ens relacionem. —Què és un ‘micronacionalisme’? —No és nacionalisme petitó, sinó tot el contrari. Associo la reflexió sobre el nacionalisme amb d’alguns sectors feministes, que han fet una pedagogia molt eficaç sobre el sexisme que travessa les nostres societats. Amb l’expressió ‘micromasclismes’ posen el dit a la nafra i assenyalen que hi ha fets quotidians que aïllats poden ser ‘micro’, però que quan algú en pren distància veu que no és tan sols una paraula desafortunada, sinó que diàriament n’hi ha milers i que el quadre final és un sexisme sistematitzat. Amb ‘micronacionalisme’ és igual. Cada dia actuem, reflexionem i argumentem cometent micronacionalismes, dels quals molt sovint no som conscients i que multiplicats en una societat fan un nacionalisme molt gran i interioritzat pels individus. Aquesta és la força dels micronacionalismes, que jo associo al nacionalisme d’estat: adoptant un perfil baix aconsegueix una eficàcia impressionant. —Tanmateix, la diferència amb els micromasclismes és que, com dieu al llibre, el nacionalisme no és dolent per se. —Sí, és clar. La comparació arriba fins on arriba. Quan vaig pensar la comparació em vaig plantejar si algú se la prendria malament perquè són dos fenòmens que, encara que tinguin un mecanisme similar, no són 100% comparables. És evident que el masclisme, com el racisme, són maneres reprovables d’entendre les relacions humanes. Amb el nacionalisme, d’entrada el ciutadà mitjà també tendeix a pensar-ho, però no és cert. Desgraciadament s’assimilen determinades versions del nacionalisme, les més horroroses, amb el nacionalisme en general. Al llarg de la història el nacionalisme ha sabut fer-se compatible amb la democràcia, l’estat de dret i els drets humans. —Al llibre, per exemple, apunteu que el nacionalisme permet de delimitar territorialment el repartiment de la riquesa i que, per tant, els individus estiguin d’acord en pagar impostos que beneficiïn els altres ciutadans de la nació. —I no tan sols això, el nacionalisme té versions en què podem dur el cap ben alt. Les democràcies, tal com han evolucionat, són democràcies nacionals. Les nacions no existeixen a la natura, sinó que són coses creades pels humans. Així que hauríem de concloure que alguna cosa bona deuen tenir les nacions i els nacionalismes. L’exemple que comenteu i que apunto en el llibre és un dels que permeten arribar a la conclusió que el nacionalisme és una manera d’organitzar les societats que té beneficis i no únicament inconvenients. —Què diferencia el nacionalisme espanyols o francès del català o basc? —No sé si diria que són nacionalismes diferents. Podríem dir que tots quatre tenen una matriu liberal i un compromís més o menys ample amb els principis democràtics. Bàsicament hi canvia la situació que els ha tocat viure. En un cas, els nacionalismes francès i espanyol tenen la ‘sort’ de gaudir d’una estructura estatal completa que els permet de funcionar sense gaires límits i de desenvolupar el seu projecte nacional de manera satisfactòria. No és el cas dels nacionalismes basc i català. No tenen estat, no poden desenvolupar el seu projecte nacional com els agradaria. Aquí és on trobem el conflicte que hi ha a Espanya, entre un nacionalisme fort, amb un estat, i un nacionalisme que, tot i ser fort sociològicament, no és tan fort com el nacionalisme d’estat. No té ni el monopoli jurídic de la interpretació de la llei, ni el monopoli de l’ús de la força. Si els hagués de diferenciar, insistiria en la gran asimetria. Però en la manera com funcionen no hi ha tantes diferències. —Per què és difícil per a un ciutadà d’una nació dominant entendre les nacions sense estat? —Perquè és xocant. Prenguem com a exemple Espanya. La ciutadania en general adquireix, a poc a poc, una sèrie de coneixements i creences pensades per l’estat. Quan arriba a l’edat adulta, aquestes són les pràctiques que ha assimilades. De sobte es troba que hi ha més nacions i que potser Espanya, tal com l’entenia, no és una nació, sinó que potser és només un estat. Això xoca molt amb els esquemes mentals d’un ciutadà mitjà que ha crescut en la creença que a l’estat hi ha una única nació autèntica. El funcionament d’un nacionalisme d’estat, d’aquest nacionalisme socialitzat que els individus adquireixen sense adonar-se’n, fa que resulti tan sorprenent que algú pugui demanar la independència d’un territori. —La societat espanyola reaccionarà sempre de la mateixa manera o pot canviar? —Espanya és una societat democràtica molt jove i té una cultura democràtica encara massa fràgil. En comptes de tenir una cultura democràtica que hagi penetrat al nacionalisme d’estat, com podem pensar que és el cas del Canadà o el Regne Unit, a Espanya més aviat és el nacionalisme d’estat el que ha penetrat a la democràcia. Això fa que l’estat reaccioni com ho fa davant d’un problema al qual, atesa l’experiència comparada, es pot reaccionar d’una altra manera. —França és una democràcia més antiga. Espanya i França, com a nacions dominants, es comporten diferent envers les nacions sense estat? —És cert que França té una cultura democràtica més consolidada, però evidentment també té les seves coses. Com tot nacionalisme d’estat, quan es troba que un territori demana la independència no hi reacciona positivament. No és res que pugui agradar a un nacionalisme d’estat, ni a Espanya ni enlloc. Al Regne Unit i al Canadà es van poder celebrar referèndums d’independència, però tampoc no és que els nacionalismes britànic i canadenc fessin salts d’alegria. En això, França no n’és cap excepció. A més, és una mica com Espanya, té una concepció de l’estat i la nació quasi mística, una idea de la nació com a una cosa indissoluble. Però també cal dir que, si bé és cert que França comparteix amb Espanya aquesta rigidesa (n’hi ha prou de veure el cas de Còrsega), també és cert que França, a diferència d’Espanya, ha estat capaç de trobar sortides negociades en determinats territoris com Nova Caledònia, que votarà en un referèndum el novembre, però també en a Algèria o a les Illes Comores. —Fa uns mesos Inés Arrimadas va dir al parlament que l’única cosa bona del procés d’independència català és que havia despertat un ‘patriotisme cívic espanyol’. Quina opinió li mereix aquesta diferenciació? —Aquestes frases solen ser força gracioses. Els mitjans i els polítics espanyols en general, no únicament els unionistes, sinó incloent-hi també nacionalistes bascos i catalans, normalment quan parlen d’aquest tema solen dir coses molt gracioses. Tenen una idea del nacionalisme que fa pensar tota una sèrie d’horrors que, definint així el nacionalisme, es fa molt difícil per al d’estat de reconèixer-se ell mateix com a nacionalisme. Ningú no vol definir-se negativament. La manera positiva del nacionalisme espanyol per a presentar-se és aquesta, recorrent al patriotisme. És una manera d’amagar allò que són realment: nacionalistes. Un nacionalisme clàssic, molt normal. La part més divertida és que crec que ni tan sols són conscients de què diuen. —La tendència natural de tota nació és aconseguir un estat? —Normalment, quan un nacionalisme es llença en la dimensió política, la darrera parada a què vol arribar és la de l’estat. Abans d’arribar-hi passa per etapes intermèdies. Quan comencen són moviments molt petits i amb poc suport social, i en anar creixent tenen ambicions més grosses. Primer demanen una mica d’autonomia i després més i més, fins que arriba un moment que, si el projecte nacionalista aconsegueix una adhesió popular molt gran, pot començar a pensar en coses més grosses, com un estat. Però no tots els nacionalismes que s’atreveixen a endinsar-se en aquesta dimensió política sempre tenen com a projecte un estat. El fet és que hi ha democràcies que han sabut encaixar millor els nacionalismes que unes altres. Per exemple, penso en Bèlgica. Als anys noranta va reformar per complet el sistema per un de federal i va evitar una cosa que semblava una ruptura inevitable. Al final Bèlgica ha acabat evitant la separació adoptant un sistema que, amb les seves dificultats, funciona. —Però el conflicte continua vigent, van estar més de 500 dies sense govern. —De problemes n’hi ha sempre, però de conflicte nacionalista no necessàriament. Bèlgica és un bon exemple de pacificació d’un conflicte nacionalista, en la mesura que ha sabut donar a Flandes molt de poder, tant com a Valònia. Avui dia, totes dues comunitats comparteixen l’estat. És evident que tenen problemes, com el que vós comenteu, però al cap i a la fi tampoc no és tan greu. No sembla haver-hi és un conflicte nacionalista. El Canadà també té un sistema federal, per exemple. Crec que és possible que un nacionalisme decidit a entrar a la dimensió política pugui, per si mateix, renunciar a un estat propi sempre que trobi un acomodament que el satisfaci en un sistema polític determinat. —Les dificultats per a impulsar polítiques comunes europees es deuen a la manca d’un nacionalisme europeu que les justifiqui? —Això que veiem a la Unió Europea em recorda molt, salvant les distàncies temporals i politicoculturals, a les beceroles dels Estats Units d’Amèrica. La Unió Europea és en un procés comparable a l’hora de preveure fins on pot arribar el procés de construcció política, que encara no es pot anomenar procés de construcció nacional. El problema és que als estats-nació d’Europa les nacions encara són molt fortes. Al primer dels dirigents europeus que s’atreveixi a dir que construirà la nació europea, se li llençaran al coll i s’acabarà la seva carrera política. Encara que no es digui, tot el procés de construcció europea es pot entendre com un procés de creació política d’un estat que pugui imposar la voluntat als estats membres de la Unió Europea. Si s’arriba a un estat europeu és molt probable que puguem parlar d’una comunitat política on els ciutadans dels diferents territoris es reconeguin com a part d’aquest projecte, tot i que potser no de nació perquè tampoc no sabem quan passaria això. —Però podria arribar a existir aquest nacionalisme europeu? —El nacionalisme d’estat encara és molt potent i això ens impedeix de projectar-nos cap a una democràcia organitzada políticament de manera que superi l’estat-nació. Des d’aquest punt de mira, el projecte de la Unió Europea va molt més endavant d’allò els ciutadans som capaços de processar. Potser d’aquí a vuitanta anys, amb una població educada de diferent manera i que tota parli l’anglès, arribarà un moment en què potser serà possible. I ho serà perquè parlem de construccions socials. —Hi ha un nacionalisme supraestatal? Com és que sentim més pròxim un atemptat a Nova York que a Bagdad? —Fins i tot en aquest cas no m’atreviria a parlar de nacionalisme. És cert que quan hi ha un atemptat a Nova York o a Londres ens afecta més que un atemptat a Bagdad. Potser és per similitud entre civilitzacions. Pensem que si han atacat una societat com la nostra també poden atacar la nostra. Però, si ho penseu, un atemptat a Nova York no ens produeix la mateixa pena que l’atemptat a Barcelona. A mesura que ens allunyem, és com si ens importessin menys les coses. Els Estats Units són més lluny que l’Iraq, però culturalment són més a la vora.

Summary: Jorge Cagiao: ‘A Espanya el nacionalisme d’estat ha penetrat a la democràcia’


La Universitat Catalana d’Estiu s’ha sumat aquest dimecres als actes d’homenatge a la figura del cantautor alcoià Ovidi Montllor coincidint amb el vintè aniversari de la seva mort. Durant l’acte, on hi ha participat el conseller de Cultura català, Ferran Mascarell, i que també ha retut homenatge a la cantautora Teresa Rebull, morta el passat mes d’abril, s’ha lloat la figura de Montllor ‘com un dels referents culturals’ dels Països Catalans que, tot i ser un clàssic’, està més vigent que mai perquè les noves generacions ‘han incorporat les seves cançons a la seva vida’. Amb tot, el cantautor valencià Feliu Ventura, que també ha participat a l’acte, ha lamentat que malgrat els homenatges fruit de la ‘mala consciència’, la figura de Montllor ha estat molts anys ‘oblidada’ tant al País Valencià com a Catalunya. Un retret que Ferran Mascarell ha reconegut que és cert i que es pot aplicar a molts altres referents culturals. De fet, Mascarell ha afirmat que els catalans ‘ens hem de fer mirar’ com tractem els nostres referents culturals. Segons el conseller de Cultura, ‘les presses de la transició’ per construir una nova societat van fer que es deixessin enrere molts artistes i creadors importants durant els anys del franquisme. ‘Un país és normal en termes democràtics quan és capaç de combinar la memòria de passat i de futur’, ha afegit Mascarell. Responent a Ventura, que sobre el procés polític que viu Catalunya ha dit ‘que és l’hora del Principat però encara és d’hora per a la resta de Països Catalans’, Mascarell s’ha mostrat convençut que si Catalunya aconsegueix més autogovern serà ‘enormement favorable’ per al foment de la llengua i la cultura de la resta de territoris de parla catalana perquè ‘ja trobarem la manera de sumar’. ‘És impossible que des de la reivindicació de tenir un estat que ens ajudi amb la llengua i la cultura no trobem les eines per ajudar els altres indrets on el català és la llengua del país’, ha reblat. Futur centre de la cançó Un dels altres participants en l’homenatge, el periodista Joaquim Vilarnau, ha demanat al conseller Mascarell què pensa fer el Govern per ‘preservar i salvaguardar’ el patrimoni de la Nova Cançó i com està el projecte de construir el centre de la cançó a Girona, concretament als terrenys de l’antic cinema Modern. Sobre aquesta qüestió, Mascarell ha assegurat que si el projecte continua sent una prioritat de l’alcalde de Girona, Carles Puigdemont, el Govern hi apostarà. Amb tot, ha reconegut que el Govern ‘té més idees i voluntat de fer coses que recursos’ i que com molts altres projectes caldrà suar per tirar-lo endavant.

Summary: Feliu Ventura i Ferran Mascarell debaten sobre el futur dels Països Catalans en cas d’independència del Principat


El vice-president del govern, Pere Aragonés, ha assegurat que els resultats de l’últim baròmetre del CEO, segons els quals ERC guanyaria les eleccions al parlament i la majoria independentista creixeria fins al 69-73 escons, esperonen el govern ‘a continuar determinats i tirar endavant a favor de la independència’. Especialment, ha dit, ‘en uns mesos en què tenim al davant reptes molt importants davant d’un estat que persisteix en la línia repressiva en lloc de la línia del diàleg i la negociació, que és la que apostem nosaltres’. Aragonès ha assistit a l’acte que s’ha organitzat a Manresa amb motiu del Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència contra les Dones. Segons ell, la independència és necessària per construir una societat millor i donar oportunitats a la gent. ‘No fem la independència per fer un canvi de bandera, o de nom de país’, ha dit. Considera que és molt important que la ciutadania confiï en la independència i, per això, valora positivament els resultats del CEO perquè ‘demostren que la majoria independentista es manté i es consolida’. En la seva visita a l’Ajuntament de Manresa, on Aragonès ha assistit a l’acte organitzat amb motiu del Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència contra les Dones, el vicepresident ha aprofitat l’ocasió per entrevistar-se amb l’alcalde de Manresa, Valentí Junyent.

Summary: Aragonès diu que els resultats del CEO ‘esperonen’ el govern per a continuar avançant cap a la independència


Compromís té un objectiu clar en les eleccions municipals del dia 26: repetir el govern de la Nau. La qüestió és obtenir més regidors que la dreta i arribar a un acord entre Compromís, formació de Joan Ribó, els socialistes, encapçalats per Sandra Gómez, i Unides Podem – Esquerra Unida, amb Maria Oliver de cap de llista. Compromís també aspira a millorar el resultat de les municipals del 2015, quan van obtenir un regidor menys que Rita Barberà. Quatre anys després, amb el govern de la Nau havent governat una legislatura, la situació és diferent. La feina feta durant aquesta legislatura és la targeta de presentació de la coalició per a mantenir l’entesa de govern, però Compromís també ha obtingut uns resultats històrics a la ciutat en les eleccions autonòmiques del 28 d’abril, quan ha guanyat per primera vegada a la història, com ha recordat el batlle Joan Ribó en l’acte de presentació de la campanya. La coalició considera que a les municipals i europees pot fer un resultat millor que el del 28 d’abril i per això farà una campanya pedagògica, sense cercar l’enfrontament per l’enfrontament. ‘No tenim gens de ganes de barallar-nos amb ningú i encara menys amb els nostres companys del govern de la Nau’, ha dit.

Summary: Compromís es fixa com a objectiu repetir el govern de la Nau a València