Ara fa vint anys, Catalunya descobria el poblet mil·lenari de Tor: un racó paradisíac a la falda sobirana d’Andorra. Tretze cases de pedra fosca amb històries tacades de sang, odi i enveja. Com una telenovel·la, però massa real. La batalla legal per la propietat de la muntanya, els enfrontaments entre Casa Sansa i Casa Palanca, l’assassinat ja prescrit de Josep Montané… Mai un ’30 minuts’ (que en durava quaranta) no havia suscitat tanta expectació. Tor, la muntanya maleïda, continua essent avui un dels reportatges més vists de la història de TV3. Per parlar d’aquest fenomen, entrevistem Carles Porta (Vila-sana, 1963), periodista, productor i entès sobre Tor. Enguany, per commemorar l’aniversari del documentari, l’editorial la Campana reedita el seu llibre, Tor, tretze cases i tres morts, on explica en primera persona la gestació del ’30 minuts’. Porta formava part de l’equip que va baixar del Pirineu a les pantalles de televisió la història de Tor. Una feina que es va allargar més de tres mesos i que recorda amb tristesa i enyorança. Ens rep a la seu de la seva productora, al carrer de Balmes de Barcelona. A l’entrevista explica que té molta més informació sobre l’assassinat de Montané i que pensa a escriure’n un segon llibre. Tanmateix, avisa que abans necessita parlar amb l’assassí, de qui assegura saber-ne el nom. També revela que té pensat de fer una sèrie de no-ficció sobre Tor. Un projecte que té emparaulat amb una televisió espanyola però que abans havia ofert a TV3. —Dotze anys després de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya s’ha reobert la batalla legal per la muntanya de Tor. —No he pogut llegir l’escrit de la querella, però en essència és la mateixa cançó de sempre. Hi ha una part de veïns, concretament el representant de Jordi Riba, conegut com el Palanca, que s’ha querellat contra els altres pels drets de la muntanya. Considera que no se li respecten. —S’acabarà mai? —Jo crec que no. Alguns representants de les noves generacions que porten Tor no tan sols no disminueixen l’odi, sinó que el mantenen i en alguns casos l’augmenten. També hi ha persones joves amb entusiasme i ganes de fer cosa, però l’odi i l’enveja, dos sentiments molt humans, s’imposen. ‘Abans que tu et facis ric prefereixo que tots dos siguem uns morts de gana’, per resumir-ho en una frase. —Però la sentència del 2005 semblava que havia calmat la mala maror… —No ha funcionat mai. La sentència del TSJC decreta que la copropietat de Tor ha de funcionar com una comunitat de veïns normal. A més, estableix que els hereus dels signants de la primera escriptura tenen drets sobre la muntanya. Llueix bé sobre paper, però no resol res, perquè això ho han de fer els veïns. Mentre tots no inscriguin els seus drets al registre, la copropietat no podrà funcionar de manera ordinària. Ara un sol veí pot impugnar qualsevol decisió que es prengui. Una sentència no fa desaparèixer un crim sense resoldre i les desconfiances gairebé eternes. I a tot això, hi has d’afegir que la comunitat viu escampada entre Barcelona, Andorra, Sort, la Seu… —Ni un bri d’esperança… —L’única esperança, per dir-ho d’alguna manera, és que els vells es vagin morint. Després, potser el conflicte s’anirà apaivagant. —Els personatges de Tor us continuen trucant? —Sí. Per sort o per desgràcia, de les coses que passen allà dalt me n’assabento abans jo que els mossos o els fiscals. Em truquen i mantenim el contacte. Em feliciten l’any nou i m’expliquen com els van les coses. Suposo que m’he acabat convertint en referència per als lectors, però també per a ells. —Heu pensat mai a tallar-hi el vincle? —Vaig creure que el tallava amb la publicació del llibre. Greu error. Gravíssima equivocació. Després del llibre, Tor es va multiplicar. Ara ja crec que no el tallaré mai. Sincerament, tampoc no m’incomoda mantenir el contacte amb els personatges. Sí que em sap greu que moltes vegades es pensin que jo els puc solucionar coses que se m’escapen. I en l’àmbit professional, em dedico a explicar històries i no vull renunciar a una que no para de créixer. Hi he dedicat vint anys de la meva vida, no la puc abandonar ara. Forma part de mi. La coberta de ‘Tor, tretze cases i tres morts’. —Arran de l’impacte del llibre us han arribat noves informacions sobre l’assassinat? —Una brutalitat. —Fiables? —Absolutament fiables. He parlat amb gent que no ha parlat mai amb la policia sobre el crim. I també amb persones que van intervenir directament en la investigació. —I què diuen? —Moltes coses. Però no ho diré en aquesta entrevista. Perquè, encara que hagi prescrit l’assassinat, són coses que necessiten confirmació. Ja vaig dir a les autoritats competents tot el que sabia amb noms i cognoms. I no va passar res. —No n’escriureu un segon llibre? —Potser sí. Ho vaig estudiant. Vam analitzar amb la Isabel Martí, l’editora de la Campana, si fèiem una actualització de Tor, tretze cases i tres morts, però abans vull tancar la investigació. Vull parlar amb l’assassí. Fins que no hi hagi parlat, no decidiré si en publico el nom. —Sabeu qui és l’assassí? —Crec que sé qui és l’assassí. —Però… —No en diré el nom. De les proves periodístiques a les judicials a vegades hi ha una diferència molt gran. La investigació de tots aquests anys m’ha portat cap a una direcció i crec que no vaig desencaminat. Però vull parlar-hi, fer-li saber que l’assassinat ha prescrit i que no passa res. No voldria perdre les cames per inconscient. —Heu rebut gaires amenaces? —Bastants. De veïns de Tor, d’hereus que creuen que no s’havia de publicar el llibre, de persones implicades en el contraban… No és una situació còmoda, però no he tingut mai por. I quan han enviat gent amb la intenció d’atonyinar-me he tingut la sort de no ser on m’esperaven. —A on? —A la meva productora. —I què van fer els treballadors? —Tampoc no és que rebentessin la porta. Van venir, van preguntar per mi i els van dir que no hi era. ‘Quan torni, digueu al senyor Porta que hem vingut a trencar-li les cames’, van contestar. És una manera de jugar i fer por. No és agradable, però no m’atemoreix. —Ho heu denunciat? —No ho he denunciat mai, perquè no hi he donat importància. Si ho fes, potser sí que tindria por. Ara és una situació de certa incomoditat que no va més enllà. És molt probable que amb la reedició del llibre, i el ressò que se’n faci la premsa, rebi noves amenaces. Vaja, segur. Abans que sortís el llibre el vaig enviar a cinc o sis protagonistes principals. A tots els va semblar collonut. Ningú no va dir res. Al cap de quinze dies, quan van sortir titulars que era un èxit de vendes, van començar a insultar-me dient que era un mentider. El rèdit econòmic… És molt humà. Jordi Riba, el Palanca. —Després de vint anys, molts lectors es demanen què se n’ha fet dels personatges de Tor. Comencem per Palanca, el gran enemic de Sansa i el veí més polèmic. —Palanca és viu. Ha fet hereu un noi que es diu Pablo Moreno, que és germà de Lázaro Moreno, antic mosso de Palanca. Sembla que ambdós germans no tenen gaire bona relació. Salten espurnes. Palanca viu en un hotelet de Sort, com si fos una residència. Està bastant fotut, té Parkinson. Però s’omple d’energia quan li parles de Tor. Encara mossega. Es deu acostar ben bé a la vuitantena. Rossendo Montané, germà de Josep Montané. —I Pablo Moreno, què fa? —S’encarrega de les eugues de Palanca i del bestiar que ell ja tenia. Té cura de les pastures i té la intenció de donar vida a Casa Palanca. Potser fer-hi un restaurant. Però no té pressa. —Rossendo, el germà de Sansa, encara viu a Alins? —No. Rossendo viu en una residència de la Pobla de Segur. No rep visites si no són autoritzades per la família. —I qui se n’ocupa, de Casa Sansa? —Un noi que es diu Marc Gras que ha fet una pàgina web que es diu Tor Experience. Han reformat l’edifici i l’han convertit en una mena de casa rural. De fet, molta gent hi va i pregunta on van trobar mort Sansa. Gras és l’apoderat de la família i un dels més actius de la societat de copropietaris. —Francesc Sarroca, conegut per Cerdà, és viu? Perquè al llibre expliqueu que va tenir un infart quan li vau demanar sobre Tor. —És viu i té més bona salut que no Palanca i Rosendo. Té prop de noranta anys. A l’estiu encara puja a Tor. Els fills són els qui s’ocupen de la casa. El promotor immobiliari Rubèn Castanyer. —Rubèn Castanyer, l’home que volia convertir la muntanya en unes pistes d’esquí. —Viu en una ciutat de la província de Tarragona. És ple d’energia i amb ganes de publicar un llibre sobre les interioritats andorranes i de Tor. Em truca molt sovint per dir-me que va trobant documents. La setmana passada em va dir que havia trobat l’estudi econòmic d’aprofitament de la muntanya. Està jubilat i ha tingut algun problema de salut. Abans de retirar-se es va dedicar al ram immobiliari per la zona de la Manga del Mar Menor. —Al llibre ja us ofereix dos maletins carregats de documents… —Doncs ara ja en deuen ser quatre. —El projecte de pistes d’esquí i la connexió amb Andorra s’ha aparcat? —La muntanya ara forma part ara del parc natural de l’Alt Pirineu i dubto que s’hi puguin fer unes pistes d’esquí. Els projectes de Castanyer van quedar totalment aparcats. La Diputació de Lleida i l’Ajuntament d’Alins han intentat unes quantes vegades d’asfaltar la pista del port de Cabús que connecta amb Andorra, però els copropietaris no ho volen. Ara l’asfalt arriba fins a un quilòmetre i mig de Tor, al límit de la copropietat. Obrir un nou pas fronterer aportaria un gran benefici econòmic a tot el Pallars Sobirà. Això és evident. Tanmateix, l’administració ha d’acordar l’expropiació amb els veïns i alguns no ho volen. Per què? Jo crec que no ho saben ni ells. El testimoni Gil José. —Gil José, l’únic suposat testimoni de l’assassinat de Sansa. —L’última notícia que en tinc és del 2009. Va ser denunciat per haver participat en una baralla. Estava per la zona de Guardiola de Berguedà fent de camàlic. Però ara no sé on és i m’agradaria trobar-lo. Deu vorejar la setantena. —El contrabandista Batallé, amb qui vau tenir un ensurt en un bar. —Batallé s’està en un poble del Pirineu i continua igual de difícil, agressiu i conflictiu. Prefereixo no fer més declaracions. —Les rutes del contraban continuen obertes? —Mentre hi hagi diferències de preus entre l’una banda i l’altra de la muntanya el contraban continuarà existint. Sobretot de tabac, però hi ha tràfic de tot. En aquest sentit, hi ha una cosa que poca gent sap. Andorra rep contenidors a través del port de Barcelona que no es poden obrir ni escannar fins que no toquin territori andorrà. Obrir-los constituiria una violació de la sobirania d’Andorra. Marli Pinto i Josep Mont, els únics condemnats per l’assassinat. Posteriorment absolts. —Josep Mont i Marli Pinto, els dos condemnats per l’assassinat i després absolts? —Són morts tots dos. Mont va morir de cirrosi i Pinto de sida. —Van aconseguir ser indemnitzats pels catorze mesos de presó? —No. Aquest no només era un problema seu, sinó de totes les víctimes del sistema judicial espanyol. L’execució de les sentències és un calvari, però rebre indemnitzacions després… Impossible. Sisqueta, la dona que controlava el poble des de la finestra. —Sisqueta, que vigilava tot el poble des de la seva finestra. —Va morir fa anys. La seva filla Pili i Lázaro són els qui porten la casa. El restaurant continua obert a l’estiu i fan menjars a dojo. —Lázaro continua formant part de l’ecosistema de Tor. —Oi tant. És com una mena de batlle de facto. És l’home més dominant de Tor. Amb en Palanca dèbil i vivint a Sort, el mascle alfa és ell. Lázaro és qui més temps passa al poble i qui rasca l’esquena a les parets marcant territori. Ell i la Pili són els qui han mostrat més estimació per Tor. Quan es fon el gel de la carretera són els primers de pujar-hi i s’hi queden fins a l’últim dia. Lázaro, antic mosso de Palanca. —I els hippies que acampaven a les bordes de Sansa? —S’han dispersat molt. Allà dalt ja no en queda cap. Alguns, com ara Boro, són morts. Gregori és eremita en una parròquia i Olivella fa de guarda de seguretat a Barcelona. Els altres s’han perdut. El campament s’ha desmantellat completament. —Quines són les cases fortes del poble ara? —No sé si podríem parlar de cases fortes… —Quines són les més actives, doncs? —Ara mateix hi ha dos nivells. Uns que hi tenen acció directa, com ara Pili i Lázaro, amb el restaurant de Casa Sisqueta, i Marc Gras, amb Tor Experience a Casa Sansa. En el segon nivell hi ha els qui hi tenen una activitat més indirecta. Es preocupen de mantenir la casa més o menys digna i de treure rendiment de les pastures i la fusta. —Ha canviat gaire el poble amb la mitomania i el turisme literari que ha despertat el llibre? —Hi ha hagut una afluència turística enorme. Un fenomen que no va preveure ningú, jo tampoc. Per culpa del llibre, per Tor hi han passat milers de persones. D’això en pot donar fe la Pili, que servia noranta dinars en tot un estiu, i d’ençà de la publicació del llibre en serveix noranta cada dia. Si no hi reserves no hi menges. I vés a saber quanta gent va a dormir a casa Sansa sabent que hi van matar Josep Montané… Si tot plegat ha comportat canvis profunds a Tor i la seva gent, és una pregunta que te l’han de respondre ells. —Com recordeu els tres mesos de rodatge per al ’30 minuts’? —Aquells mesos van ser magnífics, però molt durs. Durant un mes i mig no ens rebia ningú. Ningú. Que cada dia la gent et tanqui la porta als morros et fa sentir molt impotent i frustrat. No teníem ni un minut de vídeo filmat. —I què deien a Sant Joan Despí? —En Joan Salvat, el director del ’30 minuts’, i companyia es van portar de meravella. Ens van aguantar. Suposo que també els vam convèncer que tard o d’hora la història tiraria endavant. Quan hi penso sento tristesa i enyorança. Ara cap equip del ’30 minuts’ no pot fer una investigació com aquesta. Treballen a preu fet i això afecta la qualitat dels reportatges. És una pena, però es veu cada diumenge. —Com us vau guanyar la confiança de la gent? —Amb temps i molta persistència. Un dels grans errors del periodisme actual és pensar que una cosa s’ha de resoldre amb una setmana, deu dies o tres trucades. No, no, no. Per localitzar Rubèn Castanyer, vaig tardar dos mesos. Després de l’emissió, mantenint l’interès per la història i la paciència, han sortit moltes més coses. Tanmateix, cada cas és un món. La UNESCO té un manual sobre periodisme d’investigació, però amb la gent no hi ha instruccions que valguin. —El periodisme d’investigació es va morint? —M’agrada molt poc parlar d’això perquè no me’n considero pas un mestre. Tot al contrari, un aprenent constant. Ara, confio que els mitjans s’adonaran que les històries pròpies, amb profunditat i ben narrades, són les que aconsegueixen seguiment entre els lectors. Les notícies aïllades ja les dóna Twitter. Potser m’equivoco, però s’ha de marcar la diferència i no pas ser el més ràpid. I si això s’ha perdut de vista, ha estat per covardia. Sobretot empresarial, perquè no s’ha sabut treure rendiment econòmic d’aquestes històries potents. Però això no vol dir que sigui impossible. The New Yorker n’és un exemple. —Per la manera com heu parlat abans de TV3, sembla que ara la cadena no faria un reportatge com Tor, la muntanya maleïda. És així? —És possible. Em sap molt greu que una casa com TV3 hagi perdut l’esperit de modernitat, d’atreviment i de lideratge, que la feia única. Evidentment, els continguts i l’audiència se’n ressenten. Però no són els únics. Aquest procés de desgast i descomposició també afecta els treballadors. No crec que hi hagi només un culpable d’això, és una inèrcia que fa anys que s’arrossega. —Doncs la inèrcia es menjaria una història addictiva. —Penseu que ‘Tor, la muntanya maleïda’, vint anys després d’emetre’s, continua entre els deu més vists de la pàgina web de TV3. Un reportatge del 1997! De fet, és l’únic ’30 minuts’ que s’ha reemès per petició popular. I es va reemetre a l’abril, fora del període de vacances. Una cosa totalment excepcional. Em sap greu que TV3 no hagi tret més redit d’aquesta història. —No em puc creure que no us hagin ofert fer una sèrie o un film. —Treballo amb una cadena espanyola per fer una sèrie de no-ficció. No hi ha res signat encara, però ho anem treballant. No crec que tardem massa. —I TV3 res? —Encara hi som a temps. —És on va néixer la història… —Fa tres anys que proposo a la cadena de fer un projecte nou. És recurrent. He parlat amb moltíssims directius i caps de departament. He anat a Sense Ficció, Nous formats, Ficció… Per falta d’insistència no deu ser pas. Però amb les turbulències que viu la casa no hi he trobat mai cap interlocutor vàlid. Massa canvis. Una altra qüestió és si TV3 té prou diners per a fer una sèrie de no-ficció. —Potser la nova direcció canviarà d’opinió. —No descarto res. Però jo he de treballar i és molt possible que abans ho vegem en una cadena espanyola. Penseu que TV3 podia haver engegat el projecte fa molt de temps. A l’arxiu tenen les trenta hores d’imatges sobre Tor que vam enregistrar el 1997. I res. Podeu comprar el llibre a la botiga de VilaWeb

Summary: Carles Porta: ‘Crec que sé qui és l’assassí de Tor’


Un dels diputats històrics de Convergència al congrés espanyol, Carles Campuzano, va presentar ahir el seu llibre Reimaginem la independència (Editorial Catarata) a la Casa del Llibre de Barcelona. L’espai es va omplir de seguida perquè molta gent no tan solament volia escoltar-lo a ell, sinó també Marta Pascal i Lluís Recoder, bons representants de l’ala postconvergent més crítica amb Waterloo i Carles Puigdemont. Gran quantitat de premsa, i càmeres de televisió, amb expectació per a veure fins a quin punt independentistes notoris renegaven dels seus postulats, s’obrien en canal públicament i insultaven el president. I això, ahir, no va passar. L’acte, això sí, va servir perquè Carles Campuzano, públicament, fes costat a la idea de Marta Pascal de crear un partit nou allunyat de la unilateralitat representada pel Primer d’Octubre. Entre els assistents vam saber-hi veure més periodistes que polítics: Ignasi Farreras, Andreu Claret, Albert Sáez, Jordi Amat, Marçal Sintes. I l’absència, per problemes d’agenda de Miquel Puig, ara a ERC, La independència, reimaginada Carles Campuzano, vint-i-tres anys al congrés espanyol, va voler resumir de manera concisa la tesi del seu llibre, on estableix els quatre punts bàsics que segons ell han de regir el moviment independentista: 1. La independència no és com era, perquè el poder és més repartit, la qual cosa és una excel·lent notícia. ‘I hauria de permetre als partits catalans, però també als espanyols, de tenir un debat menys tràgic, heroic i èpic. Però és molt difícil tenint presos polítics i un judici com l’actual.’ 2. Acceptem els límits. Hi són. En la qüestió nacional, segons Campuzano, n’hi ha tres. Primer, els límits de la democràcia. ‘Els qui anem a favor de la independència som més o menys el 50%. I això és molta gent, però és un límit. Hem de ser molts més.’ Segon: les normes i els procediments. ‘En un moviment com el sobiranista, la pulcritud és fonamental. Reivindico que el joc sigui en el marc de respecte a la normativa.’ I aquí el lletrat major del parlament, senyor Bayona, present a l’acte, dibuixava un gran somriure. I tercer: ‘Els límits de la complexitat identitària d’aquest país. La cohesió social ens marca uns límits.’ 3. Els conflictes, segons Campuzano, només es resolen a partir de l’acord. i 4. Les independències no són finalitats en si mateixes. No volem la independència perquè sí. Sinó per un model de país. Com garantim la prosperitat econòmica? Com afrontem les desigualtats socials? Per a això servirà la independència. I fins aquí Campuzano anava bé, i fi, i elegant, fins que va arribar el moment d’unir-se a la proposta de Marta Pascal de crear un partit nou, allunyat de Puigdemont. Proposta que Pascal havia llançat hores abans a les planes de La Vanguardia amb l’ajut d’Enric Juliana. I aquí les paraules de Campuzano van contenir un lapsus important: ‘Des d’una mirada més partidista, el que és molt evident és que alguns compartim, n’estic segur, la necessitat d’una força política tranquil·la, serena, amb vocació d’utilitat, d’eficàcia, que posi l’autonomia i la indepen…, o la independència, al servei d’aquests quatre objectius.’ Vejam, família, que hi posi l’autonomia o que hi posi la independència, al servei dels objectius? Per què no és pas igual. Els psicòlegs experts en lapsus ja ens ajudaran. El periodista Marçal Sintes, present a la sala, ho va resumir així: ‘Això són tants anys demanant autonomia que s’ha fet un embolic, no hi donis més importància.’ Al cronista, aquest lapsus, el va desconcertar. Brindis al sol autonomista o debat seriós sobre els límits de la independència? Marta Pascal i Txarango Abans del discurs de Carles Campuzano va parlar l’esperada Marta Pascal, que va descriure Carles Campuzano de manera elogiosa en quatre punts (té curiositat infinita; és demòcrata; té conviccions i ideals; i sap escriure). Pascal va arribar a ser ditiràmbica (‘Jo de gran vull ser com Carles Campuzano’) i també metafòrica (‘És el moment d’arribar a l’objectiu de l’estat propi sense dreceres. Ja sabíem que el camí seria llarg’). Una breu Pascal va vestir la seva intervenció amb una cita del conjunt Txarango, de l’àlbum Som riu, que fa així, dedicat a Campuzano: ‘Tant de bo que la vida no fos batalla i que et tregui a ballar quan balla.’ En plena implosió postconvergent i ‘tant de bo que la vida no fos batalla’, tu. Lluís Recoder i la importància de la història Lluís Recoder, històric convergent del sector moderat, triomfant exalcalde de Sant Cugat, va ser un altre dels ponents en l’acte d’ahir. Segons Campuzano, Recoder és un dels seus mestres. Recoder es va presentar com una persona ‘allunyada de la política i de la militància’ i va afirmar que “Campuzano diu coses al llibre molt allunyades de l’espai polític actual on es troba” i va fer aquest elogi de Carles Campuzano: ‘Sap història, i sap que oblidar-la és la millor manera de repetir els errors’. La història, precisament, ens diu que Recoder és l’home que des del govern Mas va pilotar la venda de l’empresa pública Aigües del Ter Llobregat (ATLL), que proveeix aigua a centenars de milers de persones, a Acciona. L’operació de privatització va originar un caos tan descomunal que encara dura ara. Avui dia l’empresa té dos directors, un de públic i un de privat, que no es reconeixen entre si. La venda de Recoder va arribar als tribunals catalans, espanyols i europeus, perquè la competència es va queixar de falta de transparència i opacitat en l’operació. Ara la Generalitat es pot trobar que ha de tornar els mil milions que va cobrar per aquesta venda. La web de l’empresa ja ajuda a capir-ne el desastre. D’esquerra a dreta: Marta Pascal, Esperança Esteve, Carles Campuzano i Lluís Recoder. Esperança Esteve, socialista Finalment, també va parlar la diputada socialista Esperança Esteve, que va fer la intervenció més sentida i apassionada de totes. Realment va parlar amb el cor. Va recordar com ella i Campuzano es van conèixer a Madrid i van treballar junts per fer lleis sobre el sector social. I com, tot i ser de partits polítics diferents, van acabar forjant una amistat que encara dura. I com ella podria entendre l’opció d’un estat propi, però sense mentir ni donar falses esperances a la gent.

Summary: Carles Campuzano, Marta Pascal, brindis al sol o debat seriós?


El 10 de febrer del 2020 estarà gravat a foc en la memòria de Ferran Herranz i José Tito. Aquell dia el film sud-coreà Paràsits va convertir-se en la primera pel·lícula de parla no anglesa que s’emportava l’Oscar a millor film. A milers de quilòmetres, aquests dos cinèfils empedreïts es felicitaven mútuament per WhatsApp, intentant de contenir l’emoció i no despertar els seus fills que ja estaven dormint a aquelles hores de la matinada. D’alguna manera havien fet una aposta, però no de les que ens pensem. Un any abans la seva distribuïdora cinematogràfica, La Aventura, ubicada a Barcelona, havia comprat els drets de Paràsits a tot l’estat espanyol. L’endemà dels Oscar tots els cinemes volien exhibir-la. Els havia tocat la ‘loteria’. Last night, Parasite made history as the first non-English film to win an Oscar for best picture. The significance of this moment cannot be overlooked. It's so important that we lift up diverse voices on the big screen. Congratulations, @ParasiteMovie! pic.twitter.com/bzww0uaDrV — Kamala Harris (@SenKamalaHarris) February 10, 2020 Un mes després encara no han acabat de pair l’èxit. Es traslladen d’oficina, tot i que asseguren que és un canvi que ja tenien previst. Herranz explica que quan es va estrenar a l’estat espanyol, el 25 d’octubre, només el van exhibir poc més d’una seixantena de cinemes. Durant les festes de Nadal la xifra va caure fins a la trentena, però llavors van arribar les nominacions: ‘Vàrem ampliar a les cent cinquanta sales i vàrem començar a créixer en recaptació.’ Després de la gala dels Oscar, la setmana passada era encara en 360 cinemes i és el que ara mateix té més còpies a tot l’estat espanyol. Per què, finalment, en diem ‘Paràsits’? Per entendre com treballa una distribuïdora cinematogràfica com La Aventura hem de pensar en un editor de llibres. S’encarrega de comprar els drets d’una obra, en aquest cas un film, i és qui han de promoure’l al país i maldar perquè s’exhibeixi en tants cinemes com sigui possible o bé en plataformes digitals o televisions, si s’escau. Aquí radica el mèrit de La Aventura, perquè aquesta distribuïdora barcelonina no va comprar els drets de Paràsits quan havia estat nominada als Oscar i ja era un negoci assegurat ni quan va guanyar la Palma d’Or a Canes, el maig del 2019. Els va adquirir durant la Berlinale de l’any passat i sense haver-ne vist ni un sol fotograma, tal com recorda Herranz: ‘Ens van enviar el guió uns dies abans del festival. Feia temps que estàvem informats d’un nou projecte de Bong Joon-Ho. Ens havien dit que seria absolutament local i amb actors coreans, després d’haver fet dos films amb repartiment internacional ’ Però el nou projecte no aparentava ser cap èxit: dura dues hores i quart, és enregistrada en coreà, amb actors coreans… ‘És clar, era una aposta estranya, per això suposo que les distribuïdores més grans van voler esperar a veure-la abans de treure la cartera’, diu Herranz. La pregunta que es fa tothom és quants diners va pagar aquesta distribuïdora barcelonina per obtenir els drets de Paràsits, però no ho revelen perquè l’acord de confidencialitat els ho impedeix. Bong Joon-Ho ja tenia un cert cartell en el món cinematogràfic, però la fita que havia d’assolir amb Paràstis no l’esperava ningú, tampoc aquests dos socis barcelonins. Hores abans del lliurament de l’estatueta de millor film la batalla semblava ser servida entre 1917 i el film sud-coreà, però les cases d’apostes donaven guanyador el de Sam Mendes. ‘Quan Bong va guanyar millor direcció, em vaig dir: ai, ai!. No m’ho vaig creure fins que no ho va anunciar Jane Fonda. Em vaig emocionar molt perquè s’ho mereix, i després per nosaltres, perquè automàticament vàrem tenir una tranquil·litat econòmica per un bon temps.’ El catàleg de La Aventura: molt cinema coreà i d’autor L’elecció de La Aventura no és del tot casual. Si algú entra al catàleg, hi detectarà una alta presència de títols de cinema sud-coreà que aquesta darrera dècada ha exhibit un gran talent gràcies a directors com ara Park Chan-Wook, Hong Sang-Soo o l’aclamadíssim Kim Ki-duk. Herranz confessa que, per mantenir-se econòmicament, han de portar títols que tinguin expectatives comercials: és el preu que han de ‘pagar’ per promocionar el cinema d’autor que sempre els ha apassionat. ‘Films que al final, en alguns casos, aspiren a fer entre 2.000 espectadors i 10.000 a tot l’estat. Però alhora, el procés de portar-les, estrenar-les, passejar-les per festivals, és molt enriquidor. I com a distribuïdors ens aporta molt. Si estiguéssim tot el dia treballant films només per fer caixa, no aniríem a treballar amb l’actitud amb què hi anem ara.’ Tant Ferran Herranz com José Tito acaben de tornar de la Berlinale, on han adquirit títols com ara Delete History, una comèdia francesa que va guanyar l’Ós de plata especial. I com que la màquina no s’atura, si el coronavirus no ho impedeix, el 10 d’abril estrenaran als cinemes Bacurau, un film brasiler que va guanyar premi del jurat en el darrer festival de Canes. Aquestes són dues mostres del fet que La Aventura continuarà amb la mateixa filosofia de fins ara, però conscients que tornar a repetir ‘un cop de sort’ com el de Paràsits, serà gairebé impossible. O no.

Summary: ‘Paràsits’: la gran aventura d’una distribuïdora de cinema barcelonina


En els últims anys, el sommelier i copropietari del Celler de Can Roca, Josep Roca, ha anat centrant cada vegada més el seu interès, des del món del vi, en aspectes que prenen una doble perspectiva: d’una banda, la reflexió del món de la gastronomia i el vi des de la filosofia. De l’altra, l’aproximació a la consciència ecològica, la biodiversitat, la importància del pagès, la intel·ligència vegetal, el canvi climàtic. Elements que també van molt lligats a la implicació amb temes humanitaris. El tast que Josep Roca va desenvolupar durant el passat Fòrum Gastronòmic de Girona va concentrar tota aquesta consciència ecològica i de pensament. Va ser un viatge llarg i apassionant per rials, rieres i camins que portaven a una anàlisi del moment que viu el planeta des d’un aspecte ecològic, ambiental, i de la importància del món agrari i natural, de mirar-nos la vida natural des d’un altre paradigma, de constatar els estralls que ha provocat l’home, el sistema capitalista, el guany a qualsevol preu, la pèrdua de valors. I tot això partint d’un eix central, que és el món de la vinya i el vi. La sessió portava per títol Vins i incendis. Policultiu. Vins de foc i de gel. Va ser una sessió llarga i intensa. Es van tastar vins extraordinaris, alguns de preu simbòlic, d’altres a l’abast de pocs. Tots amb una raó de ser i amb uns valors al darrere. Hem repartit la sessió en tres lliuraments. El primer que ara us presentem recull la primera part, de caràcter introductori, on Josep Roca va mostrar els pensadors i llibres que en els darrers temps l’han inspirat i s’han convertit en textos de referència. Va explicar Josep Roca: Aquest vol ser un tast que plantegi dubtes, espais de silenci, provocació, per convertir-se en una eina violenta i a la vegada curosa i tendra. Quan cerques en el vi aromes, matisos, estructures, elements físics, químics, moleculars, correspondències tangibles, de construcció gustativa, trobes també, darrere d’això, un element que et demana d’anar més enllà d’aquests elements físics i d’aquests components. Perquè en aquest darrere hi ha una part molt oberta. De fa temps que ja no m’interessa el vi com una mera construcció gustativa, sinó com una idea de construcció reflexiva: què hi ha darrere d’un vi, qui hi ha al darrere, què li han fet al vi perquè sigui com és, quina geografia física i humana amaga. El tast d’avui té a veure amb la meva visió més holística, que intenta mostrar aquesta part filosòfica. Els filòsofs antics no es van pas platejar el canvi climàtic ni cap idea en relació a la destrucció humana del planeta. Però aquesta destrucció avui crea inquietud, perquè la solució no passa per petites accions pragmàtiques, sinó que cal que com a humanitat i com a espècie ens plantegem aquesta condició humana. I no ho podem fer d’una manera individual, sinó que cal que ho fem des de la diversitat. La diversitat m’interessa. Els sommeliers, que som narradors d’històries, venedors de felicitat, alhora també som persones que podem tenir aquesta capacitat de reflexionar sobre què fem, perquè servim. Com ho han de fer els viticultors. Com una més de les veus singulars, vull afrontar aquesta idea des del sabor, la insipidesa, des de la ciència, la consciència, el costumisme, l’antropologia, idees creuades sobre els monopolis i els monocultius. També des de les intervencions genètiques, la diversitat agrària, el capitalisme, els preus justs, l’autenticitat, què és autenticitat en un vi, què és homogeneïtat. Però sobretot a través del raïm. És un pensament global on m’inspiren diferents filòsofs i escriptors. La primera que vull citar-vos és la filòsofa Marina Garcés, activista, de pensament potent i radical. També és un referent per a mi, perquè hem treballat amb ell en el restaurant, la visió de Jordi Pigem i el seu llibre Intel·ligència vital (Kairós). Perquè avui la gastronomia s’expandeix en el codi ètic. Avui ja no només donem de menjar. La gent ve a cercar experiències i això ens porta a anar més enllà de l’artesania. Potser no fem art, però sí que generem emocions. Les emocions estan a flor de pell en un restaurant. Pigem ens dóna dimensió filosòfica al que fem al restaurant. Ell ha ordenat tota l’obra de Raimon Panikkar, que publica Fragmenta editorial. I Pigem advoca per la idea del postmaterialisme i ho fa d’una manera molt interessant, sobre la intel·ligència dels animals i les plantes. I, en canvi, no creu en la intel·ligència artificial. És des d’aquesta perspectiva que m’interessa reflexionar, des de la consciència, des de l’ecotopia, i de les lleis de l’ecologia. Un altre pensador important, Ernst Callenbach, autor d’Ecotopia (3i4), m’aporta la idea que no hi ha cap aliment que sigui barat. Tot es mou i cap element és gratuït. Alhora, res desapareix, tot es troba connectat. I ens explica finalment que la natura sempre és l’última en colpejar. Que la natura sempre col·loca l’home al seu lloc. I també m’inspira la pensadora feminista índia Vandana Shiva, autora de Terra. Superar l’era del petroli, per una nova justícia ambiental (3i4). Ella s’havia format com a enginyera nuclear, però davant els estralls que l’energia nuclear provocava, es va situar a l’altra banda, i ara és una de les activistes importants al món que defensa la idea de biodiversitat, de les llavors… Ella es dedica a la justícia ambiental, batalla contra Monsanto i els trangènics, i la necessitat d’alimentació vinculada a la justícia social, justícia mediambiental, d’una alimentació més justa. I m’agrada aquesta voluntat que té d’activar punts d’acostament de coneixement, que en el meu cas van fent com un pòsit que miraré de destil·lar al llarg de la sessió. I també prenc de referència James Hoggan, autor de Cortina de fum sobre el canvi climàtic (Librooks). Aquest autor se centra en el món de la comunicació, de la informació, del rigor en el món mediàtic. De com hi ha cortines de fum entorn del canvi climàtic, que neguen aquest fenomen real. Què hi ha al darrere sobre el dubte de l’existència del canvi climàtic. Ell denuncia que és una història de traïció, d’egoisme, de cobdícia, d’irresponsabilitat de magnitud èpica. (Fins aquí Josep Roca va traçar la introducció, on va mostrar els referents sobre els quals es fonamenta el relat que va venir a continuació, i on la història del canvi climàtic n’era el punt de partida.)

Summary: Josep Roca, cap a una consciència ecològica des del món del vi (I)


El Moviment Cinc Estels i el Partit Democràtic han arribat a un acord per formar un nou govern i evitar l’avançament d’eleccions a Itàlia. Això suposarà que la Lliga Nord de Matteo Salvini quedarà fora de l’executiu i frenarà a més les aspiracions del dirigent de l’extrema dreta, que havia trencat la coalició per a forçar les eleccions. Salvini ha reaccionat acusant-los de mirar per la ‘cadira’ en comptes de tenir en compte, segons ells, que la majoria d’italians volen votar. ‘Negar aquest dret és negar la democràcia’, ha afegit. Les enquestes afavorien el dirigent de la Lliga Nord, que ara quedarà relegat a l’oposició. D’aquesta manera, Giuseppe Conte continuarà com a primer ministre d’Itàlia. El secretari nacional del Partit Democràtic, Nicola Zingaretti, ha informat en una compareixença de premsa que havia comunicat al president de la República, Sergio Mattarella, que aixecava el vet sobre Conte. Aquesta era la línia vermella que havia posat el Moviment Cinc Estels per a negociar el nou govern. Zingaretti també ha expressat la voluntat de bastir un govern que duri i que doni respostes als problemes econòmics i socials dels italians. ‘Estem disposats a donar suport al començament d’una etapa política, econòmica i social per a Itàlia’, ha declarat. ‘Creiem que val la pena intentar aquesta experiència. Volem posar fi a l’etapa de l’odi, la rancúnia i la por’, ha conclòs.

Summary: Un acord de govern entre el Moviment Cinc Estels i el Partit Democràtic evita l’avançament d’eleccions a Itàlia


La comissió d’afers jurídics del Parlament Europeu demanarà als serveis jurídics de la institució que aclareixin si va ser correcte o no el procediment que es va seguir per complir la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre el president i eurodiputat d’ERC, Oriol Junqueras, inclosos el reconeixement com a eurodiputat i, després, la retirada de l’escó. Ho ha decidit la presidenta de la comissió, la liberal britànica Lucy Nethsingha, després d’escoltar els grups en una reunió a porta tancada, en què els Verds-ALE han intentat, sense èxit, que el nom de Junqueras fos inclòs en l’informe que avala les credencials dels eurodiputats al començament de cada legislatura. Després de la discussió a porta tancada, la presidenta de la comissió ha conclòs, sense reserves de cap grup, d’adreçar-se als serveis jurídics per a ‘aclarir el paper’ d’aquesta comissió en el reconeixement dels eurodiputats, especialment pel cas de Junqueras. Els dubtes tenen a veure amb l’aplicació dels articles 3.6 i 4.7 del reglament intern de l’eurocambra, que assenyalen responsabilitats de la comissió en les tasques de comprovació i verificació de credencials; i també sobre quan l’eurocambra pot declarar invàlid el mandat o negar-se a declarar una vacant. L’informe de verificació de credencials és feina de la comissió, que comprova que tots els eurodiputats hagin signat les declaracions d’interessos i que no hi hagi incompatibilitats amb l’escó. El calendari preveu que l’informe sigui adoptat l’última setmana de gener, tot i que es pot actualitzar més endavant si hi ha noves incorporacions o sortides.

Summary: Els serveis jurídics del Parlament Europeu tornaran a revisar el procediment sobre Junqueras


L’assenyalament del judici a Quim Torra acusat de desobediència per haver mantingut els llaços grocs el 25 i 26 de setembre vinent per part del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya s’ha fet de manera irregular, segons que han denunciat tant el president de la Generalitat com el seu advocat, Gonzalo Boye. La interlocutòria d’assenyalament del dia d’inici del judici té una data (31 de juliol) que és anterior a la interlocutòria d’admissió i de denegació de proves, que té data del 2 de setembre. Això constitueix, diu Torra en un comunicat, una vulneració de l’article 785.2 de la llei d’enjudiciament criminal espanyola. I afegeix: ‘Cal tenir en compte que els jutges i tribunals no tan sols han de ser imparcials, sinó que també en tinguin l’aparença. I aquesta irregularitat posa en dubte aquesta imparcialitat. És per això que la defensa exercirà les accions legals pertinents contra aquest error processal que demostra que la pressa és enemiga del rigor.’ Vegeu ací l’encapçalament de la interlocutòria d’assenyalament: I ací la de l’admissió de proves ‘Els jutges i tribunals no tan sols han de ser imparcials, sinó que també cal que en tinguin l’aparença. La pressa és enemiga del rigor’, ha dit Torra en un piulet a Twitter: Els jutges i tribunals no tan sols han de ser imparcials, sinó que també cal que en tinguin l’aparença. La pressa és enemiga del rigor. Heus ací el comunicat davant l'assenyalament del judici oral pel 25 i 26 de setembre:https://t.co/UoBBmSeR5Q — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) September 2, 2019 A més, el president destaca que les dates previstes per al judici coincideixen amb un assenyalament anterior que ja tenia Gonzalo Boye en una causa amb un pres, que és preferent, i també són justament els dies en què es farà al Parlament de Catalunya el ple del debat de política general. El judici contra Torra es farà els dies 25 i 26 de setembre

Summary: Quim Torra denuncia irregularitats en l’assenyalament del judici per desobediència


Diversos batlles ja han reaccionat a la carta que els va enviar ahir Enric Millo, delegat del govern espanyol a Catalunya, demanant-los de retirar els símbols de suport als presos polítics i exiliats dels espais públics després de l’atac ultra a la platja de Canet de Mar. El batlle de Tarragona, Josep Fèlix Ballesteros, i el batlle de Cervera, Ramon Royes, ja han dit que no retiraran els símbols de suport als presos polítics i als exiliats. Altres batlles han mostrat la disconformitat amb la posició de Millo de maneres més creatives. El batlle de la Torre de l’Espanyol, Joan Juncà, ha estripat la carta: ‘És ridícula i indignant.’ Tot i que ha dit que farien cas omís del seu contingut, ha avançat que respondria oficialment a la missiva. Segons que ha argumentat, ‘és totalment fals’ que hi hagi ‘símbols partidistes’ als espais públics: ‘Si de cas, són símbols demanant la llibertat d’uns presos que han estat empresonats injustament per motius polítics i sense judici previ.’ ‘Que ens demani que garantim la tranquil·litat als nostres pobles és de riure, quan ells el dia 1 d’octubre es van dedicar a atonyinar-nos a tots pel simple fet de posar urnes’, ha dit Juncà, tot recordant que Millo ‘no representa ningú perquè no l’ha votat el poble de Catalunya’. En la mateixa línia, el batlle de Celrà, Dani Cornellà, ha enviat un llaç groc a Millo per recordar-li ‘que a Catalunya tenim presos polítics i persones exiliades’. L’ha adjuntat a la carta de resposta. A l’escrit, Cornellà admet que Catalunya ha viscut ‘una ruptura de la convivència’, però recorda a Millo que, precisament, és l’estat espanyol qui ‘la va ocasionar’ amb la ‘violència extrema’ de l’1-O. A més, assegura que tots els enfrontaments posteriors que hi ha hagut els han motivat grups ‘d’extrema dreta espanyolista’ o aquells qui es dediquen a arrencar llaços i altres elements de color groc. Fins i tot, li posa exemples que ha viscut en primera persona. I li fa saber que l’Ajuntament de Celrà continuarà permetent que la gent pengi o pinti llaços grocs ‘per tot el poble’ per a expressar ‘el seu dolor davant un fet tan indigne i poc democràtic com és empresonar polítics’. Per últim, el batlle de Sort, Raimon Monterde, ha publicat la carta a les xarxes socials amb un llaç groc pintat sobre el text. Monterde ha acompanyat la imatge amb un text totalment irònic: ‘És una carta excepcional, amb la mida just, la lletra adequada, amb un tracte de tu a tu que demostra el seu “campetxanisme”, m’encanta! Gràcies Sr. Millo.’ També ha dit que la carta no tenia cap ‘credibilitat’ i ha lamentat que aquest hagi estat l’únic contacte que el delegat del govern espanyol ha tingut amb el territori i que, a més, hagi estat per ‘demanar-los el que han de fer’.

Summary: D’estripar la carta a pintar-li un llaç groc, la resposta creativa dels batlles a Enric Millo


La biòloga Lynn Margulis va ser una de les principals figures de l’evolucionisme del segle XX. La seua producció científica va ser prou diversa, amb estudis sobre l’origen de la vida i la seua genealogia, el per què del sexe o l’autoorganització del sistema planetari, però la teoria de l’endosimbiosi fou el seu treball més important. La doctora Margulis va demostrar l’origen procariòtic dels orgànuls cel·lulars, estructures que passarien a formar part de la cèl·lula gràcies a un procés d’associació simbiòtica. Es tracta doncs d’un mecanisme evolutiu essencial per entendre la nostra biosfera. «De cap manera s’extingirà la vida, molts organismes s’hi acomodaran, però el que sí que serà més fàcil és que s’extingesca l’home» L’any 2001, la Universitat de València va nomenar a Margulis com a doctora honoris causa, tal i com feren també nombroses universitats al llarg de la seua carrera. Unes poques hores abans de la seua investidura va concedir una entrevista a la revista Mètode conduida per Francesc Mesquita-Joanes per parlar d’evolucionisme amb el to crític que sempre la va caracteritzar: «De cap manera s’extingirà la vida, molts organismes s’hi acomodaran, però el que sí que serà més fàcil és que s’extingesca l’home». Amb motiu del pròxim número 100 de la revista, us convidem a rellegir l’entrevista publicada en el número 31, Existeix la ciutat somniada? Llig l’entrevista amb Lynn Margulis QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: #Mètode100: Lynn Margulis, la revolució de l’evolucionisme


El drama històric Barcelona 1714 porta a la gran pantalla la història del setge de la ciutat a través de la història de dos joves. El film, dirigit per Anna M. Bofarull, és el primer que s’ha fet al país gairebé exclusivament amb croma i recreació digital 3D. Aquest complexitat tècnica ha fet que el procés de postproducció s’hagi allargat quatre anys. Aquesta setmana també s’estrena el film Downton Abbey, l’adaptació cinematogràfica de l’exitosa sèrie britànica, Ad Astra, un film de ciència-ficció amb Brad Pitt i Liv Tyler com a protagonistes i la comèdia dramàtica Blinded by the light. Barcelona 1714. Direcció: Anna M. Bofarull. Intèrprets: Alba Brunet, Txe Arana; Bernat Quintana, Juanjo Puigcorbé, Àlex Casanovas, Fermí Fernàndez. Gènere: Drama històric. Esbós: Una jove intenta sobreviure a la Barcelona en guerra. Aspira a fugir de la ciutat, fet que no pot entendre el seu enamorat, un jove oficial dedicat en cos i ànima a la defensa de la seva terra. En català. Downton Abbey. Direcció: Michael Engler. Intèrprets: Maggie Smith, Michelle Dockery, Laura Carmichael, Imelda Staunton, Elizabeth McGovern; Hugh Bonneville, Matthew Goode, Allen Leech, Jim Carter, Robert James-Collier. Gènere: Drama. Esbós: La pau de la família Crawley es veurà alterada per una notícia inesperada: els reis d’Anglaterra passaran una vetllada a l’abadia de Downton. Ad Astra. Direcció: James Gray. Intèrprets: Liv Tyler, Ruth Negga, Anne McDaniels; Brad Pitt, Tommy Lee Jones, Donald Sutherland. Gènere: Ciència-ficció. Esbós: Un astronauta viatja als límits exteriors del sistema solar per trobar el seu pare, perdut en una missió d’anys enrere. La seva aventura desvetllarà secrets que desafien la naturalesa de l’existència humana. Blinded by the light (Cegado por la luz). Direcció: Gurinder Chadha. Intèrprets: Meera Ganatra, Nikita Mehta, Nell Williams, Tara Divina; Viveik Kalra, Kulvinder Ghir, Aaron Phagura, Dean-Charles Chapman. Gènere: Comèdia dramàtica. Esbós: Un jove escriu poesia com a via escapatòria a la intolerància de la seva ciutat natal i també a la intolerància del seu pare. Un dia un company de classe li fa escoltar la música de Bruce Springsteen, i hi troba grans paral·lelismes amb la seva vida de jove de classe treballadora. Ghostland. Direcció: Pascal Laugier. Intèrprets: Crystal Reed, Mylène Farmer, Anastasia Phillips; Rob Archer, Adam Hurtig, Paul Titley. Gènere: Terror. Esbós: Una mare i les seves dues filles hereten una casa. Setze anys després, s’hi tornen a reunir i començaran a desencadenar-se esdeveniments terribles.

Summary: Les estrenes: ‘Barcelona 1714’ i l’adaptació a la gran pantalla de ‘Downton Abbey’ arriben al cinema


L’Índia és un país únic. En cap altre lloc del món no es pot anar en un autobús ple a vessar on cada persona és d’una ètnia i una cultura diferent. Segons el cens oficial, s’hi parlen més de 1.600 llengües. De fet, la cosa més habitual quan es demana a un indi quants idiomes parla és que la resposta sigui una xifra entre cinc i vuit. A més a més, des de la seva independència el 1947, l’Índia ha estat una nació laica i tolerant, que presumia de reunir creients de les principals religions del món convivint en harmonia. Aquest fonament del país, establert per Mahatma Gandhi (encara que li costés la vida), trontolla ara més que mai amb les polítiques de Modi, considerades islamofòbiques per alguns. Malgrat això, la diversitat cultural del país és innegable, i és una joia inigualada al món. La varietat de cultures de l’Índia és un dels seus punts forts. Des d’Occident, la imatge que es té de l’Índia actual acostuma a ser la d’uns carrers tan plens que amb prou feines s’hi pot passar, el caos del trànsit, les vaques caminant lliurement i el riu Gangues acollint crematoris. Aquesta és, de fet, una estampa visible gairebé exclusivament al centre del nord de la nació. Les diferències entre estats són tan grans com les que hi ha entre països d’un mateix continent. Per exemple, no es pot comparar aquesta regió amb la tranquil·litat de l’estat de Meghalaya, la zona on plou més de tot el món. En canvi, quan hom s’imagina com era l’Índia fa segles, la ment evoca imatges de deserts de dunes, tendes decorades amb catifes precioses, pipes d’aigua cremant opi i caravanes de camells repletes de joies i altres béns luxosos. El nostre cervell ens transporta ara a una altra part del país, més a l’oest, on es trobaven els regnats de Rajputs, unes regions que van aflorar gràcies al comerç impulsat amb altres estats. És per ací per on transitava l’antiga ruta de la seda. A Europa ens van arribar productes exòtics carregats de valor i d’històries fantàstiques sobre els seus orígens. Rajasthan és la zona de l’Índia on hi ha més camells i dromedaris, si bé les xifres van disminuint dràsticament. Segles més tard, ja no hi ha rastre dels antics regnes de Rajputs. Ja no hi és, tampoc, Rajputana, creat pels britànics durant l’era colonial. Aquestes terres ara són conegudes amb el nom de Rajasthan, l’estat més gran de l’Índia en superfície i una de les destinacions preferides dels turistes que visiten aquest país. Encara que no ho sembli, el Rajasthan ha sabut adaptar-se al turisme de masses amb força encert i ofereix una experiència autèntica als visitants. Aquests són alguns dels seus punts forts. El llac de Gadisar és un lloc on relaxar-se a Jaisalmer. Mandawa No hi ha lloc millor al Rajasthan per a entendre el passat i el present de l’estat. Mandawa és un poble de menys de 20.000 habitants considerat una galeria d’art a l’aire lliure. Arreu de la vila hi ha mansions amb les parets plenes de frescos. Són havelis, els domicilis dels antics mercaders que es van enriquir amb el comerç del colorant indi, cotó i opi. A les parets, hi ha representacions d’escenes de la vida quotidiana i, fins i tot, imatges eròtiques. Els frescos dels ‘havelis’ descriuen escenes de la vida quotidiana. Aquestes mansions es construïen en un afany per demostrar la bona salut de les carteres dels propietaris. Normalment tenien dos patis, amb uns dissenys que recorden els dels palaus àrabs, com l’Alhambra de Granada. Les cambres on es convidava els comerciants a descansar i parlar de negocis acostumaven a ser les més opulentes. Algunes, fins i tot, tenien quilos d’or incrustats al sostre. Però aquella època daurada ja és lluny. El poble és ara una empremta borrosa del que havia estat. La majoria de propietaris dels havelis s’han mudat a Delhi, on gaudeixen de més bona qualitat de vida. Això ha fet que moltes d’aquestes mansions, d’un gran patrimoni cultural i històric, hagin quedat abandonades. Alguns han optat per convertir-les en hotels o en museus. Però molts d’aquests immensos i luxosos palaus són a la venda pel mateix preu que un pis de 70 m2 a l’Eixample de Barcelona. Arreu del poble es poden veure feines de restauració en els ‘havelis’ de propietaris que volen invertir en el seu patrimoni. Ha passat igual amb el fort de Mandawa, que s’ha convertit en l’hotel més opulent de la regió. El castell conserva l’arquitectura medieval i les decoracions de l’època, amb retrats familiars, canyons i les habitacions guarnides amb mobles de fusta d’altres temps. Una nit aquí costa, com a mínim, uns 100€. Jaisalmer Enmig del desert de Thar s’alça un fort del mateix color que les dunes. És la ciutadella de Jaisalmer, un dels racons més especials del Rajasthan. És un dels pocs forts del món que encara és habitat. Actualment, hi resideixen 4.000 veïns. A diferència de la resta de forts del Rajasthan, on hom té la sensació de passejar-se per un museu o una atracció turística, Jaisalmer respira vida. Hi ha mercats, temples i botigues, totes atapeïdes més de gent local que no de turistes. El fort de Jaisalmer, vist de dins, i la ciutat daurada. La fortificació es va construir al segle XII i va arribar a acollir quatre vegades més població que avui. Jaisalmer també és conegut pels seus jauhar. Quan el regne no tenia més remei que sucumbir a la derrota imminent en mans d’invasors, les dones que hi vivien cometien un suïcidi col·lectiu i els homes anaven a la seva última batalla. L’honor els impedia de rendir-se i sotmetre’s a les vexacions i tortures dels vencedors, de manera que preferien morir lluitant. A més a més, des de la ciutat és molt fàcil d’accedir al desert de Thar i observar el solemne paisatge des de dalt una duna. El color marronós de la sorra ho impregna tot, fins i tot l’antiga ciutadella. Per aquest motiu, Jaisalmer rep el nom de la ciutat daurada. Dos turistes passegen en camell pel desert de Thar. Jodhpur El color de Jodhpur, en canvi, és el blau. Els edificis de la part antiga de la ciutat es pinten, des de fa segles, d’aquest color. Un dels motius és que així es distingien les cases dels veïns que són de la casta braman, la més alta. També diuen que és una manera de mantenir les llars fresques quan a fora fa molta calor. I és que Jodhpur és coneguda com la ciutat blava, però també com la ciutat del sol. La ciutat de Jodhpur és coneguda com la ciutat blava pels colors d’alguns dels seus edificis. El millor punt de vista per a contemplar aquest oceà de cases es troba en el fort de Mehrangarh, una construcció que bé podria haver estat escenari de la sèrie de televisió ‘Joc de Trons’. Des d’ací es governava el regne de Mewar, un dels més pròspers dels que ara són dins l’antic estat de Rajputana. El fort de Mehrangarh s’eleva per sobre de Jodhpur. La ciutat ha crescut per sobre de les altes muralles de Mehrangarh i ara és la segona metròpolis més gran del Rajasthan. El lloc preferit dels turistes és el barri blau, un laberint de carrers i fragàncies que és un paradís per als fotògrafs. La plaça de la torre del Rellotge, o Ghanta Ghar, també és un lloc molt interessant. Durant tot el dia, centenars de venedors col·loquen els seus productes a terra o en carros de fusta i formen un mercat dens on es pot trobar de tot. És un punt excel·lent per a connectar amb els veïns de Jodhpur i entendre com és la vida actual a la ciutat. Udaipur Set llacs converteixen Udaipur en una de les destinacions més romàntiques del Rajasthan. El Pichola és un dels més coneguts. Flotant en les seves aigües hi ha el palau de Jag Mandir, antiga residència d’estiu dels maharajàs (títol amb què es coneix els reis d’aquestes regions) i, també, Palau del Plaer. S’hi pot accedir gràcies als vaixells que naveguen pel llac. El Palau del Plaer, sobre les aigües del llac Pichola. De palaus, se’n veuen a tot arreu, no tan sols a l’aigua. El complex conegut com a Palau de la Ciutat és una obra mestra de l’arquitectura. De fet, la construcció va durar gairebé quatre-cents anys. Ara se’n poden visitar algunes cambres, on es pot observar l’opulència amb què les decoraven. Miralls de Bèlgica, milers de pedres precioses i regals d’aristòcrates de tot el món ornamenten les habitacions. En una part del palau, encara hi viu l’actual maharajà. L’actual maharajà d’Udaipur, Arvind Singh Mewar, i la seva muller, la princesa Vijayaraj de Kutch, esmorzant al pati del seu palau. Passejant per la costa dels seus llacs, hom pot arribar a entendre les paraules de l’administrador britànic James Tod, qui va definir Udaipur com ‘l’indret més romàntic de tot el continent indi’. El Palau de la Ciutat és a la costa del llac de Pichola. Jaipur La capital del Rajasthan és una autèntica metròpolis de més de tres milions d’habitants. Ací, modernitat i tradició es barregen indistintament. Al centre de Jaipur, s’hi troba el Palau de la Ciutat, habitat per l’antiga família reial. No gaire lluny hi ha el Hawa Mahal, o Palau del Vent, una de les estampes més fotografiades a les xarxes socials. Els colors rosats i rogencs de les seves parets es repeteixen en diferents edificis de la capital. No és estrany, doncs, que aquesta sigui la ciutat rosa del Rajasthan. El famós Palau del Vent se situa en un dels principals carrers de Jaipur. L’atracció principal de Jaipur la trobem als afores. I també és un castell. El fort d’Amber, completat al segle X, va ser la residència dels maharajàs de Rajput. Destaca sobretot per la seva arquitectura, fortament influenciada per l’estil aràbic dels mogols i pensada perquè s’hi pugui accedir muntant elefants sense problemes. Igualment remarcable és la bellesa de les seves cambres. El Sheesh Mahal, o Palau dels Miralls, és una autèntica obra d’art. A les parets hi ha centenars de miralls i pedres precioses incrustades. Com que antigament la reina no podia dormir a l’aire lliure, però li encantava passar la nit sota un cel estrellat, el rei va manar de construir aquesta cambra. Amb els reflexos de les llums de les espelmes en els miralls, l’habitació s’il·luminava d’una manera que recordava les estrelles d’un cel nocturn. Dos elefants baixen del fort d’Amber, als afores de Jaipur. Jaipur forma part de l’anomenat triangle daurat de l’Índia, juntament amb Nova Delhi i Agra. Aquestes tres destinacions formen un circuit turístic de 720 km que permet de fer-se una idea de la varietat de paisatges i cultures de l’Índia en pocs dies. On la història és ben viva L’any 2017, el Rajasthan va rebre més d’un milió de turistes estrangers. És, de fet, el cinquè estat de l’Índia que acull més visitants. No obstant això, l’antiga Rajputana no perd la seva essència i encara és una destinació molt interessant per visitar. Enlloc del país no hi ha més forts ni més camells. L’arquitectura de cada indret explica històries d’èpoques grandioses i exuberants. Moltes ciutats del Rajasthan són farcides d’edificis històrics (Udaipur). Però millor encara que tot el patrimoni històric que es conserva a les ciutats és la vida que es respira per cada porus d’una pell, la del Rajasthan, endurida pel pas del temps i les inclemències del desert. És d’allò més habitual trobar-hi elefants i camells que alguns habitants encara fan servir per desplaçar-se o carregar productes d’un lloc a un altre. Els carros de burros també són un mitjà de transport habitual. Fins i tot, hi ha un temple on es veneren les rates. Costa de creure que en ple segle XXI, i en un lloc tan pròsper com aquest, les tradicions siguin encara la manera habitual d’actuar i raonar. Unes dones carreguen aigua al desert de Thar, a la vora de Jaisalmer. Quan pensem en l’antiga Índia, la ment ens evoca imatges de caravanes de camells travessant un desert, carregats amb pedres precioses, seda i altres productes exòtics. Fan parades en oasis i els comerciants negocien en cambres luxoses. Poden semblar memòries d’altres temps, d’una època morta, però qui visita el Rajasthan s’endú la impressió que aquesta és una història que continua ben viva. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel —(57): ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’ —(58): El temple on les rates no són cap plaga, sinó germans, pares i amics

Summary: El Rajasthan, terra de camells, ciutats de colors i palaus en venda


El ple del Tribunal Constitucional ha refusat per unanimitat el recurs d’empara de Carles Puigdemont i diversos diputats contra la interlocutòria de Pablo Llarena que impedia a Jordi Sànchez sortir de la presó per assistir a la seva sessió d’investidura. Segons els magistrats, Puigdemont i els diputats no havien esgotat la via judicial abans de presentar un recurs al TC. ‘Una vegada dictada la interlocutòria del 9 de març no van articular cap mitjà d’impugnació i ni tampoc van dirigir al magistrat instructor ni a la sala de recursos del Tribunal Suprem cap escrit tendent a denunciar la vulneració dels seus drets‘, argumenten els jutges, que recorden que tampoc no es van adherir al recurs d’apel·lació que va presentar Jordi Sànchez. En el recurs asseguraven que la interlocutòria del Suprem s’havien vulnerat el seu dret fonamental a l’exercici de càrrec públic representatiu, ja que com a diputats del Parlament de Catalunya tenien dret de debatre i pronunciar-se sobre la investidura de Jordi Sànchez.

Summary: El TC refusa el recurs de Puigdemont contra la decisió del Suprem de no alliberar Sànchez abans de la investidura


D’uns anys ençà, el Barça ha incorporat jugadors d’arreu del món amb orígens cada vegada més diversos. El nou jugador del Barça Touré Yaya n’és un exemple, ja que és el primer blaugrana del país africà Costa d’Ivori.

Summary: Un Barça mundial


Això d’asseure’s al banc dels acusats no li sembla versemblant. No s’hi sap veure. Nosaltres tampoc, però dilluns s’hi haurà d’asseure. Ho farà orgullosa d’haver dut a terme el 9-N i sense cap bri de dubte sobre el que va fer. Il·lusionada perquè aquella llavor del 9-N fructifiqui amb el referèndum, alerta sobre la poca qualitat democràtica d’Espanya, mentre ens deixa entrar en el seu espai més íntim per explicar com viu aquesta situació adversa. La gent que ens trobem pels passadissos del parlament li fa petons, l’abraça i li recorda que gairebé ja hi ha trenta mil inscrits per a anar a donar-li suport. Somriu i mostra agraïment d’una manera propera, amb la rialla sempre a punt. El govern espanyol l’acusa de desobediència i prevaricació, juntament amb Artur Mas i Joana Ortega. Ella, que ha estat consellera dues vegades, també ens mostra la dona rebel d’ulls blaus i conviccions, que, malgrat ser assenyada, no s’ha quedat mai a mig camí per por de res. Diu que haver estat consellera de Benestar en l’època de vaques grasses i consellera d’Ensenyament en l’època de vaques magres li ha donat molta perspectiva. No escatima records durs de quan li feien escarn davant de casa per les retallades, perquè és de les que no mira mai cap a un altre costat. Li agrada mirar de cara, sense perdre camp de visió, per si de cas. No vol parlar del futur dient que ja té seixanta-cinc anys. Fa anys va dir que li agradaria ser Síndica de Greuges, però ara, mentre no arribi la independència, li serà molt complicat de poder desenvolupar tot el seu saber. Com diu ella, l’ombra de la inhabilitació pot ser molt allargada. —Quan vàreu dir sí, que dúieu endavant el 9-N, éreu conscient que us podria passar això? —Sí, quan el president Mas em va dir ‘t’hi veus amb cor?’, jo només podia tenir una resposta, que era sí, encara que sabés que podien passar coses. Era de peu dret i de seguida vaig començar a visualitzar quins recursos podria fer servir. —Us volen escarmentar? —És evident que ens volen fer servir d’escarment, però s’equivoquen. Ara, tampoc no podem ser ingenus. Qualsevol senyal de temor per a evitar la imputació els donaria la raó. Per tant, no hem de posar en dubte que farem el referèndum i que el govern l’impulsarà. Jo estic molt tranquil·la perquè veig al president Puigdemont molt decidit. —El govern espanyol i els mitjans de comunicació unionistes s’ha esverat molt d’ençà que la CUP va decidir dir sí al pressupost. Tenen por? —No, ells se senten molt segurs de les armes que tenen. —L’escarment no els servirà? —I tant que no! Ha de servir en el sentit contrari. Això sí, si fas política has d’estar disposat a sortir-ne escaldat. Irene Rigau (fotografia d’Albert Salamé) —No deixa de ser xocant que la gent encausada sigueu gent d’ordre. —Si només en sortim escaldats els d’ordre és una contradicció important, però també és cert que no he fet mai política per perpetuar determinats privilegis, sinó per millorar les coses. Jo m’identifico en aquesta posició. —Però ara viviu una confrontació i això no forma part del vostre ideari. Com us afecta? —Hi ha qui pensa que la confrontació és la clau per aconseguir qualsevol objectiu. En canvi, nosaltres no hem cregut mai que la confrontació sigui una eina indispensable. Nosaltres ho enfoquem d’una altra manera. Intentem fer valer la democràcia. Les confrontacions poden passar factura i pensem que les hem d’evitar perquè l’endemà de la independència tot ha de funcionar normal, tothom ha de sentir seu el país i tothom ha de trobar-hi el seu lloc. Si hi ha una majoria disposada a defensar la idea d’un estat propi s’haurà d’acceptar, de la mateixa manera que si perdem l’haurem d’acceptar nosaltres. Hem d’apel·lar a la democràcia. La confrontació tant pot ser útil per a una cosa com per a una altra. Té les dues cares i jo no estic disposada a viure una confrontació per haver perdut. Crec que hem de donar valor a la coresponsabilitat que té cada part quan una posició és dual i es pren una decisió. —Perdoneu que hi insisteixi, però els fets són de confrontació. —Com he dit abans, davant aquesta situació nosaltres apel·lem a la democràcia. Una cosa és la confrontació amb l’estat des del punt de vista jurídic i una altra són determinats gestos. Deixeu-me que ho expliqui amb un exemple: jo he patit escarns. Ara ningú no se’n vol recordar, però s’ha de dir que això no és bo per a una societat. Hi ha gent que l’he tinguda davant de casa insultant-me i la continuo saludant, però per poder tornar a dir bon dia he hagut de netejar-me interiorment. No és agradable que et diguin ‘Rigau, quan t’embutxaques de cada retallada?’ i que el poble estigui empastifat de fotos que diu ‘Rigau igual a Wert’ a totes les parets. També t’he de dir que hi ha la part maca de la solidaritat, de la dels que vénen i et diuen n’he arrencat quatre, n’he arrencat tres. Tothom em va ajudar. Però, així i tot, cal dir que això no és bo. Nosaltres donem valor no a la idea sinó al nombre de persones que defensen aquesta idea. Per tant, la idea s’ha de valorar però no utilitzar-la com una arma. —Sou rebel, malgrat ser una dona assenyada? —Jo sóc de les persones que quan fer vaga no era legal en feia, i amb la Guàrdia Civil a la porta de l’escola. Anàvem a l’escola perquè un funcionari no pot fer ‘abandono del lugar’. No agafàvem els nens, però hi anàvem igualment. —On ho fèieu això? —Això era a Quart. També vaig ser a Brunyola on durant molt de temps la Guàrdia Civil era a la porta de l’escola perquè m’havien detingut arran d’unes protestes per la mort d’un treballador de la SEAT. Els mestres grans que m’apreciaven em deien: ja està bé això que fas, però vigila perquè si continues fent tot això et ‘depuraran’. El franquisme no va poder depurar-me i ara ho farà la democràcia? Quin contrasentit! Irene Rigau (Fotografia d’Albert Salamé) —Però és així… —Això vol dir que la democràcia ha perdut qualitat. Tot et porta a aquesta conclusió. Hi ha l’actitud autoritària del govern, amb un menysteniment cap a l’altre molt gran. No entenen Catalunya i es pensen que cal dominar-la. I ara ho volen fer a través de la justícia. A més, pel que ens volen inhabilitar no ho han fet prou bé. —El president Mas sempre diu que aquest judici és polític? —Ho és i ho repetim molt perquè el delicte el van fer 2.300.000 persones. De fet, si haguessin estat 1.400 persones les que van sortit al carrer no hi hauria imputació. Hi ha una cosa que se’n diu amor propi ferit. Si tu ets a Càceres com hi era Rajoy el dia abans del 9-N i dius: ‘Això no és un referèndum, ni una consulta, ni res. Això no tindrà cap efecte’, i l’endemà hi ha 2.300.000 persones, la reacció és acusar-nos a nosaltres de prevaricació per omissió, que és una fórmula estranyíssima. —Negareu el que vau fer per defensar-vos? —No, no, n’estem molt orgullosos, del que vam fer. El que nosaltres neguem és que ells ho hagin fet be per acusar-nos del que ens acusen. Ells ens diuen que és il·legal i nosaltres els diem que és en una norma catalana, de la llei de consultes que parlava dels processos de participació i que no té res d’il·legal. —Què vol dir prevaricació per omissió? — Ens acusen de no haver fet una resolució per aturar-ho. —Però això també ho qüestionarà la defensa. —Sí, perquè no ens va arribar cap notificació personalitzada dient res d’això. Va arribar un escrit al palau però no va ser una notificació personal. Tampoc no va ser reiterat com en el cas Atutxa, que és el nostre referent de persona que ha quedat inhabilitada, ni tampoc va ser motivada, és a dir, que no era cap sentència. I per tant no tenen un procediment per a poder-te acusar de desobediència greu. Això havia fet pensar a molts experts que s’arxivaria. Si no s’ha arxivat és perquè és un judici polític. Ho és des del començament, quan set fiscals catalans ja van dir que no hi havia causa. —En algun moment vàreu dir que quan prens una decisió com aquesta no tens en compte com afecta el teu entorn. Què volíeu dir? —Jo vaig pensar les conseqüències que m’afectaven des del punt de vista polític, legal i jurídic però no vaig pensar gens les que poden afectar la gent del meu entorn. I, realment, quan passa, t’adones que t’afecta la vida personal perquè veus que els del teu costat pateixen. Ara, si hi ha coincidència d’objectius tot és més passador. Quan fas política és important tenir el suport de la família i dels amics. —Va desaparèixer l’amenaça de presó, però la inhabilitació pot tenir més conseqüències que la gent no es pensa? —L’ombra de la inhabilitació és allargada. Una cosa és la immediatesa de la sentència i una altra és la repercussió que pugui tenir en el futur. Si hi ha inhabilitació constarà en un banc de dades que has delinquit i això pot tenir moltes repercussions, pot ser difícil de treballar amb qualsevol entitat o fundació vinculada a l’administració. Aquí i a fora. —Teniu cap projecte? —Les perspectives que tenia les he hagudes d’aparcar. La meva especialitat són els sistemes escolars, la legislació escolar, les polítiques educatives… Tot això només ho pots fer amb les administracions. I la inhabilitació no m’ho permetria, no pots fer-ho en un altre lloc. L’Homs és advocat i si queda inhabilitat segur que tindrà problemes. Irene Rigau (fotografia d’Albert Salamé) —De què esteu més satisfeta? —Que administrativament i judicialment l’única persona afectada sóc jo. Aquest era el meu principal objectiu quan des d’Ensenyament vaig decidit de col·laborar a fer un procés participatiu. —Vàreu patir en algun moment per si no sortia bé? —No, quan vam veure que amb els instituts no n’hi havia prou de seguida vam veure que a les ciutats grans podíem comptar amb les escoles concertades. Això ens ampliava molt la xarxa, però ens preocupaven els pobles petits. Tothom havia de votar al seu municipi. Si no ho fèiem així, la gent hauria de fer unes cues llargues. Però de seguida es van oferir els alcaldes dels pobles. Això ens va permetre un desenvolupament harmònic i compartit. La veritat és que n’hi havia moltes ganes i va ser magnífic compartir aquest moment amb tanta gent. —Tampoc no ho podeu explicar tot? —Hem de procurar que la defensa treballi bé. —La vostra defensa la porta en Miquel Roca? —I en Jordi Pina, que és penalista. —No són precisament independentistes? —En Miquel Roca, quan vaig començar a tenir problemes pel català amb el ministre Wert, sempre se’m va oferir i jo li ho vaig agrair. Tenir un bon advocat sempre és bo; tenir un bon advocat i amic encara és més bo i si a sobre té un equip especialitzat, millor. En Miquel Roca i el meu marit van estar a Madrid molts anys junts. Que m’acompanyés en Roca va donar tranquil·litat al meu entorn familiar i això és important. —Què n’ha quedat, del 9-N? —Finalment el 9-N té el reconeixement que és mereixia. El 9-N és la llavor del referèndum. Va ser la suma de moltes voluntats i del saber fer de tanta gent. L’hem de tenir molt present perquè les expectatives i les emocions van anar juntes. La dimensió intergeneracional va ser clau perquè continuem subsistint com a nació. Va ser un dia en què vam passar la torxa, el relleu, perquè el jovent i els infants van veure com era d’important el compromís amb el país i com amb una papereta es podia demostrar la voluntat de ser. —Del president Puigdemont, que en penseu? —El conec de jove i és una persona d’una gran riquesa cultural i vida interior. Si va fer aquest pas, el va fer decidit per arribar aquí i hi arribarem. Una altra cosa és com ens sortirà. No sé si tindrem l’estat i quines dificultats es presentaran per a aconseguir-lo, però la nació l’hem salvada en un moment en què semblava que la catalanitat s’anava diluint. L’altre dia, després del Parlament Europeu, que crec que va ser el punt d’arrencada, em va dir ‘endavant i fins al final’. —I la llengua, com la veieu? — En el discurs que va fer al Parlament Europeu, el president Puigdemont va dir que el català era la llengua pròpia de Catalunya. També va dir que eren oficials el català i el castellà, però em va agradar que recuperés l’expressió ‘llengua pròpia’, que fa un any semblava que feia por. Jo el vaig aplaudir.

Summary: Irene Rigau: ‘El franquisme no va poder depurar-me i ara ho farà la democràcia?’


Quan Dàmaris Gelabert va començar a compondre i difondre la seva música per als més menuts, poc s’imaginava que al cap dels anys acabaria convertint-se en una artista reconeguda internacionalment, amb el compte de YouTube en català amb més visualitzacions. Les seves cançons s’hi han reproduït 616.621.976 vegades, han travessat les fronteres del país, han arribat a centenars de cases de tot arreu i hi han portat música per a aprendre en català. Les xifres de Gelabert destaquen molt per sobre de les de formacions musicals nostrades de renom internacional com ara Txarango (71.290.640) o Manel (15.740.768). La història de Gelabert va fer un tomb ara fa set anys i escaig, quan va obrir el canal de YouTube. ‘M’he fet conèixer gràcies a YouTube, ho tinc molt clar’, sentencia. ‘Fa vint-i-un anys que faig cançons i no actuava amb públic perquè no trobava un espai; aleshores la música que es feia per a infants era d’animació, de festa major, de moure’s, i jo no volia fer-ne perquè entenia que les meves cançons no eren així’, explica. ‘M’he passat molts anys actuant en escoles, fent formació a mestres per a ensenyar que les cançons poden tenir un recorregut pedagògic’, diu, i afegeix: ‘La meva música es va anar fent famosa en l’educació, però no es va conèixer de debò fins que no vaig fer els videoclips.’ Gràcies als vídeos, les famílies van veure que els infants coneixien les cançons, va començar també a actuar per al públic i va arribar a exhaurir en hores les entrades per als concerts en teatres. A més, ha aconseguit anar més enllà i difondre música en català en diversos indrets: ‘Em sento molt a gust cantant en català, m’agrada moltíssim i també em fa molta il·lusió que nens de més països escoltin les cançons i les cantin en català’. Tot i que la fama li ha arribat amb l’ajut d’internet, la carrera de Gelabert va començar unint les seves dues passions: els infants i la música. Va estudiar Pedagogia i Terapèutica i es va especialitzar en musicoteràpia. Va anar a la Berklee College of Music de Boston a estudiar i hi va trobar el fil que acabaria lligant la seva carrera: ‘Vaig haver de fer un projecte de final de llicenciatura i se’m va acudir de fer cançons per a aprendre.’ Quan va tornar va crear el segell discogràfic Totsona Records i va editar el disc perquè aquestes cançons amb contingut pedagògic gairebé no existien en la tradició catalana. Va començar a compondre les cançons per necessitat, explica, perquè treballava ‘amb nens amb dificultats, i quan cantaven aquestes cançons aprenien molt més fàcilment’. Va veure que eren ‘una manera d’aprendre directa, jugant, i que no els costava gens’. Com que aquesta música ajudava en l’aprenentatge dels infants, va decidir de començar a editar-ne discs, que a poc a poc també van entrar a les escoles i van convertir-se en una eina educativa més. Entre la seva discografia s’hi poden trobar cançons per a aprendre classificades per edats, discs que ensenyen personatges singulars de la història, dels Beatles a Mercè Rodoreda, discs que parlen de les emocions i els sentiments o també actualitzacions de les cançons populars, els jocs de falda o les cançons de bressol. Ara presenta el darrer treball, És l’hora de l’orquestra, on acosta la música simfònica als infants. Es tracta del segon disc d’un projecte per a acostar diversos estils musicals que va començar amb És l’hora del jazz!. El projecte educatiu La proposta de Dàmaris Gelabert és eminentment educativa. Els seus discs són pensats per a educar, per a ajudar a pares i educadors a fer créixer els infants: ‘Les teories de l’aprenentatge diuen que els nens aprenen quan juguen, quan s’ho passen bé, quan s’emocionen, quan es mouen i quan ho fan en col·lectivitat, i totes aquestes característiques les té la música.’ En aquest sentit també va crear l’Associació Totsona, que cerca d’estimular els projectes que vinculin música i educació tant en la família com en l’escola. Estilísticament, la música que compon és treballada i complexa, perquè la voluntat és que sigui bona tant per als pares com per als infants. Ara, el contingut de les lletres és el que duu el component educatiu de les cançons. ‘La música és el llenguatge de les emocions, el primer dels infants, el que entenem i el que ens arriba abans que no les paraules; per això procuro de posar amb les cançons tots els valors que nosaltres volem transmetre als petits’, explica. En els darrers discs ha tractat sobretot la naturalesa, però també ha fet cançons sobre l’autoestima, la solidaritat i més valors. ‘Intento transmetre missatges que puguin ajudar els nens a créixer i que també siguin una eina per a comunicar-nos-hi millor.’

Summary: Dàmaris Gelabert trenca les barreres del YouTube en català


LONDRES, 17 (EUROPA PRESS) Les forces de seguretat britàniques han detingut quatre homes a l’est de Londres com a sospitosos de “preparar o instigar” actes de terrorisme, en el marc d’una trama que estaria circumscrita a l’interior del Regne Unit, segons un comunicat de Scotland Yard. Els arrestats tenen entre 18 i 25 anys, segons la nota. Agents del Comandament Antiterrorista han realitzat sis escorcolls –tots ells a l’est de Londres– que han afectat cinc habitatges i una empresa. El Regne Unit manté el seu nivell d’alerta antiterrorista en el segon més alt de l’escalafó i ha evitat pujar-lo després dels últims atacs, com el comés el 23 de març al costat del Parlament britànic i que va concloure amb cinc víctimes mortals i desenes de ferits.

Summary: R.Unit.- La Policia britànica deté quatre homes en una operació antiterrorista a l’est de Londres


Commoció a Brussel·les pel triomf de Donald Trump, que pot complicar les relacions transatlàntiques, debilitar l’OTAN, dur els EUA a un replegament proteccionista i atiar l’extrema dreta euroescèptica en les eleccions de l’any que ve a França, als Països Baixos i a Alemanya. El president del Parlament Europeu, Martin Schulz, ha admès que ‘és un moment difícil’ per a les relacions amb Washington. I els de la Comissió Europea i el Consell, Jean-Claude Juncker i Donald Tusk, respectivament, han advertit Trump que ‘confien que Amèrica, que té uns ideals democràtics que sempre han estat un exemple esperançador arreu del món, continuarà apostant’ per la seva aliança amb la UE. Le Pen, la primera a felicitar Trump Precisament presidenta del Front Nacional francès, Marine Le Pen, ha estat la primera en felicitar Trump i ‘el poble americà, lliure!’. ‘El seu món s’està esfondrant, el nostre s’està construint’, ha celebrat també el seu eurodiputat Florian Philippot. L’extremadreta holandesa també ha aplaudit que els nord-americans ‘estiguin recuperant el seu país’. ‘Nosaltres farem el mateix’, ha advertit el líder del Partit per la Llibertat, el xenòfob Geert Wilders. I l’euròfob britànic Nigel Farage fins i tot s’ha ofert a Trump per fer-li d’ambaixador a Brussel·les. ‘Espero que m’ofereixi feina, perquè necessitarà un bon ambaixador euroescèptic davant la UE i jo ho podria fer’, ha ironitzat el líder provisional del UKIP, que assegura que ‘l’objectiu és tombar’ la Unió ‘i tant se val de quina forma’. Trump només havia rebut el suport d’un sol govern dels 28, el d’Hongria. I el seu primer ministre, l’ultra Viktor Orbán, ha celebrat la ‘gran notícia’ que els republicans hagin guanyat i que ‘la democràcia encara està viva’. Els presidents de la Comissió Europea i del Consell, han escrit una carta conjunta al guanyador de les eleccions per felicitar-lo i recordar-li la ‘cooperació estratègica’ entre Brussel·les i Washington. ‘Compartim els valors de llibertat, drets humans i la creença en l’economia de mercat’, han indicat Juncker i Tusk, assenyalant que durant anys ‘la UE i els EUA han treballat conjuntament per garantir la pau i la prosperitat’ dels seus ciutadans i de la resta del món. ‘Avui és més important que mai reforçar les relacions transatlàntiques’, han dit Juncker i Tusk a Trump. ‘Només cooperant estretament poden la UE i els EUA continuar marcant la diferència a l’hora de fer front a reptes sense precedents com Estat Islàmic, les amenaces a la sobirania i la integritat territorial d’Ucraïna, el canvi climàtic i la immigració’, han remarcat els dos dirigents comunitaris. ‘No hem d’escatimar esforços per garantir que els vincles que ens uneixen segueixen sent forts i duradors’, han demanat Juncker i Tusk al futur president dels Estats Units, citant les ‘amenaces de seguretat dels veïns de l’est i el sud’ d’Europa i les negociacions sobre el TTIP. ‘Hem de consolidar els ponts que hem construït a través de l’Atlàntic’, han reiterat, convidant Trump a visitar la UE el més aviat possible. ‘Espero que Trump respecti els drets i les lleis fonamentals de la UE, compartim interessos i responsabilitats’, ha advertit també el president de l’Eurocambra. La cap de la diplomàcia europea, Federica Mogherini, s’ha mostrat confiada que ‘els llaços entre la UE i els EUA són més profunds que qualsevol canvi polític’. ‘Continuarem treballant plegats, redescobrint la força d’Europa’, ha assegurat la socialista italiana. La reacció de l’OTAN El secretari general de l’OTAN, Jens Stoltenberg, ha felicitat Trump i confia en poder-s’hi reunir ‘aviat’ per parlar sobre el futur. ‘El lideratge dels EUA és tant important com sempre, la nostra aliança ha unit els amics més propers d’Amèrica en temps de pau i de conflicte durant gairebé 70 anys, una OTAN forta és bona pels EUA i és bona per Europa’, ha destacat Stoltenberg. Els EUA garanteixen la seguretat de la UE, pagant gairebé el 75% de la factura de l’OTAN, i a Brussel·les temen que Trump retalli la seva aportació. De fet, només el Regne Unit, Polònia, Grècia i Estònia compleixen el requisit de gastar en defensa almenys el 2% del PIB (l’Estat espanyol, per exemple, hi destina el 0,91%). Trump, a més, estriparà els plans d’ampliació de l’Aliança Atlàntica cap a l’Est i el Caucas, a Ucraïna i Geòrgia. I podria fer pinça amb Putin, canviant l’estratègia d’Obama a Síria o Ucraïna i obligant les repúbliques bàltiques i socis orientals com Polònia a millorar les relacions amb Rússia. Als aliats que són massa dèbils per protegir-se per si mateixos, com els bàltics, ja els ha avisat que no els defensarà d’una agressió russa. La primera víctima transatlàntica d’aquestes eleccions serà l’acord de lliure comerç que Brussel·les i Washington negocien des del 2010, el TTIP. Trump ha fet dels seus atacs al lliure comerç el seu segell de campanya: el republicà directament tancaria l’Organització Mundial del Comerç, no vol ni sentir a parlar ni de TTIP ni de l’acord del Pacífic, també negociat per Obama, i vol apujar els aranzels a la Xina. Però és sobretot la imprevisibilitat i unilateralitat de Trump, i el risc geopolític que això representa, el que preocupa la diplomàcia europea. Trump, a més, podria pressionar perquè el Brexit sigui dur i Dinamarca o Holanda fossin els propers socis a abandonar la UE. El 85% dels europeus, segons les enquestes, desconfien del nou president dels EUA.

Summary: La UE admet que ‘és un moment difícil’ per a les relacions amb els EUA


VilaWeb ha demanat a diverses personalitats independentistes què cal fer, després de constatar la divisió que hi ha dins el govern de Catalunya, tal com es va veure al parlament. Aquesta sèrie especial vol ser una contribució al debat que, sens dubte, cal fer entre tots en un moment tan delicat com el present. Al final de la sèrie, publicarem una selecció dels comentaris que ens hagin enviat els nostres subscriptors. Parlem amb Júlia Taurinyà, periodista i presidenta de la delegació del Consell per la República a Perpinyà. —Penseu que la legislatura actual encara té recorregut o ja ha arribat al final? —No sé si em toca a mi, de valorar això. Des de Catalunya Nord tampoc no em vull ficar gaire en la política de l’interior. Per això he apostat pel Consell per la República, que és una institució exterior, de l’exili. Veient les batalles i divisions que hi ha en el món de l’independentisme al Principat, justament hem d’apostar fort per enfortir una eina com el Consell per la República, que no és sotmès a la legislació espanyola i, per tant, té més llibertats. També és un lloc on es troben els partits i de moment encara aguanten tots. És una institució que defensa precisament la unitat. Les batalles partidistes em superen una mica… A Catalunya Nord no ens ha arribat això tan fort i crec que la història també ho oblidarà, per sort. —L’independentisme s’ha dividit en dos blocs? —Vull creure que la base de l’independentisme no s’ha dividit en dos blocs. Sí que hi ha dos partits principals, que també tenen divergències internes, i la base de l’independentisme vol, justament, unitat estratègica. Què fan els partits després és una altra cosa… Si mai s’arriba a unes eleccions es podrà veure el poder de cada partit i es podrà saber ben bé on som, perquè ara mateix tot resta molt confús i no se sap gaire bé on anem. Però la base no vol això que fan els partits actualment. —Què cal fer per reprendre la direcció del procés i deixar d’anar a remolc de la repressió de l’estat espanyol? —Cal apostar fort pel govern a l’exili, pel Consell per la República, perquè justament no és sotmès a la repressió, com la resistència a l’interior. A Catalunya Nord això ho veiem molt clar perquè tenim molta experiència d’exilis del passat i sabem quina força pot tenir un govern a l’exili. Actualment el Consell per la República i la figura del president Puigdemont fan pensar molt, des de Catalunya Nord, en la figura de Charles de Gaulle, perquè durant la Segona Guerra Mundial va passar això mateix: hi havia una resistència a l’interior i una resistència a l’exterior que treballaven juntes i s’ajudaven. Però va ser la resistència a l’exterior la que al final va poder restablir la democràcia. A l’estat francès tenim aquesta referència i ens fa pensar molt en tot això que passa ara. Cal donar força al Consell per la República perquè justament veiem que la Generalitat no pot anar on voldria i on tocaria que anés. I en aquest moment, si el Consell per la República tingués més legitimitat, podria prendre decisions. De moment no en té prou perquè no té prou gent registrada, però pot ser una eina molt eficaç si hi donem suport. —Expliqueu una mesura urgent que proposaríeu al govern, als partits, a les associacions o a la gent, per reactivar el procés d’independència. —La mobilització ciutadana sempre ha de ser a la base de tot. I, és clar, venir a Perpinyà seria un bon exercici! La base, la societat civil, ha de marcar el camí com l’ha marcat en uns altres moments. Sense la societat civil no hi hauria hagut Primer d’Octubre i si el referèndum es va poder fer és ben bé perquè la societat era mobilitzada, organitzada, i va pressionar els partits. Si la societat civil no es mobilitza els partits fan allò que els dóna la gana. I nosaltres podem tenir un poder i hem de ser conscients d’aquesta força que pot tenir el poble. Crec que actualment no es fa servir prou la idea que el poble s’ha de mobilitzar molt més i els partits faran allò que vulgui la gent del carrer. Júlia Taurinyà: ‘L’estat francès és un estat espanyol intel·ligent’

Summary: Júlia Taurinyà: ‘Cal apostar pel govern a l’exili, Puigdemont fa pensar en De Gaulle’