El nou diputat al congrés espanyol d’ERC-Sobiranistes, Joan Josep Nuet, ha anunciat en una carta a la militància i els òrgans de direcció publicada a la xarxa que el 14 de juny, coincidint amb el consell nacional d’EUiA, deixarà la coordinació nacional i la militància del partit. Tanmateix, continua sent el secretari general de Comunistes de Catalunya, un dels partits que integra EUiA. Després de l’anunci que Nuet participaria en la llista d’ERC diversos membres del consell nacional d’EUiA van demanar la celebració d’un consell extraordinari per revocar la direcció executiva i el càrrec de Nuet. Tanmateix, l’endemà la direcció va destituir els membres del consell crítics i es va obrir una crisi al si del partit. A la carta, ha explicat que ja tenia intenció de deixar el lideratge del partit des de feia temps però que no ho ha fet fins ara ‘per raons de seguretat jurídica’, en haver signat diverses coalicions electorals, i també per ‘assegurar el correcte funcionament orgànic d’EUiA’. Nuet ha recordat que fa set anys que va assumir la coordinació general d’EUiA i diu que ‘ha arribat l’hora de deixar-la’. Segons indica, la renúncia es farà efectiva ‘tan bon punt s’esculli una nova direcció’. L’ara diputat d’ERC-Sobiranistes està convençut que hi ha ‘una clara majoria’ a la formació que ‘acompanya les decisions adoptades en els darrers mesos’, però avisa l’esquerra que ‘és hora de repensar-se’. ‘Cap projecte transformador pot avançar si s’edifica sobre lideratges unipersonals que substitueixen el funcionament democràtic per adhesions acrítiques’, ha sostingut. Nuet ha detallat que es dedicarà a la seva nova condició de diputat al congrés i que, per això, deixa la militància d’EUiA. Nuet ha advertit que la situació catalana continuarà ‘centrant una part molt important’ de la vida política i que desvincular-la o contraposar-la a la transformació social ‘no només empetiteix l’esquerra sinó que la torna reaccionària’. ‘Només un projecte que fa compatible la sobirania i la fraternitat pot trobar solucions a les amenaces existents de divisió de la classe i del poble’, conclou. Llegiu ací la carta de Nuet: «CARTA A LA MILITÀNCIA I ALS ÒRGANS DE DIRECCIÓ D’EUiA Aquest matí a les 09.00 hores he signat la convocatòria (estatutària) d’un Consell Nacional d’EUiA pel divendres 14 de juny. Cal abordar una primera valoració de les eleccions del 28A i 26M i també renovar la direcció executiva, incloent-hi la Coordinació General, doncs amb la present carta hi renuncio. Aquesta renúncia es farà efectiva tan bon punt s’esculli una nova direcció. Aquesta mateixa setmana es compleixen set anys que vaig accedir a la Coordinació General i crec que ha arribat l’hora de deixar-la. Ja al passat mes de març vaig manifestar al Consell Nacional que no pretenia presentar-me a la reelecció a la VIII Assemblea Nacional (extraordinària) convocada en finalitzar les pròximes Eleccions al Parlament de Catalunya i de fet he intentat ja presentar la carta de renúncia a la Coordinació, però, per raons de seguretat jurídica (he signat diverses coalicions electorals segons els acords adoptats) i per assegurar el correcte funcionament orgànic d’EUiA i fer un traspàs ordenat de funcions, m’he vist obligat a ajornar aquesta decisió fins a la data d’avui. Estic convençut que a EUiA existeix una clara majoria política que acompanya les decisions adoptades en els darrers mesos i que aquesta presentarà una anàlisi lúcid sobre els esdeveniments polítics i en garantirà la seva gestió. En el futur immediat penso dedicar-me a les tasques derivades de la meva responsabilitat com a diputat al Congrés i als partits en els quals milito i per facilitar les tasques i fer compatibles les contradiccions que aquestes generen crec millor no només deixar les meves responsabilitats a EUiA sinó també la mateixa militància a l’organització, esperant en un futur pròxim poder-la reprendre. L’esquerra transformadora en pocs anys ha tocat el cel i alhora ha entrat en una crisi profunda. Les causes són diverses i les meves decisions segur que també han contribuït als encerts i a les equivocacions. Ara és hora de repensar-se i només és possible amb debat col·lectiu i decisions col·lectives. Cap projecte transformador pot avançar si s’edifica sobre lideratges unipersonals que substitueixen el funcionament democràtic per adhesions acrítiques. Això només porta a passar de ser l’esperança del canvi i factor de ruptura amb el règim del 78 a convertir-se en crossa d’alguna de les diferents versions de la recomposició de la crisi del sistema. La situació que viu Catalunya i les oportunitats de canvi profund que això genera seguiran centrant una part molt important de la política catalana. Negar-les o contraposar-les a la transformació social no només empetiteix l’esquerra sinó que, per desgràcia, i m’agradaria equivocar-me, la torna reaccionària. Només un projecte que fa compatible la sobirania i la fraternitat pot trobar solucions a les amenaces existents de divisió de la classe i del poble, que no nego i em preocupen, però no oblidem la nostra fidelitat a una tradició que sempre va fusionar el seu projecte polític d’allò social i d’allò nacional com a parts indivisibles del mateix. Ja en el passat la idea d’’un sol poble’ va imposar-se i estic convençut que tornarà a fer-ho. Salut i República. Joan Josep Nuet i Pujals Barcelona, dilluns 3 de juny del 2019»

Summary: Joan Josep Nuet deixa la coordinació nacional i la militància d’EUiA


‘No, gràcies, m’agrada caminar.’ És segurament la frase que he repetit més vegades aquests últims set dies. Són molts els qui s’aturen amb el cotxe o la motocicleta per ajudar-me quan em veuen caminant per llocs on, des del seu punt de vista, no hauria de ser. Fa una setmana que vaig sortir de la ciutat de Ho Chi Minh, al Vietnam, amb la idea de deixar estar els vehicles un temps i veure món només caminant. D’aleshores ençà, desenes de vegades he dit ‘no, gràcies, m’agrada caminar’. I unes altres desenes de cops m’he preguntat ‘segur?’. Caminar és lent, esgotador, dolorós i perillós. De fet, fins i tot, he arribat a patir per la meva vida. Val la pena, doncs, recórrer quilòmetres i quilòmetres només a peu? Compensa la sensació de plenitud que experimenta l’ànima del viatger romàntic? Es viuen aventures similars a les que se somien abans d’emprendre una expedició d’aquestes característiques? Un home em dóna una ampolla d’aigua després d’haver-se ofert a portar-me fins a Phnom Penh. Una llosa a l’esquena La vaig treure de la bàscula i la vaig deixar a terra. L’agulla de l’indicador havia pujat, ràpida com un ventall, fins als 27 quilos. Era una barbaritat. Ningú no podia caminar tants dies seguits amb aquell pes carregat a l’esquena. Sens dubte, el principal culpable d’aquella llosa era l’equip tècnic amb què treballo habitualment, però fins aleshores no havia estat mai un problema tan gros. M’havia d’empescar una solució. La motxilla ha estat la meva principal preocupació. Finalment, vaig optar per comprar-me un cotxet de nadó. Em serviria per a repartir el pes i fer les jornades més suportables. Malauradament, a la ciutat no n’hi havia dels pensats per fer excursions o anar a córrer. Aquells que normalment tenen tres rodes, fre de mà i uns pneumàtics preparats per circular per camins més enllà de l’asfalt i per cobrir distàncies llargues. M’havia de conformar amb un de baixa qualitat. Semblava que s’hagués de trencar en qualsevol moment, però la inversió valia la pena. Qualsevol ajuda era significativa quan el pes a l’esquena podia determinar l’èxit o el fracàs de la travessa. El cotxet permetia d’alleugerir pes a l’esquena. L’endemà mateix, desfilava pels carrers de l’antiga capital del Vietnam del Sud. Em costaria un dia sencer sortir de la metròpolis de vora nou milions d’habitants. Havia decidit posar els objectes de més pes, com l’ordinador portàtil, les càmeres, la tenda d’acampada o les reserves d’aigua, al cotxet. A l’esquena, ja només hi portava les poques mudes de roba que m’han acompanyat tot el viatge, el sac de dormir i tres paquets de fideus instantanis, que eren els meus subministraments en cas que no trobés menjar en tot el dia. Les sensacions eren bones. L’esquena no patia gens i el cotxet, més carregat, aguantava sense gaires problemes tant per l’atapeït asfalt de la ciutat com per camins de sorra i pedra. Tot i no tenir un ritme gaire ràpid per culpa de les dificultats d’empènyer un cotxet per diferents terrenys i obstacles, sens dubte valia la pena anar més descansat per recórrer més i millor. Un home em proposa de portar-me darrere la seva motocicleta. A més a més, el cotxet tenia un paper social important. En primer lloc, despertava curiositat entre els vietnamites, que es demanaven què hi feia, un pare, passejant la seva criatura per aquella zona tan inhòspita. Tot i endur-se una decepció o, senzillament, una gran sorpresa per no trobar cap nadó descansant amb el balanceig del bressol ambulant, els veïns no dubtaven a acostar-se i preguntar-me coses. En segon lloc, el cotxet ajudava a reduir l’efecte intimidatori que pot tenir un home caminant sol entre un poble tranquil. Per algun motiu, la gent amb fills sembla més inofensiva que la resta. La mort més a prop que mai Però el tercer dia tot va canviar. Després de sopar en un restaurant a 45 km de Cambotja, vaig sortir amb l’estómac ple i l’esperit content a plantar la tenda en un descampat que havia vist feia una estona. Vaig esperar que la incessant circulació de motocicletes s’aturés un moment per travessar la carretera sense problemes. En veure l’oportunitat, vaig dirigir-me cap a l’altra carretera, decidit però tranquil, perquè les motos encara eren lluny. Però, de sobte, una moto es va col·locar al carril de l’esquerra per continuar avançant els altres sense afluixar l’esprint. Anava, com a mínim, a 100 quilòmetres per hora. Alguns veïns que hi havia a la carretera en aquell moment. Quan vaig adonar-me’n, vaig accelerar, però igualment era suficientment lluny per a no haver de patir. M’havia de veure i, per tant, o bé deixar d’accelerar fins que hagués passat, o bé desviar-se un metre per esquivar-me. M’havia de veure. Però no ho va fer. En qüestió de segons, la moto ja era massa a prop, massa ràpida, massa descontrolada. Les seves llums liles, diferents de totes les altres, i el soroll del motor excessivament revolucionat, són dues coses que no oblidaré mai. El xoc ja era inevitable. En un últim impuls de supervivència, vaig empènyer el cotxet endavant cap a l’altra vorera, i jo vaig saltar tan fort, tan lluny, tan ple d’esperança com vaig poder. No havia ni tocat a terra quan vaig sentir l’impacte. Era un cop sec, dur i, per sort meva, allunyat del meu cos. Quan vaig aterrar sobre la gespa que cobria l’interior de la vorera, vaig veure com s’il·luminava el carrer davant meu. Eren les guspires que aixecava la motocicleta quan va rebotar contra l’asfalt. Al seu costat, a la mateixa velocitat, hi havia el conductor. En aquell moment ho vaig veure: anava sense samarreta… i sense casc. Finalment, els dos es van aturar i van quedar immòbils cinquanta metres més enllà d’on havien xocat. ‘És mort’, vaig pensar sense voler. M’hi vaig acostar corrents, però quan era a mig camí, per sorpresa de tothom que havia presenciat l’escandalós accident, es va aixecar, va mirar-se el cos i va fer el gest d’anar-se’n amb la moto. La motocicleta va impactar amb el cotxet. Uns veïns em van acostar el cotxet, que al final havia rebut el cop. Una de les rodes havia desaparegut i l’estructura estava deformada, però semblava que només l’havia impactat per un extrem. En aquell moment se’m va acostar el conductor, clarament borratxo. Tenia el cos i les cames plens de cremades, sagnava d’algunes ferides. Entre gemecs de dolors em va demanar si estava bé. Li vaig dir que sí, però que havíem de portar-lo a l’hospital. S’hi va negar, va arreglar com va poder la moto, que havia perdut la meitat de la carrosseria, i se’n va anar abans que arribés la policia. Si se l’haguessin trobat en aquell estat, les conseqüències podrien haver estat molt pitjors. Vaig dormir amb els treballadors del restaurant al mateix local. Aquella nit, la vaig acabar passant al restaurant, dormint amb la resta de treballadors. Durant quaranta hores, em va acompanyar un curiós estat de xoc que no havia viscut mai. Sens dubte, era l’experiència més propera a la mort amb què m’havia trobat mai. No va ser fins a uns instants abans de travessar la frontera que l’optimisme i la motivació per veure món van tornar. Uns camioners al costat de la carretera em van convidar a dinar amb ells. El paisatge combinava camps de conreu grocs amb vegetació selvàtica cosint-se al marge dels estrets rius. Sí, definitivament, estava preparat per entrar al nou país i començar novament. Uns camioners em van convidar a dinar. Debutant a Cambotja Cambotja em va rebre trista i fosca. Bavet, el poble que dóna nom a la frontera, s’ha convertit en el carreró fosc de l’Àsia oriental. Xinesos i vietnamites rics hi vénen per deixar-se els estalvis als casinos, prohibits o limitats als seus països. La forta atracció turística que implica per als seus veïns ha comportat una proliferació de negocis enganya-turistes i ha motivat la inversió pública a la carretera principal, que l’uneix amb Phnom Penh, la capital. Caminar per aquí era un suplici, ja que hi havia màquines excavadores i obres a tot arreu, i la gran quantitat de vehicles que hi circulaven aixecaven una pols que els vianants mastegaríem durant hores. El meu desig era evitar les ciutats i centrar-me en les zones rurals. Al mig de la ciutat, però, hi sobrevivia un reducte d’harmonia. Un temple budista i els edificis religiosos que l’envoltaven s’havien convertit en el punt de trobada dels veïns, que allà trobaven un lloc on fer petar la xerrada i descansar, lluny de l’enrenou de la carretera i del bullici dels casinos que empobreixen, sobretot, els cambotjans que viuen a Bavet. Els monjos fan broma amb la meva motxilla. Quan em van veure arribar, els monjos em van convidar a reposar i, si ho volia, a passar la nit. Era una gran oportunitat per descobrir més sobre el budisme i la vida monàstica. La meva motxilla, totalment sobrecarregada, va ser el principal tema de conversa i protagonista de les bromes dels monjos de la pagoda. El cotxet no va arribar mai a Cambotja. L’endemà de l’accident va trobar uns nous propietaris, una família amb una nena petita, i vaig començar a carregar-ho tot en una sola motxilla. Prescindint de reserves extres d’aigua, el pes se situava en uns 25 kg, però encara era moltíssim. Malauradament, de cotxets no n’hi hauria, com a mínim, fins a Phnom Penh, a 200 quilòmetres d’on em trobava. En aquesta part del món, no és tan habitual passejar els nens d’aquesta manera. De fet, ací ningú passeja i la gent, quan es desplaça, ho fa amb el seu vehicle privat. El cotxet es va quedar al Vietnam després de l’accident. El bany més perillós Després de despertar-me per primera vegada en un temple budista cambotjà, vaig continuar el meu camí, que resseguia la carretera principal del país fins a la capital. No obstant això, cansat de la monotonia de l’autovia, vaig optar per agafar un trencant i caminar només per artèries secundàries. No havien passat ni deu minuts d’ençà que havia canviat de rumb que ja vaig topar-me amb un nou obstacle, aquest d’origen natural. Caminava per un camp que combinava trossos de gespa amb capes de terra seca. En un lloc així, on el sòl es veia clarament escardat per la calor i la manca d’humitat, un dels meus passos es va quedar encallat. Sota el meu peu, la superfície aparentment sòlida va obrir-se per descobrir-hi una banyera subterrània d’una massa gairebé líquida. El fang m’arribava per sobre la meitat de la cama. Així estava una de les cames després de sortir de la piscina subterrània. Vaig provar de treure el peu impulsant-me amb l’altra cama, però, en fer-ho, aquesta altra cama també es va començar a enfonsar. Com més em movia, més em xuclava aquell mar fangós amagat. Si em quedava quiet, però, no em succionava tant. Em costava de creure que em trobés en aquella situació en un lloc que semblava tan inofensiu. Vaig mirar al meu voltant i vaig trobar-hi unes arrels seques. Les vaig agafar amb les mans i em vaig impulsar per sortir d’aquell embolic. Tenia mitja cama i un peu plens de fang, o sigui que vaig tornar enrere per buscar un lloc on netejar-me’ls. La gent del poble, quan em van veure arribar, no se’n van poder estar de riure’s per les butxaques. Al final, es va quedar en una història divertida. Tant per a ells com per a mi. Una dona riu quan em veu arribar. Una de freda i una de calenta Han passat set dies i l’esquena ja em demana clemència. La condició física i la mental són massa amigues per a anar per camins diferents. Quan el cos pateix, la ment l’acompanya. No és cansament, és dolor. I haver de parar a reposar per aquest motiu és frustrant. La impotència juga una mala passada a l’estat anímic. Caminar és esgotador tant físicament com mentalment. Però no tot és un calvari. Veure evolucionar el paisatge rere els teus passos és emocionant. Vietnamites i cambotjans, a més, són tan hospitalaris que encara no he hagut d’acampar tot sol cap nit. Ni menjar tot sol. Cada àpat l’he fet acompanyat de persones orgulloses de compartir la seva gastronomia i d’ajudar un desconegut. A més del restaurant, he dormit en unes quantes granges, en una gasolinera i a casa d’un policia. A Cambotja, he menjat centenars de granotes fregides, sembla que és el pica-pica per excel·lència d’aquesta part del país. Les granotes fregides són el pica-pica preferit de l’est de Cambotja. Durant l’última nit, fins i tot, una família va voler ensenyar-me com s’ho fan per ‘pescar’. Una vegada l’any, buiden uns rierols amb una bomba d’aigua i, a la nit, ja pràcticament només hi queden els peixos saltant sobre la terra molla després d’haver perdut el seu hàbitat natural. Una família treu branques del riu que asseca per treure’n els peixos. La tradició s’ha convertit en una mena de festa anual. Tots els familiars s’acosten fins als recs secs i hi porten menjar i begudes, com ara licors fets amb plàtans o amb escorça d’arbre. Tampoc no hi falten les granotes fregides. Quan ja gairebé no hi ha aigua, van a buscar junts els peixos com si fos una divertida activitat familiar. Un noi s’encarrega de mantenir viu el foc que il·lumina la nit al costat del rierol assecat. Caminar és lent, esgotador, dolorós i, fins i tot, perillós. Però caminar també és una manera de viatjar interessant, gratificant i singular. De moment, no m’aturo. L’objectiu és arribar a Phnom Penh, i des d’allà decidir com continuar. Passa rere passa, cada dia se sumen noves aventures i experiències inimaginables. Perquè, per sobre de tot, viatjar només caminant és una preciosa bogeria. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco

Summary: Viatjar només caminant és una bogeria


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, no creu que la independència de Catalunya sigui impossible, però diu que haurien de passar entre deu anys i quinze abans de poder fer un referèndum acordat. Ho ha dit en una entrevista al diari Berria, en què ha defensat que, ara per ara, això no era possible perquè no hi havia a l’estat espanyol una majoria partidària d’incloure el dret d’autodeterminació a la constitució. En comptes d’això, diu, els partits poden oferir més espanyols més finançament i autogovern, tot i que admet que PP i Ciutadans volen anar en una direcció oposada. Així i tot, i a la pregunta del periodista si la independència tampoc no es podria fer en cas que el 65% dels catalans hi fossin favorables, Iceta contesta que, si la vol el 65%, ‘s’haurà de trobar el mecanisme perquè la democràcia ho possibiliti’. Però creu que aquest 65% no podria ser conjuntural, sinó que hauria de ser una majoria mantinguda durant anys. ‘No es podria decidir en l’últim penal; no pot ser amb el 47%, ni tampoc amb el 51%.’ A l’entrevista, Iceta també parla del vot del PSOE a favor de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola, diu que va posar com a condició convocar eleccions de manera immediata i no intervenir els mitjans públics. Iceta diu que la informació sobre el procés d’independència ‘pren massa espai a la programació, generalment a favor dels independentistes’. Alhora, recorda que els mitjans públics són en català i que ‘cal tenir en compte que el 80% dels catalanoparlants són independentistes.’ Així mateix, nega de ple que a l’escola catalana s’adoctrini els alumnes a favor de la independència. ‘Si fos el cas, com s’entendrien els votants de Ciutadans?’

Summary: Iceta: ‘Si el 65% dels catalans volen la independència, la democràcia haurà de fer-ho possible’


La tercera onada del baròmetre del CEO del 2019, presentada avui inclou, com és habitual, l’estudi sobre els mitjans de comunicació preferits pels catalans. Concretament, a la pregunta sobre com s’informen els ciutadans sobre política, el resultat pel que fa a les capçaleres és: —La Vanguardia: 17,1% —El Periódico: 10,1% —VilaWeb: 9,3% —El País: 7,6% —Ara: 7,5% Entre els primers cinc llocs, VilaWeb és l’únic diari digital i es presenta com una alternativa informativa als mitjans que tenen edició en paper. A més, VilaWeb ha crescut respecte l’onada anterior un augment respecte a l’anterior (+0,7%). VilaWeb és el principal diari de tendència sobiranista, superant l’Ara; és també el més consultat entre els partidaris d’un estat independent (17,3%) i el més llegit entre els votants de la CUP (25%) i JxCat (23%), i el segon entre els d’ERC (12,7%), només per darrere de La Vanguardia.

Summary: El CEO situa VilaWeb com el digital capdavanter i l’alternativa als grans diaris de paper


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha tornat a exhibir el seu desconeixement en una nova patinada en un acte públic. En unes declaracions als mitjans quan ha arribat a la cimera sobre el Sahel organitzada per la UE, l’ONU i la Unió Africana, ha anunciat les ajudes als cinc països del Sahel que rebran ajudes a la cooperació. Però quan els ha enumerat, només n’ha recordat dos, s’ha entrebancat i l’han agut d’ajudar per a poder-los dir tots: Mali, Txad, Mauritània, Burkina Faso i Níger. Éste ha sido el lapsus de Mariano Rajoy al enumerar los 5 países del Sahel a los que España dará 100 millones en ayuda https://t.co/Gn8OLp5n8u pic.twitter.com/zhWgSfeuR2 — Europa Press TV (@europapress_tv) 23 de febrer de 2018

Summary: Vídeo: Rajoy anuncia ajudes a cinc països del Sahel i no recorda quins són


El 97% dels empresaris que han participat en la multiconsulta de la Cambra de Comerç de Barcelona veu positiu per a l’economia i el teixit empresarial que l’acord entre els governs català i espanyol inclogui un referèndum d’autodeterminació. El 80% dels participants també ha avalat que la cambra doni suport a la via unilateral si no hi ha una altra opció. En concret, la pregunta és si creuen que si en un procés electoral els partits independentistes superen el 50% dels vots, i l’estat espanyol no permet un referèndum d’independència, la cambra hauria de donar suport a la via unilateral. Aquestes conclusions s’extreuen dels primers resultats parcials de la multiconsulta que va posar en marxa l’organisme el passat 21 de gener. Les preguntes romandran obertes encara però la Cambra ha volgut fer públics els resultats parcials perquè es desprenen ‘conclusions prou sòlides’, tot i que no concreta el nombre de participants. En línies generals, el 56% creu que la cambra no ha de donar suport a l’acord entre el PSOE i Unides Podem perquè no ha de col·laborar amb el govern espanyol. Un 30% ha respost que sí que hauria de donar-hi suport mentre duri la legislatura i un 14% creu que no ho hauria de fer però perquè no és bo per a la seva empresa. També la majoria, el 88%, ha donat suport a que la Cambra demani la nul·litat del procés contra els presos polítics, mentre que un 8% considera que la institució no s’ha de pronunciar sobre aquest tema, un 3% aposta per acatar la sentència i un 1% creu que s’hauria de demanar l’amnistia. D’altra banda, un 93% veu convenient que la cambra plantegi a organismes internacionals que la solució al conflicte català passi per una solució basada en el concepte ‘dos models, dos estats’. Les preguntes, actives des del 21 de gener, s’emmarquen en el sistema de consultes impulsat per la Cambra de Comerç de Barcelona per conèixer l’opinió dels empresaris.

Summary: Els empresaris avalen que la Cambra de Comerç doni suport a la via unilateral si no hi ha més opció


L’Espanyol pot fer història si guanya la final de la Copa de la UEFA amb el Sevilla avui a Glasgow. Aquesta és la segona final de la UEFA que juga l’equip català: la primera la va perdre contra el Leverkusen a la tanda de penals l’any 1988.

Summary: L’Espanyol, a la conquesta de Glasgow


El Consell General d’Andorra ha aprovat un paquet de mesures urgents, entre les quals es troba la pròrroga de la congelació dels lloguers. D’aquesta manera, tots els contractes que finalitzaven el 2020 no podran d’augmentar el preu. El text també preveu augments de quatre cops l’IPC per a les pensions de jubilació, viduïtat i invalidesa més baixes, que estiguin per sota del salari mínim, i estableix l’obligació d’incrementar amb l’IPC els salaris que estan per sota dels 24.000 euros anuals. El grup parlamentari del Partit Socialdemòcrata ha presentat diverses reserves d’esmena per defensar, entre altres qüestions, un augment dels salaris d’uns 200 euros per complir amb les recomanacions de la Carta Social Europea, que estableixen que el salari mínim hauria de ser del 60% del salari mitjà. Mentre que els grups que defensen el govern consideren que un augment així ‘crearia tensions’ a les petites empreses, els socialdemòcrates han defensat la seva viabilitat i han assenyalat que les empreses que paguen el salari mínim als seus treballadors són les grans cadenes, ha defensat el president del grup, Pere López. La llei ha estat aprovada amb els vots en contra dels consellers de Terceravia, que consideren que des que s’apliquen mesures urgents la qüestió de l’habitatge ‘va a pitjor’, ha manifestat el president suplent, Joan Carles Camp. Esmenes a la totalitat en el marc pressupostari La sessió del Consell General d’aquest dijous també ha debatut les esmenes a la totalitat en el marc pressupostari de l’administració general de l’Estat per al mandat 2020-2023 presentades pels dos grups parlamentaris Socialdemòcrata i de Terceravia. Els socialdemòcrates han criticat que es basa en uns ingressos i expectatives ‘poc realistes’, per la qual cosa, segons ells, s’haurà d’apujar la pressió fiscal o es retallaran serveis públics. ‘Un cop més fan coses per a pocs i mai per a tothom’, ha manifestat el president del grup parlamentari socialdemòcrata, Pere López. Per la seva banda, els consellers generals de Terceravia han justificat la seva esmena perquè es preveu un dèficit acumulat de vuitanta-cinc milions d’euros i perquè ‘no hi ha reflectit cap dels compromisos exposats per Xavier Espot al debat d’investidura’, ha defensat el seu president, Josep Pintat. Pintat també ha proposat un pacte d’Estat sobre el model econòmic, perquè, segons ell, no es pot canviar la direcció del país segons qui mani: ‘Aquesta voluntat de marcar un rumb no l’hem vist’, ha conclòs.

Summary: El Consell General d’Andorra aprova la pròrroga de la congelació dels lloguers


Aquest 3 d’octubre, Catalunya s’ha aturat sense deixar d’avançar. L’aturada general ha estat multitudinària. Però l’avançada general, també. A les capitals de les comarques s’han vist les concentracions més grans que s’hi havien fet mai. I Barcelona s’ha desbordat completament. Tot el dia ha estat com una mobilització permanent. Des de primera hora, quan s’han tallat les vies més importants del país, fins al discurs del rei espanyol, que ha deixat clar que tan sols es considerava rei d’una minoria de catalans. Espanya s’ha trobat obligada a moure la fitxa del rei a última hora després de veure que el poble de Catalunya s’havia tornat a alçar amb alegria i determinació l’endemà passat dels nou centenars de ferits i la victòria independentista del referèndum vinculant. Les vies tallades Quan tot just començava a clarejar, centenars de ciutadans han tallat carreteres i autopistes en defensa de l’aturada general, convocada per sindicats, associacions d’empresaris, partits i entitats. La repressió de diumenge –plena d’imatges que han fet la volta al món– exigia una condemna contundent de Catalunya. I avui la majoria d’activitat econòmica i laboral s’ha aturat. Segons la consellera de Treball de la Generalitat, el seguiment de l’aturada ha estat multitudinària. Però no ha estat pas silenciosa. La ciutadania de Catalunya ha sortit al carrer per recordar els assalts de la policia i la Guàrdia Civil espanyoles diumenge, contra col·legis i votants. A les onze del matí, centenars de milers i, probablement, milions de persones s’han concentrat davant els col·legis trinxats per l’estat espanyol. Impunitat policíaca i ciutadans de segona Simultàniament, el fiscal general espanyol ha dit que l’actuació que diumenge va deixar centenars de ferits havia estat correcta i proporcionada, com ja havien dit els seus caps immediats, Mariano Rajoy i Soraya Sáenz de Santamaría. I que, per tant, no calia investigar res. Era un missatge molt clar d’impunitat per als agents dels dos cossos policíacs. Continua la línia d’aplicar la llei espanyola a Catalunya tan sols als independentistes i als defensors del referèndum. El fiscal ha certificat la política que va denunciar Quim Arrufat ara fa poques setmanes: l’aplicació d’un ‘dret de l’enemic’. És a dir, ‘reservar per a un col·lectiu concret, enemic dels interessos de l’estat, un dret a part de la resta dels ciutadans’. Ciutadans de primera i ciutadans de segona per a l’estat espanyol, segons les idees. Infiltrats i provocadors Amb tot, la jornada no ha deixat d’oferir exemples de compromís, determinació i solidaritat per tot el país. A migdia s’ha fet una manifestació descomunal convocada pels universitaris al centre de Barcelona. Mentrestant, Xavier García Albiol feia el pinxo pel centre de Barcelona i mirava de provocar manifestants com qui cerca una reacció violenta. La resposta: ‘Adeu, adeu…’ Albiol no era l’únic provocador de la jornada. A Gràcia (deuen pensar que és el niu dels radicals) una desena d’espanyolistes es passejaven amb banderes espanyoles, fent cants i encarant-se amb els vianants. També cap a migdia s’intensificava el rumor de la sortida dels creueristes del port vestits de paisà i en grups petits per anar a infiltrar-se a la concentració convocada a la tarda. Portuaris i estibadors confirmaven aquesta sortida de policies vestits de carrer cap a les entranyes de la ciutat. Prova de foc superada Aquestes informacions i les provocacions que ja havien començat obligaven a extremar les precaucions i la vigilància d’un moviment que ha estat pacífic del primer dia a l’últim i que no ha trencat ni un vidre en cap de les mobilitzacions més multitudinàries d’Europa dels últims anys. La jornada d’aturada general era també una prova de foc perquè donava moltes oportunitats a l’estat per a provocar aldarulls. I la prova ha estat superada una vegada més per una ciutadania preparada per a encarar els desafiaments més grans. Aval al referèndum També sortia avui el dictamen de l’equip d’observadors internacionals International Limited Observation Mission (ILOM), encapçalat per l’ex-ambaixador neerlandès Daan Everts. Resol que l’actuació de la policia i la Guàrdia Civil espanyoles per a impedir el referèndum reforça el resultat de la votació. I afegeix: ‘Tenint en compte la tensió de la jornada, l’ILOM pren nota de la dedicació dels qui varen treballar a les meses electorals, com també de la determinació dels ciutadans per a votar.’ Les places s’han fet petites Amb aquest reconeixement del referèndum i de l’abnegació dels ciutadans enfront de la forta repressió, han començat les concentracions de la tarda. S’havien convocat davant les cases de la vila de les capitals de comarca. I les imatges que han començat a córrer per les xarxes i publicades pels mitjans de comunicació han estat com un esclat de confiança. Les places de Catalunya s’han fet petites i han calgut carrers i més places imprevistes per a encabir les riuades de gent atapeïda, que reafirmava el resultat de les urnes de diumenge i insistia una vegada més: ‘Els carrers seran sempre nostres.’ Si diumenge l’estat va ordenar de tancar l’espai aeri de Barcelona per por de les imatges, avui tothom qui hagi sobrevolat Catalunya entre les sis de la tarda i les nou del vespre ha pogut comprovar que hi ha un poble en moviment que ha decidit el seu futur. Vic, Girona, Sabadell, Terrassa, Manresa, Mataró, Barcelona, Vilafranca del Penedès i totes les capitals del país han quedat completament col·lapsades de dignitat i de futur. Mans enlaire, silencis estremidors, cartells plens de desigs, banderes de molts colors, gent de totes les edats, clams de tota mena i tradició, bombers, forestals, advocats, mossos, tractors… Indignació i repulsa a les comissaries També les delicades plantades davant les comissaries de les policies espanyoles a diverses ciutats, amb cordons de seguretat de mossos i bombers. Mans enlaire una altra vegada. Silencis colpidors esquinçats per crits de ‘Visca Catalunya! Lliure!’ Moltes ganes de la gent d’expressar la repulsa més ferma a l’actuació de diumenge amb què van agredir persones grans, menors, i tothom qui volia votar pacíficament sense fer mal a ningú. Una indignació reforçada també pel silenci institucional d’Europa, que no defensa els ciutadans europeus de la vulneració dels drets i les llibertats fonamentals. Un rei amb so de llauna Quan ja era fosc i les concentracions s’havien anat dissolent, el repic d’atuells s’ha presentat més sorollós que mai. Avui s’ha avançat una hora. No pas per acompanyar la reforma horària, sinó per tapar el també sorollós discurs de Felipe VI, el Borbó, que ha fet una defensa sense fissures de l’actuació del govern espanyol contra la majoria dels catalans. Ha reconegut que es considerava tan sols rei d’una minoria de ciutadans a Catalunya i ha anunciat fermesa per a imposar l’ordre constitucional espanyol contra un govern ‘que s’ha apropiat les institucions d’autogovern catalanes’ i que s’ha situat fora de la legalitat. El dit del monarca espanyol ha assenyalat clarament Puigdemont i el govern, i semblava deixar via lliure a la repressió i a una escalada de l’actuació autoritària de l’estat. ‘Hem votat i hem guanyat’ El discurs televisat del monarca espanyol ha causat indignació i indiferència, tants a tants. Ha indignat més els demòcrates que encara quedaran dins Espanya després de la independència de Catalunya. I ací, entre aquest poble que ja ha decidit, ha estat viscut com l’últim discurs de Felipe VI com a cap d’estat dels catalans. El repic d’atuells ha estat molt sonor. Els forts cops de llauna han anat acompanyats a molts veïnats de crits: ‘Hem votat i hem guanyat’ o ‘In-inde-independència’. Amb aquesta acció i les crides a tornar a casa per a no donar més oportunitats als provocadors de fer destrossa, s’ha clos una jornada de vaga com se’n recorden poques en la història de Catalunya. Una aturada molt moguda que ha demostrat que ja no hi ha retorn i que la independència ja és un fet al carrer. Ara és el torn del parlament.

Summary: Infiltrats, provocadors, places que es fan petites i un rei de llauna: una aturada molt moguda


El diari El País ha publicat un reportatge en què avala un ‘treball d’investigació’ que divideix els ciutadans bascs entre aquells que tenen un cognom en èuscar i els que tenen un cognom d’origen castellà; és un article que defensa una tesi etnicista segons la qual ‘el nacionalisme basc’ margina els individus que no tenen un cognom en èuscar. L’estudi és de l’ex-rector de la Universitat del País Basc Manuel Montero. Fa una anàlisi ‘dels cognoms de qui conforma les corporacions municipals, les juntes generals, les diputacions i el govern basc’, i s’hi assegura que ‘l’etimologia eusquèrica  multiplica per tres la representació que se li hauria d’atribuir en relació amb l’estatística’. Què vol dir? Que hi hauria d’haver una distribució de gent treballant a l’administració proporcional en relació amb la recurrència dels cognoms al conjunt del País Basc. I s’endinsa a comptar cognoms: ‘Dels 48 representants nacionalistes existents avui a la cambra basca, 32 tenen els dos primers cognoms eusquèrics; 10, un en castellà i un altre eusquèric, i només 6 tenen els dos patronímics castellans. Al contrari, entre els parlamentaris bascs no nacionalistes, els cognoms s’ajusten bastant a la composició estatística de la societat basca’. Aquest experiment és semblant al que ja va fer l’unionisme a Catalunya fa uns quants mesos. Societat Civil Catalana es va dedicar a comprovar els cognoms de la llista de Junts pel Sí a les eleccions del 27-S. El diari La Razón va fer difusió del resultat del recompte i va arribar a dir: ‘Els nacionalistes fan neteja de sang entre els seus candidats.’ Hi va dedicar la portada i tot: En aquest cas, el reportatge d’El País és farcit d’expressions que fan impacte, i que van més enllà de les dades d’aquest estudi. Per exemple, l’autor del text diu: ‘Són dades reveladores i desconcertants en la mesura que demostren que el cognom continua pesant molt en la política i la societat basques, malgrat que el nacionalisme, en la doble versió, PNB i esquerra abertzale, va expressar ja fa un temps la seva renúncia a definir ser basc amb atributs etnicistes.’ En un altre punt, fent una lectura en diagonal d’un sol paràgraf, podem llegir-hi les paraules ‘religió’, ‘raça’, ‘PNB’, ‘Sabino Arana’, ‘èuscar’, ‘esquerra abertzale’ i ‘ETA’. Vegeu-ho: I el reportatge continua així: ‘Sembla cert que el nacionalisme basc s’ha nodrit en bona mesura amb militància procedent d’àmbits euskalduns, particularment de l’àrea rural, on els patronímics eusquèrics són molt més presents, però aquesta dada tota sola no pot explicar els resultats aclaparadors de l’estudi.’ Recull declaracions de l’autor del treball, i construeix frases com aquesta: ‘Al seu parer, el “peculiar etnicisme dels cognoms” sobrevalora una part de la societat i en relega una altra, i és la prova que el nacionalisme no ha integrat la població sense cognoms bascs de manera estatísticament normalitzada.’ I acaba així: ‘En el nacionalisme hi ha un debat implícit –i silenciat– entre etnicitat i identitat. Ho han resolt a favor del primer.’ Aquest reportatge ha rebut crítiques d’alguns usuaris a la xarxa, però també ha estat aplaudit precisament per Societat Civil Catalana, que va provar d’atiar el debat etnicista a Catalunya en la pre-campanya de les últimes eleccions.

Summary: L’escandalós reportatge etnicista d’El País sobre els cognoms bascs


El Parlament Europeu votarà el 16 de juliol si escull l’alemanya Ursula von der Leyen com a presidenta de la Comissió Europea, segons l’agenda preliminar difosa aquest dijous pels serveis de la cambra. Tot i que la conferència de presidents, l’òrgan equivalent a la junta de portaveus, podria decidir modificar el dia de la votació, per ara aquesta és la data marcada en vermell per tots els nous eurodiputats i pels líders de la Unió Europea. S’obren menys de dues setmanes d’intenses negociacions per aconseguir l’aval de la cambra per Von der Leyen, que necessita majoria absoluta per convertir-se en la substituta de Jean-Claude Juncker. El principal escull són els socialdemòcrates, que van descriure l’acord per nomenar-la com ‘profundament decebedor’ i ‘inacceptable’. La nova cúpula de la UE coneix bé la dimensió del conflicte català Segons l’agenda preliminar del proper ple del Parlament Europeu, von der Leyen farà el seu discurs a les 10 del matí del dimarts 16 de juliol, i els líders de cada grup parlamentari també expressaran la seva opinió. Entre 11.30 i 13 es faran les votacions. En l’elecció del nou president del Parlament Europeu, l’italià David-Maria Sassoli, ja es va intuir la manca de consens al parlament amb el paquet de càrrecs pactat pels caps d’estat i de govern. De fet, Sassoli va sortir elegit en segona volta, després de no aconseguir la majoria absoluta en la primera votació, i malgrat que ni populars ni liberals presentaven candidats alternatius. El cas de von der Leyen pot demostrar-se més complicat, ja que per ara no compta amb l’aval dels socialdemòcrates, indispensables per aconseguir els vots necessaris. Tampoc els verds veuen l’alemanya amb bons ulls. Al Parlament Europeu, hi ha molt malestar pel fet que els caps d’estat i de govern hagin optat per escollir una candidata a la Comissió Europea que no formava part dels ‘spitzenkandidaten‘, els nominats per cada grup polític per optar al càrrec, i que van fer campanya explícitament durant les europees per convertir-se en els substituts de Juncker.

Summary: El Parlament Europeu votarà el 16 de juliol si escull Ursula von der Leyen com a presidenta de la Comissió


Irlanda del Nord acaba de superar el rècord que tenia Bèlgica de 589 dies sense govern. Bèlgica havia assolit aquest rècord els anys 2010-2011. Irlanda del Nord no té govern d’ençà del gener del 2017, quan els republicans del Sinn Féin i els unionistes del Partit Unionista Democràtic trencaren l’acord que tenien. D’aleshores fins ara el nord d’Irlanda ha estat governat per un equip de funcionaris dirigits per la secretària britànica Karen Bradley. En virtut dels acords de pau, el nord d’Irlanda té un govern molt especial, anomenat ‘coalició obligada’. D’acord amb els resultats electorals, tots els partits tenen el dret de nomenar ministres, tret del de Justícia, que obligatòriament ha de ser nomenat per consens. El president i el vice-president corresponen als dos primers partits en nombre de vots, però no es pot formar govern si un d’aquests dos partits refusa de prendre possessió del càrrec. Després de les eleccions del 2016, tots els partits llevat del Partit Unionista Democràtic i el Sinn Féin varen refusar de formar part del govern i van decidir de passar a l’oposició. El gener del 2017 els dos partits principals no es van posar d’acord en una llarga llista de matèries sota discussió i el Sinn Féin no va nomenar substitut de Martin McGuinness com a vice-president, cosa que va significar la fi del govern de coalició.

Summary: Irlanda del Nord supera el rècord de Bèlgica de més dies sense govern


Amadeu Altafaj, representant del govern de la Generalitat davant la Unió Europea, ha enviat una carta als seus treballadors en què assumia la destitució del govern d’Espanya. A la missiva no fa cap referència a la proclamació de la República Catalana. Altafaj diu que és ‘un moment trist’ però que vol esmentar ‘la importància i l’excel·lència de la tasca’ que han fet els equips que s’han fet càrrec dels afers europeus. També destaca que ha representat el govern amb ‘lleialtat i insistint sempre en la força del diàleg polític’ davant institucions i més actors europeus ‘en un moment important de la història de Catalunya’. ‘Molts catalans se senten sovint decebuts per la Unió Europea. Però vull dir que Europa és nostra, Europa som nosaltres també, els 7,5 milions de catalans’, escriu. Afegeix que és per això que han de reivindicar ‘una Europa diferent on els ciutadans i les nacions en siguin protagonistes, no actors secundaris’. Altafaj acaba la carta lloant els companys amb qui ha treballat i mostrant el convenciment que el seu successor assumirà les seves tasques ‘amb tanta dedicació, lleialtat i passió’ com ho ha fet ell, o més.

Summary: Altafaj s’acomiada per carta dels seus treballadors


Aquests dies de confinament pel coronavirus 2019 molta gent s’ha vist obligada a traslladar l’oficina a casa i treballar-hi per primera vegada a la vida. Però comunicar-se amb els clients o els companys de feina no sempre és fàcil i molts cerquen solucions. Per això, les aplicacions mòbils que més s’han descarregat aquests darrers dies estan relacionades amb la feina a distància i en remot, l’anomenat teletreball. Com que molta gent haurà de canviar les rutines laborals mentre el coronavirus continuï essent una amenaça per a la ciutadania, us recomanem algunes aplicacions per a ajudar a millorar la feina des de casa: Slack És una eina de col·laboració que pot substituir el correu electrònic i ajuda a treballar en equip. És un xat intern per als treballadors d’una empresa. El seu principal atractiu és que, a més del xat individualitzat entre dues persones, també es poden tenir canals de treball en grup. És a dir, es pot fer un canal per a l’equip d’administració i un altre per al de màrqueting, per exemple, tot propiciant la comunicació entre departaments o entre treballadors d’un projecte concret. Els canals poden ser tancats, per a mantenir converses privades a les quals no han d’accedir altres membres de l’equip, o bé compartits, on tothom pot entrar per obtenir informació. Perquè Slack també pot servir per a trobar arxius i missatges rellevants que s’han enviat amb anterioritat. Fins i tot, permet de connectar-se amb altres aplicacions, com Google Drive, Dropbox o Zoom. D’aquesta manera, es pot fer tota la feina sense sortir de l’espai de treball que ofereix Slack. Una aplicació que serveix tant per als ordinadors com per als telèfons mòbils. Asana Aquesta aplicació web, que també té una versió per al mòbil, serveix per a organitzar-se més bé. Amb Asana es poden crear pissarres amb feina a fer. A més, la feina es pot assignar a un treballador i marca terminis de lliurament. Alhora, permet saber en quin estat es troba la feina en cada moment. També permet de crear converses, formularis i calendaris els quals podran veure tots els membres de l’equip. Hi ha una versió de pagament, però es pot començar a provar-la de franc. Trello Una aplicació molt similar és Trello, que també serveix per a gestionar projectes en línia. Una de les característiques bàsiques és que funciona de manera molt intuïtiva amb una pissarra, la qual es pot distribuir per columnes o llistes independents, que es poden diferenciar segons els dies o projectes. I totes aquestes llistes es poden subdividir en unes targetes que recullen tot el contingut i feines pendents del projecte de cada llista. A més, permet afegir-hi llistes, adjuntar arxius, etiquetar esdeveniments, afegir-hi comentaris i compartir taulers amb la resta de l’equip. Hangouts y Skype Un aspecte clau per a organitzar-se la feina és poder-se comunicar amb la resta de companys. Per això, les dues aplicacions més utilitzades són Hangouts, de Google, i Skype, de Microsoft, dos sistemes de xat que també permeten de fer videotrucades. Totes dues permeten de contactar amb clients i fer reunions d’equip. L’avantatge de Skype és que permet de compartir arxius i mostrar la pantalla del teu ordinador, a més que té l’opció d’enregistrar les videoconferències. Hangouts també permet de compartir documents i, a més, deixa fer emissions en directe per YouTube, que és la principal diferència amb Skype. Zoom Una altra aplicació que serveix per a fer reunions i conferències per internet i a distància és Zoom. Té molta més qualitat que les anteriors. Ofereix videotrucades en HD i sense talls. A més, es poden fer videoconferències amb una trentena de persones. Un altre avantatge és que es pot programar una conversa i generar una ID de la conferència, de manera que n’hi ha prou d’enviar aquest enllaç a la resta de persones sense que els calgui cap compte de Zoom. La Suite d’aplicacions de Google La Suite d’aplicacions de Google també és una eina molt bona per a fer feina a distància, ja que permet d’editar arxius de Word, Excel i PowePoint d’una manera col·laborativa. Amb aquesta aplicació, es poden incloure notes en temps real a qualsevol document mentre es veu què editen els altres companys de feina al mateix temps. Toggl Aquesta eina permet de crear llistes de projectes i associar-los als clients. El principal punt fort de Toggl és que permet de cronometrar el temps que es dedica a cada feina. D’aquesta manera, l’eina proporciona uns informes detallats perquè es pugui analitzar quant de temps s’ha invertit en cada cosa i si has de canviar la metodologia. Dropbox Teniu problemes a l’hora de compartir arxius amb els companys de feina? Pesen massa? El Dropbox és una solució. És un dels softwares més coneguts per a compartir informació mitjançant el núvol. És molt fàcil d’utilitzar i, a més, permet de baixar també l’aplicació al mòbil i portar sempre els documents a sobre. També és una manera d’assegurar-se que no es perdrà tota la feina feta si l’ordinador deixa de funcionar.

Summary: Aplicacions per a ajudar a organitzar-se el teletreball


Dissabte, 7 de març, el claustre de Sant Vicenç Ferrer de Manacor s’omplirà de parades amb projectes molt diversos, però amb un element en comú: tots són impulsats per dones. La regidoria d’Igualtat organitza per primer any la Fira de Dones, l’activitat central de Manacor per a commemorar del 8 de març. Vaga feminista: tota la informació sobre el 8 de març De les 9.30 a les 19.00, podem trobar una fira formada per tres grans sectors: un de dedicat a la dona i l’artesania, un altre sobre la relació de les dones amb la gastronomia, i un darrer dedicat a les entitats socials amb projectes per a la igualtat. A més, durant tot el dia es faran activitats complementàries, com ara rondalles per als infants, tallers de dansa i ioga i un vermut al migdia amb el grup Río Ciclo. El duo Jo Jet i Maria Ribot clourà la jornada amb un concert a la Institució Alcover. L’objectiu de la fira és fomentar el potencial femení del municipi, tot creant un espai on les dones artistes i emprenedores de Manacor i de tot Mallorca siguin visibilitzades i facin xarxa entre elles i els seus projectes.

Summary: Manacor commemora el 8 de març amb una Fira de Dones


El Departament d’Economia ha ordenat a les conselleries una contenció de la despesa exceptuant les partides de personal, els serveis bàsics com per exemple l’educació, l’atenció primària de salut, les polítiques d’atenció a la immigració i les famílies; i les inversions que ja estaven compromeses. A les empreses públiques, que tenen autonomia financera, ordena un ajust pressupostari estimat del 6%. A més, l’ordre del vice-president del govern, Pere Aragonès —que va sortir publicada al DOGC dimarts passat— estableix que si hi ha alguna despesa inajornable es pugui dur a terme, sempre i quan estigui autoritzada pel Departament d’Economia. Pel que fa a les empreses públiques, que tenen autonomia financera, l’ordre assenyala que en cas que una entitat hagi d’atendre ‘necessitats urgents i inajornables’ i no pugui executar l’ajust, aquest es faci a resta d’entitats del seu àmbit d’actuacions. Armengol anuncia retallades però diu que continuarà desenvolupant polítiques socials Fonts del Departament d’Economia han explicat que es tracta d’un ajust ‘flexible’ i han atribuït aquesta mesura pel fet que el govern espanyol no hagi actualitzat la bestreta per a aquest any 2019 i s’hagi de treballar amb la del 2018 prorrogada, que és més baixa. La Generalitat també ha demanat els ingressos derivats de la modificació de la norma del Subministrament Immediat d’Informació de l’IVA corresponent al 2017 i a percebre el 2019. En cas de no resoldre’s, adverteix Economia, suposaria una pèrdua d’ingressos important. El criteri seguit la Generalitat per a publicar aquesta ordre és la voluntat de no sobrepassar el límit de dèficit. Podeu consultar ací l’ordre del Departament d’Economia publicada al DOGC:

Summary: Aragonès ordena retallades als departaments i empreses públiques


El president de la Generalitat, Quim Torra, avui la taula de partits i entitats independentistes al Palau de la Generalitat. El propòsit és de traslladar-los el contingut de la reunió que va tenir amb el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, el 6 de febrer. Aquests darrers dies el govern havia expressat la voluntat que aquesta trobada es fes lluny dels focus mediàtics i de la pressió, per això no ha estat convocada públicament. Torra defensa en aquesta taula de partits i entitats la necessitat d’exigir la figura d’un mediador internacional en la taula de negociació entre els governs. Una taula que va dir el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, s’hauria de reunir per primera vegada abans no acabi aquest mes de febrer. La figura del mediador és motiu de discòrdia entre Junts per Catalunya i ERC; si els primers el consideren un requisit imprescindible per a poder certificar la voluntat real de negociació del govern espanyol, per als segons és prescindibe i no pot esdevenir ‘una escusa’ per evitar que es posi en marxa la taula entre governs.

Summary: Torra reuneix a palau partits i entitats independentistes per encarar la negociació amb el govern espanyol


Els caps d’Estat i de Govern de la Unió Europea sense el Regne Unit han fixat aquest divendres les grans línies d’un full de ruta per als pròxims sis mesos, amb el qual aspiren a demostrar unitat i un reforçament de la seguretat a les fronteres contra la immigració i l’amenaça terrorista, que convenci als europeus de la viabilitat del projecte europeu. ‘Ens hem posat d’acord a posar tot l’esforç d’Europa per ocupar-nos de les coses que preocupen a la gent. La gent vol seguretat i això és el que demanden als seus governants’, ha declarat el president del Govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, a la cimera informal celebrada a Bratislava. En la mateixa línia, la cancellera alemanya, Angela Merkel, ha assenyalat l’objectiu de la Unió Europea de ‘parar la immigració il·legal’ o ‘almenys reduir-la significativament’. ‘Estem d’acord que mai més permetrem que tornin els fluxos migratoris sense control’ del passat any, ha dit el president del Consell Europeu, Donald Tusk, en referència a un dels compromisos clau del nou ‘full de ruta de Bratislava’. L’esment inicial a evitar que es repeteixi el ‘caos’ del 2015 es va suavitzar pel malestar d’algunes delegacions amb aquesta expressió, entre ells Alemanya, segons han revelat fonts europees. Estem determinats a ‘corregir els errors passats’ i buscar ‘solucions comunes’, ha afegit Tusk, que ha confiat que en els pròxims sis mesos es complirà la ruta marcada i es conclourà el protocol al març, quan els Estats membres celebrin a Roma els 60 anys del projecte europeu. El primer ministre txec, Bohuslav Sobotka, ha explicat, per part la seva banda, que s’ha tancat una full de ruta inicial per ‘reforçar la confiança dels ciutadans en el funcionament de la UE’.

Summary: Els governs de la UE prometen unitat i més seguretat per recuperar el suport dels europeus


El president de la Generalitat Valenciana Ximo Puig ha traslladat al president de la Comissió Europea Jean-Claude Juncker la necessitat que el País Valencià rebi suport per desenvolupar tot el seu potencial i també que obtingui el seu compromís amb el corredor mediterrani, ‘un element fonamental per a la reactivació econòmica i una sortida econòmica duradora i sostenible’. Així ho ha manifestat Puig als mitjans després de la reunió mantinguda a la seu del Parlament Europeu, a Estrasburg (França). El president valencià ha explicat que Juncker li ha assegurat el seu compromís amb el corredor mediterrani en la mesura que els projectes del govern espanyol siguin presentats, així com també els projectes que presenti França. Puig ha estat el segon president autonòmic en ser rebut per Juncker, després del del president basc Íñigo Urkullu. Preguntat sobre el fet que encara no hagi rebut el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i si això representa un gest polític, el dirigent valencià no ha volgut pronunciar-se, indicant que això correspon tant a la CE com a la Generalitat. Amb tot, ha dit que creu que el normal és que s’estableixi el màxim diàleg entre totes les institucions i que ell sempre ha apostat pel diàleg. El cap del Consell ha explicat als mitjans que ha estat una reunió ‘extraordinàriament positiva’ per als interessos valencians i que ha estat plantejada com ‘un espai de reconciliació’ després que en el passat la Generalitat Valenciana no hissés la bandera de la Unió Europea per un enfrontament que ha considerat ‘absurd’. Ximo Puig ha exposat que ha parlat amb el president de la CE de la necessitat de poder ‘desburocratitzar’ el pla Juncker perquè tingui més influència a les pimes valencianes i de poder rebre suport públic per afermar el creixement del País Valencià, per sobre del 3%. Així mateix, ha indicat que tots dos han valorat l’impacte del Brexit al territori (que concentra gairebé un terç dels residents britànics a l’estat espanyol) i ha demanat que hi hagi el màxim diàleg perquè el trencament sigui el més raonable possible i amb les menors tensions comercials, tot recordant que les exportacions valencianes al Regne Unit representen vora 3.000 milions anuals. Sobre el futur d’Europa, Ximo Puig ha transmès que cal fer un pas endavant amb polítiques expansives i de suport a la inversió per cimentar la recuperació econòmica. El president valencià ha exposat que parla des del relat d’una autonomia que ha patit la crisi amb gran intensitat i amb una fractura social molt gran. Puig ha explicat que el País Valencià en l’actualitat està considerat un territori ric quan compta amb 12 punts per sota en la mitjana de la renda per càpita de l’estat i que cal replantejar el cofinançament de projectes europeus perquè les decisions del primer pla Juncker es varen prendre amb unes xifres determinades que ara s’han d’ajustar a la nova realitat. En aquest sentit, ha indicat que ha reclamat reorientar el pla operatiu actual en la mesura que sigui possible i treballar amb la nova realitat de cara al pla 2020-2026. El cap del Consell ha agraït Juncker la voluntat negociadora de la CE a l’hora de ‘solucionar conflictes oberts’ com la falsificació del dèficit efectuat per l’anterior govern, que hauran de dirimir els tribunals, i la recuperació de les competències sobre la propietat i gestió de la Ciutat de la Llum d’Alacant, en dació de pagament.

Summary: Puig reclama a la Comissió Europea un compromís amb el corredor mediterrani i el potencial del País Valencià


L’arròs pot tenir la clau per a aturar el contagi del virus de la sida. En un estudi dirigit per investigadors de la Universitat de Lleida en col·laboració amb l’IrsiCaixa se n’ha aconseguit aturar l’entrada en les cèl·lules humanes. La descoberta es va publicar ahir a la revista científica nord-americana Proceedings of the Nacional Academy of Sciences. Els resultats, de moment, només són ‘in vitro’, al laboratori, però els investigadors són optimistes, perquè consideren que serà una opció per a reduir la transmissió del VIH. Al laboratori de Biotecnologia Vegetal de l’Escola d’Agrònoms de la UdL modifiquen genèticament grans d’arròs. Aquest arròs modificat, que ara neix en plaques de cultiu, es produirà en països on aquest cultiu és estès, com els de l’Àfrica subsahariana. I es preveu que ja es podrà conrear d’aquí a cinc o set anys. ‘La mateixa planta permet que l’extracte de llavors crues sigui usat directament com un còctel de microbicida tòpic, evitant els costos de múltiples processos posteriors’, explica l’estudi. Així, només caldrà triturar els grans d’arròs transgènic i afegir-hi aigua. La pasta que en surti, les dones se l’hauran d’aplicar a la vagina abans de tenir relacions sexuals. L’objectiu és aconseguir un tractament fàcil i barat per a frenar el virus de la sida, i apoderar la dona a l’hora de practicar sexe sense perill d’infecció. Cada any, al món, hi ha prop de dos milions de noves infeccions de VIH. La majoria són a l’Àfrica.

Summary: Arròs transgènic per a impedir el contagi del VIH


El divendres 21 d’abril a les set del vespre, l’Associació Catalana d’Esperanto va organitzar una conferència a l’Espai VilaWeb amb motiu de l’inici de l’Any Internacional Zamenhof. El professor Federico Gobbo fou l’encarregat d’impartir la xerrada Encara és actual la filosofia de Zamenhof? Federico Gobbo és titular de la càtedra d’Interlingüística i esperanto de la Universitat d’Àmsterdam, així com professor de la Universitat de Torí de llengües planificades i planificació lingüística. A més, és membre del projecte europeu MIME (Mobilitat i Inclusió en una Europa Multilingüe) a la Universitat de Milà-Bicocca.

Summary: Encara és actual la filosofia de Zamenhof? Conferència de Federico Gobbo per l’Associació Catalana d’Esperanto


Josep Antoni Duran Lleida (1952) acaba de publicar unes sucoses memòries polítiques titulades El risc de la veritat (editorial Proa) que parlen intensament ja de bon començament, a la portada i tot: Duran i Lleida ha perdut la ‘i’. Ara és Duran Lleida. Punt. Un home que ha passat de ser un catalanista moderat a justificar l’aplicació del 155. Un home que ha passat de ser el possible successor de Jordi Pujol a votar el PSC-PSOE, el 21-D. El llibre són 506 planes que abasten els orígens polítics i el llarg recorregut d’una de les figures més destacades i controvertides de la política catalana i espanyola d’aquests darrers quaranta anys. Duran repassa la major part de temes punxeguts, que no defuig, cosa que sempre s’agraeix: del deute d’Unió al procés d’independència. De la seva negativa a l’estatut a les crítiques a Carles Puigdemont i Artur Mas. De les relacions amb el PNB als contactes amb el rei espanyol. I tot amb precisió de detall i prosa amena. Duran Lleida va rebre ahir VilaWeb a l’hotel Presidente de Barcelona. Foren vint minuts d’entrevista intensa, amb un punt de tensió i alguna pujada de to, en certs moments. Però, a diferència d’alguns altres, Duran respon a les preguntes, siguin quines siguin. I des del començament. —Al llibre dieu una cosa que m’ha sobtat: que a vegades acabàveu discursos cridant ‘Amunt! Avant! Visca Catalunya lliure!’ I la gent us deia: Mira, ja s’ha fet dels nostres. Però responeu que no. —Una vegada, va passar. ‘Visca Catalunya lliure’ vol dir la llibertat de dir coses. De poder dir ‘vull ser aquí, vull ser allà’. Unió és un partit que neix amb un model confederal com a proposta d’articulació. ‘Amunt! Avant! Visca Catalunya Lliure’ és un crit de guerra, entre cometes, de Carrasco i Formiguera, que nosaltres utilitzàvem sovint. I cadascú el pot interpretar com vulgui. I si la proposta d’Unió era confederació, i de continuar a Espanya, demanava la llibertat de poder decidir continuar a Espanya. —‘Visca Catalunya lliure’ vol dir la llibertat de continuar integrats a Espanya? —’Visca Catalunya lliure’ per a molta gent vol dir independència, punt final. Per mi vol dir aquesta llibertat de poder triar aquest model que crec convenient, que és la confederació. —Ara que hi ha eleccions espanyoles, qui votarà Duran Lleida? —Faré cas del que digui Units per Avançar. —El fet que el PSOE hagi aplicat el 155 us frenaria de votar els socialistes? —Ja vaig votar el PSC el 21-D. I ja havia aplicat el 155. —I no us frena votar qui tira endavant el 155, i que permet tancar gent a la presó? —Jo crec que hem de ser una mica pedagògics tots plegats. I explicar que el 155 s’aplica perquè hi ha un acte previ, que és la DUI. És una resposta que és a la llei. No és una resposta desitjada, ni considerada mai com a òptima. Per tant, si hem d’analitzar el 155 hem d’analitzar què va passar abans. —Aquesta aplicació del 155 hi ha qui diu que és anticonstitucional, perquè el 155 permet de donar ordres a un govern, però no de fer-lo caure. —Em sembla molt bé que hi hagi gent que pensi això. I hi ha gent que pensem coses diferents. Forma part de la democràcia. Jo no he fet mai res perquè es provoqués l’aplicació del 155. Hi ha qui no el desitja, i hi ha qui ha fet molt perquè s’apliqui. I hi ha gent que no el desitgem i no hem fet res per provocar-lo. Reitero: la responsabilitat no és del qui aplica el 155, és de qui provoca l’aplicació del 155. —És culpar la víctima, no? Si algú ve a casa i em roba, la culpa és del lladre, no meva. —Evidentment. I aquí, qui ha robat? —Aquí m’han robat el govern. —Com a conseqüència d’això… Com a conseqüència d’un acte previ, que és el robatori, a casa teva, s’aplica la llei. A aquell senyor, aleshores, li roben la llibertat. Però abans primer ha robat ell, a casa teva. No emprenyem. No girem les coses d’aquesta manera. —Al llibre dieu que el deute d’Unió té tres raons. Primera, gastem massa. I us en doneu la culpa. I també dieu una cosa que impressiona: a Unió, quan es votava el pressupost, la gent era a fora fumant el cigarret. —Si jo assenyalo això podria deduir-se’n: doncs quina irresponsabilitat, no? Ara imagineu-vos els partits en els quals no se sotmet a votació el pressupost. I que ningú no sap quin pressupost hi haurà. A Unió el pressupost es votava. I es portava als congressos. Cosa que no passa a cap més partit. —Les seus, al final, qui se les ha quedades? A qui es van vendre? —No ho sé. —Ironia del destí, m’ha semblat, és que el bufet d’advocats que es va ocupar del deute va ser Deloitte, on hi havia, em sembla, David Madí. Jo ara veia David Madí entrant a Unió. —No, no. Hi ha una persona de Deloitte. Però em sembla que Deloitte de Sevilla. David Madí no sé si està a Deloitte. No ho sé. —Algú que creu en les lleis del mercat, tenir aquest deute tan gran com ho viu? Són vint-i-dos milions de deute que no van poder pagar. —Vostès són una pàgina web, oi? —Sí. —Reben subvencions públiques? Què passaria si es retiressin aquestes subvencions públiques? —No ens passaria res. A VilaWeb les subvencions són el 6% del total. —Doncs a nosaltres, sí que ens ha afectat. Perquè els partits van amb un sistema de finançament molt ajustat a les subvencions públiques. Aquí ho explico: ens ha afectat. El jutge ja ha tancat el concurs de creditors. I no ha trobat cap responsabilitat dels dirigents d’Unió. Però quan entres al jutjat, el jutge és qui decideix. Com a qualsevol altra empresa, que desgraciadament són moltes que han de presentar concurs de creditors. M’ha costat diners? Sí, és clar. Pagava la quota. Només faltaria. I perquè després vaig fer algun crèdit personal, com també explico, per mirar de pagar nòmines. —Del fragment de l’estatut, n’impressiona un punt en què és com si demanéssiu perdó. No us va agradar que tirés endavant, dieu. I us lamenteu de no haver vist que el PSC hi votaria a favor. ‘Vaig badar.’ —És que l’estatut nostre era molt dolent. Jo no l’hauria fet, l’estatut. Ni en Pujol tampoc. Ell ja ho va dir. Jo creia que la manera d’avançar no era un nou estatut, sinó resolent tres o quatre problemes de l’autogovern de Catalunya. El finançament, però no tan sols el finançament. Jo sentia la gent del PSC, la seva discrepància amb l’estatut, i pensava que finalment no el votarien. La intervenció de Rodríguez Zapatero, cridant Maragall i Mas, va fer que finalment el PSC l’acceptés. —Hi ha una reunió molt interessant que expliqueu entre vós, Fainé, Javier de Godó, Botín, César Alierta. Per què us hi reuniu, amb els banquers? —Tots no crec que siguin banquers, però vaja. Perquè m’ho demanen. I perquè estan molt interessats que això no arribi on ha arribat. I que no hi hagi un conflicte entre Catalunya i Espanya. Que no és bo, ells ho entenen així, i jo també. De quatre, dos eren banquers i dos no ho eren. —Hi ha gent des d’Espanya que diu que això de la independència és una cosa dels burgesos egoistes. Que Fainé, o Javier de Godó, facin precisament aquesta reunió per evitar-la trenca aquesta idea. —Però ells no són independentistes. —Per això trenca la idea. —El que volien era evitar… la burgesia… No sé què diu Espanya. Escolti’m, aquí hi ha hagut una declaració unilateral d’independència, han vulnerat les lleis, no hi ha hagut capacitat política per a trobar una solució al tema. I desgraciadament això és a les mans dels jutjats. I desgraciadament hi ha unes persones que són allà, com sabeu, al tribunal. Espero que no s’equivoqui la justícia com s’ha equivocat la política. I després haurà de tornar la política, i intentar trobar una solució política perquè la solució judicial no és solució. —Max Weber parla de l’ètica de la responsabilitat, i l’ètica de la convicció. Jo us volia fer la reflexió següent, senyor Duran. La unitat d’Espanya és legítima, però després de fer que hi hagi gent a la presó, gent a l’exili, tanta violència, Weber no diria que val més deixar-ho estar, per ètica de la responsabilitat? —És Espanya que causa el dolor, o és la ruptura de la unitat d’Espanya que causa el dolor? —A l’Argentina quanta gent ha mort? A l’Uruguai? A Xile? Quant dolor ha causat la unitat d’Espanya? No tan sols aquí. A tot el món. —No ho sé. —Els independentistes no n’hi posem, de gent a la presó. L’altre bàndol, sí. Qui causa dolor, aquí? —Les lleis hi són per a complir-se. Els lletrats del Parlament de Catalunya ja ho van advertir. Una altra cosa és que no comparteixi la tipificació que ha fet aquest senyor sobre la rebel·lió. Però els fets són els que són. No es jutgen les persones per les seves idees, sinó pels fets. Aquests fets els mateixos lletrats del parlament van considerar… Però jo no faig d’advocat defensor dels uns ni dels altres. La justícia decidirà. I el TEDH hi dirà la seva també. —Hi insisteixo. Potser la unitat d’Espanya és una cosa tan forçada que causa dolor i aleshores Weber diria: escolti, la unitat d’Espanya és molt legítima, però causa tant dolor que val més deixar-ho estar. —Em sembla que no ha llegit prou Weber. I deixem-ho estar, perquè faríem una segona lectura de Weber. —Dieu que Vox és de dreta extrema. Per què no d’extrema dreta? —És igual. Com vulgui. Extrema dreta, doncs extrema dreta. I per vostè què és Podem? És l’altra banda. L’un a l’extrem de la dreta i l’altre a l’extrem de l’esquerra. Tots dos fan propostes que no encaixen amb la constitució i que farien modificar la constitució. No votaré ni els uns ni els altres. No em sento a prop ni dels uns ni dels altres. —No són comparables. Vox són fills del franquisme. Podem no són fills de l’estalinisme. —Quina entrevista! Quines discussions! Si a Vox els vota la gent, no són fills del franquisme. Són fills de la democràcia. Que mantinguin i defensin idees dels franquistes és una altra cosa diferent. Però són fills de la democràcia. I Podem també són fills de la democràcia i sorgeixen de les urnes. Que fossin fills o néts de Franco uns, o fills i néts de no sé qui els altres, se me’n fot. Neixen de les urnes. —Els veieu comparables? —No els comparo, jo, cony. Vostè me’ls fa comparar. —Sobre la transició hi ha un llibre que es diu: El mite de la transició pacífica, de Sophie Baby. L’heu llegit? —No. —Centenars de morts. Creieu que la transició va ser modèlica? —Sí. —Creieu que és modèlica amb centenars de morts damunt la taula? —Sí. No sé on són els centenars de morts, però sí, va ser modèlica. No crec que hi hagi hagut cap mort per una decisió política de la transició. Cap ni un. Digueu-me’n un. —Martín Villa va donar ordres i van morir obrers al País Basc. Any 1976. No és transició, això? —La transició és passar de la dictadura en què el senyor Martín Villa era ministre, a la democràcia. La transició és un trànsit de la dictadura a la democràcia. A Xile també va haver-hi morts. A Portugal va haver-hi morts, i va haver-hi ruptura. —A Portugal n’hi va haver quinze o vint. A l’estat espanyol parlem de centenars. —La transició va ser modèlica. Per vostè no, punt final. Apunti que jo dic que és modèlica. I és un èxit col·lectiu. —Amb tants morts? —No em toqui més els collons. Apunti-ho també. Amb tants morts o no tants morts, cony. —Heu visitat els presos? —No. Perquè no tinc el grau suficient de relació amb ells per a visitar-los. —Amb Rull i Turull no hi teniu grau suficient? —De relació, no. Els conec, sí. Però no. —Hi ha un punt en què insinueu que una bona sortida seria l’indult. —És una de les possibles solucions de futur perquè és una solució establerta a la llei. No es tracta de corregir la decisió del jutge sinó que la constitució i la legalitat permet aquesta via. —A l’índex de noms, que és molt agraït, hi ha un nom que no he trobat. M’hauria agradat. Joan Cogul. —No ho sé, si hi és. Però en parlo. Parlo del tema de Turisme. —De Turisme, sí. De Joan Cogul, no. —I per què l’hi he de posar? —Perquè és l’home que es va suïcidar arran d’aquest cas. —I ja ho dic, també, que va acabar… Per respecte a ell no dic més coses. —Heu sentit l’entrevista que van fer a Carmen Fargas ? —No m’interessa gens ni mica què hagi dit la senyora Carmen Fargas. —Aquella senyora deia que vós li’n vau pagar 100.000 el mes . —Que no m’importa gens ni mica, això és una falsedat. Jo no he pagat mai res a la senyora Carmen Fargas. Jo no portava la caixa d’Unió Democràtica. —Doncs a mi m’ha impressionat aquesta entrevista (vídeo, vídeo 2 i text). —Tant se me’n fot el que digui la senyora Carmen Fargas! Parlem del llibre, cony. No em parli de la Carmen Fargas. Parli del que vulgui, escrigui el que vulgui. No l’he escoltada, ni m’interessa. Sé que menteix. —Sap que menteix? —Sí. —Vostè al llibre en parla, d’aquest cas. I per això em sobta que no surti el nom de Joan Cogul. —Doncs deu ser un descuit. Però hi surt el tema. I surt la seva dona, també, no? —El llibre es diu El risc de la veritat. I he pensat: aquest nom no hi deu sortir pel risc de dir la veritat. —Jo dic la veritat sobre Cogul. No en dic més per respecte a la família. —Se’ns acaba el temps. Hi ha res que vulgueu afegir? —Res.

Summary: Duran Lleida: ‘No em toqui més els collons’


Aquesta entrevista conté dues parts diferenciades: en la primera el poeta, crític, assagista i agitador cultural Vicenç Altaió ens parla de la nova generació de poetes catalans, els més joves, i el paper que tenen avui, un paper social i cultural insurrecte, sovint marginal, però que genera una cultura viva, de gran potència. Altaió diu: ‘A Catalunya vivim en la clara consciència d’una cultura sense por i la reivindicació de l’expressió com a model de llibertat.’ En la segona part de l’entrevista s’hi incorpora Josep M. Sala-Valldaura, coautor, juntament amb Altaió, de Mig segle de poesia catalana, 1968-2018 (Proa Edicions), volum editat fa poc. Continuem parlant de poetes, de generacions i de poesia, però més centrats en el volum. Mig segle de poesia catalana, 1968-2018 és la darrera antologia de poesia catalana que s’ha escrit. Conté un conjunt de 232 poetes, que els antòlegs han organitzat per ordre cronològic (l’any de naixement), i que han aplegat en tres grans grups, que representen tres generacions. La primera generació és l’anomenada dels setanta, la de la revolta poètica; la segona és la generació de la normalització; i la tercera, la de la insurrecció. La generació de la revolta poètica (de la qual Altaió i Sala-Valldaura formen part, tot i que en l’antologia no hi apareixen) conté autors que van començar a publicar el 1968. És la generació de postguerra, nascuts entre el 1940 i el 1958. Una generació marcada pels fets de Maig del 68, formats en una llengua imposada que no és la pròpia, però que revalida la tradició literària pròpia, alhora que el llegat de l’avantguarda. La generació de la ‘normalització’ es fa conèixer cap al 1978, entre els partidaris de la ruptura democràtica i els del pacte constitucional. Són poetes nascuts del 1959 al 1975, en una època en què una bona part ja s’ha format amb la llengua pròpia. És, diuen els antòlegs, una generació que neix en ple desenvolupament tecnocràtic del capitalisme i que observa l’auge de la cultura espectacle. Com a símbols i fets històrics tenen els Jocs Olímpic de Barcelona del 1992 i també l’enderrocament del mur de Berlín. La tercera generació, la més jove, és l’anomenada generació de la ‘insurrecció’, integrada per joves nascuts en democràcia, entre el 1975 i el 1997. Són joves que veuen com s’exhaureix el model de creixement salvatge de la globalització i que viuen la crisi econòmica i del benestar. La data històrica que els pot representar és la caiguda de les Torres Bessones de Nova York. Altaió i Sala-Valldaura ja van impulsar fa gairebé quaranta anys una primera antologia, Darreres tendències de la poesia catalana (1968-1979), que volia ser una resposta a l’antologia de Joaquim Molas i Josep M. Castellet del 1963, que consideraven de caràcter programàtic, on la poesia es portava a l’àmbit del realisme històric. Diuen els antòlegs: ‘Nosaltres vam cercar un nou model per oferir una antologia no instrumentalitzada, que s’obria a la postmodernitat, mostrant l’evolució de tendències artístiques simultànies, la llibertat d’expressió i la singularitat, sense establir categories entre poetes. Va néixer l’ètica de la no selecció, la pluralitat estètica.’ I aquest és el model que també han aplicat a la nova antologia. La gran extensió de poetes que ofereix el llibre fa que la proposta fluctuï entre l’antologia i la mostra. Al final, Altaió s’estima més parlar d’un llibre d’assaig, que, assegura, hauria de llegir-se als instituts i les universitats. L’edat dels poetes antologats comença el 1940, de manera que n’han restat fora escriptors com ara Joan Margarit, Feliu Formosa, Josep Palàcios, Montserrat Abelló, Felícia Fuster, Màrius Sampere, Bartomeu Fiol, Francesc Garriga… El balanç és ben positiu i els antòlegs el remarquen des del principi quan escriuen: ‘La poesia catalana no havia viscut mai una plenitud tan alta.’ Vicenç Altaió amb el volum ‘Mig segle de poesia catalana 1968-2018’ (Proa). Fotografia: Albert Salamé. Comencem parlant amb Vicenç Altaió. Som a la nova seu de la Fundació Joan Brossa, al carrer de la Seca, número 2, després de la conferència de premsa. Avui a la tarda seran els poetes qui prendran l’espai per ser protagonistes de la presentació del llibre. —Un dels elements interessants de l’antologia és que analitzeu la darrera generació de poetes, els més joves que han sorgit. —Tots som subjectes que construïm la història i el fet que l’antologia acabi en l’actualitat, l’any 2018, fa que calgui donar nom a la generació de poetes més joves. Així com al Maig del 68 hi va haver una gran revolta del coneixement, a Catalunya avui hi ha una revolta catalana, pacífica i democràtica, que té a veure amb la filosofia postmoderna tova (anomenada així), una revolta en què la cultura i el coneixement es manifesten amb una transformació del fet polític. I aquesta és una de les grans aportacions que els catalans fem en el marc europeu. —I poseu nom a aquesta generació, que anomeneu la dels ‘insurrectes’. —És que és molt evident. I que també correspon a una situació política somorta que vivim aquí: la insurgència ha vingut del moviment cultural i polític de la ciutadania, darrere del qual ha seguit l’àmbit polític. La cultura política catalana, durant els últims governs de la Generalitat, era molt reglada al voltant de les indústries culturals i la solució tècnica que es donava implicava convertir-ho tot en mercat i mitjancers. Però ja s’ha vist que aquesta no era una bona solució política ni per a Barcelona ni per a Catalunya ni per a Europa. A través de l’antologia, tornem a una certa consciència que hi ha una gent preparada per a ser societat, però que, en canvi, han quedat condemnada a la marginalitat per la crisi econòmica i pel model econòmic. Mai no hi havia hagut tanta gent tan ben preparada per al coneixement de la literatura i per a fer servir la literatura, també com a ofici. I, en canvi, són els que han quedat totalment condemnats. —La cultura, en aquests moments, no ocupa un espai de centralitat. Tanmateix, són els joves poetes i els joves creadors que s’arrapen a la realitat social, a partir del compromís, els que retornen la centralitat de la cultura en la societat. —Crec que la cultura en l’espai social i polític català és molt plena. Es nota, per bé que hagi estat segrestada. Vivim en la clara consciència d’una cultura sense por i la reivindicació de l’expressió com a model de llibertat. Això es viu aquí. El fet que hi hagi un president provisional, però que procedeixi del món de la cultura, del món de l’edició, de la mateixa manera que l’anterior fos una persona del món de la comunicació internacional, crec que és molt positiu per a la cultura, més que no tenir un funcionari d’estat governant la cultura. També he de dir que tenim vida cultural als pobles, com va passar als anys setanta, i aquesta cultura no centralitzada es viu arreu del territori. Hi ha una política de territori. Sense anar més lluny, la presència d’editorials, de poesia, la presència de poetes fent llibres, poemes, sobre el primer d’octubre. Hi ha una clara consciència que la cultura es pot viure d’una manera política sense que sigui de la manera d’abans, quan la cultura era instrumentalitzada per la política. Fins i tot en el camp simbòlic. Però passa que els mitjans de comunicació viuen per la hiperacceleració del present, que és un tempo molt diferent del que la poesia requereix. Per tant, crec que la cultura, malgrat la persecució i l’exili, es troba en ple estat d’insurgència popular. —I en el pla estètic es fa visible? —Llegint els poetes de les últimes generacions, es veu d’una manera molt clara que la poesia és una eina que transforma. Per exemple, la presència de poetesses en el nucli generacional explicita d’una manera molt clara una transformació de la societat del coneixement, però que encara no ha arribat a l’àmbit polític. En l’última generació de poetes joves no ha calgut aplicar capcioses regles correctives de paritat. Aquí simplement les poetesses de les darreres generacions ocupen un lloc central en tota aquesta generació, per la qualitat de la seva veu, per l’originalitat, la introducció de temàtiques… És un fet important. De la mateixa manera que Maria Mercè Marçal va guanyar una veu com a poeta i va anar creixent en el procés, des de la simbolització dels signes femenins fins a l’experiència de vida, real, i va ser molt més rica com a poeta, com més real era l’experiència, jo diria que avui les poetesses de la revolta plana són més, aporten més i són molt més riques, en aquest sentit. El surrealisme volia ser una revolució que afectés tots els àmbits de la vida. Era més que una revolució estètica. Era una revolta moral. Però en l’àmbit polític n’hi va haver que es van barallar. Uns van optar per la revolta de l’estètica i uns altres van optar per la supeditació de l’estètica a la política. Aquests darrers es van afiliar al partit comunista i després, amb l’estalinisme, en van ser víctimes. En canvi, els de la revolta estètica radical continuen essent poetes revolucionaris, hi hagi o no les condicions polítiques que els donin la justa equivalència. Per tant, és important que la poesia sigui lliure i sigui independent. A vegades un petit gest quotidià pot arribar a ser molt més revolucionari en la història de les formes, que no el contingut. Per tant, hi pot haver una revolta estètica i com més lliure sigui més revolta política serà. Això ho hem après per exemple de Joan Brossa. Fundació Joan Brossa, amb Altaió i Sala-Valldaura. Darrere seu, una acció de l’artista Alícia Kolf. Fotografia: Albert Salamé. Presentem l’antologia a la nova seu de la Fundació Joan Brossa. És significatiu que l’any 1975 s’obrís la Fundació Joan Miró i aquest 2018 s’obri la petita Fundació Joan Brossa. Avui la cultura catalana no necessita grans equipaments, sinó equipaments petits pertot arreu, espais sense butaques on les obres no s’hagin de penjar necessàriament a les parets. Aquest espai era la Casa de la Moneda i, com deia Brossa, la moneda per a nosaltres són llibres. L’artista Alícia Kolf ha convertit els llibres en confeti de color vermell, el color de la vida, de la saba.  —Tornant a l’antologia, per primera vegada es veuen d’una manera molt clara els paral·lelismes de la generació dels setanta amb la generació dels insurrectes. Per una altra banda, en la introducció parleu de les tres generacions: la dels setanta és la vostra, la coneixeu en profunditat i us hi esplaieu; la generació de la normalització sembla que no us agradi gaire, la construcció del relat no és tan ric d’arguments. I en la darrera generació, el relat torna a agafar gran volada i cerca els ponts de connexió amb la generació dels setanta. —Vicenç Altaió: Aquesta percepció és un fet real, però això no vol dir que no hàgim estat equànimes en la presència. La generació de la normalitat és la més representada. I dintre de la primera generació, hi ha uns poetes que ens precedeixen, com ara Carles Santos, Carles Hac Mor, Lluís Solà, Antònia Vicens, etc. Aquests són els primers de la nostra generació, però darrere hi van moltes més tendències, marcades primer per Pere Gimferrer i la seva singularitat i el seu avantguardisme clàssic. Hi ha una gran presència dels neorealistes, com Francesc Parcerisas, poetes que passen per lectorats de català d’universitats angleses. Després hi ha tota la colla de la Universitat Autònoma i de la Central, amb Tarot de Quinze i Llibres del Mall. S’hi afegeixen dues aportacions molt fortes de poetes mallorquins i valencians. I s’acaba amb Perejaume i Andreu Vidal, en aquest primer gran grup. Doncs això mateix ho podem llegir en la segona generació, la de la normalització, perquè per una banda hi ha Carles Duarte, després tota la colla de poetes anomenats els Imparables, i hi ha els antiimparables… —Josep M. Sala-Valldaura: Passa que en aquesta segona generació hi ha molta poesia narrativa, que és una mena de poesia que de vegades es torna una mica massa mimètica. Hi ha molta lectura d’en Ferrater, per dir-ho simplificadament, i de vegades es llegeix un Ferrater una mica reduït. I això crec que afecta. També perquè es viu dins una normalitat que de vegades fa que no hi hagi prou ambició lingüística. De la nostra generació, la primera, m’agrada que ens bull sempre el llenguatge, sempre estem preocupats pel llenguatge. Perquè el poema té una autonomia lingüística, és un artefacte lingüístic. I per contra, molts d’ells no ho veuen com nosaltres. —V. Altaió: I encara us diré una altra cosa: quan pensàvem com organitzar l’antologia, que l’hem acabada marcant amb aquests tres períodes, al començament vam pensar de fer-la amb una mena de tensió entre els qui defensaven la revolta del llenguatge i aquells altres que es veien el llenguatge i la poètica d’una manera més tranquil·la. Al final ho vam bescantar. Però, en canvi, en el moment de construir el llibre ho vam tenir en compte, per crear el ritme, un ritme de respiració. I aquest joc entre ordre i subversió o entre raó i follia és una tensió permanent en tot el llibre. —J. M. Sala-Valldaura: Fem dialogar els poetes, els uns amb els altres, buscant un ritme, per establir una mena d’intel·ligència col·lectiva. —V. Altaió: I també és interessant veure els canvis de models de cada generació. La nostra generació es va fixar en Brossa i Foix i també va obrir-se a poetes de caràcter realista, com Vinyoli i Palau i Fabre. En canvi, en aquesta tercera generació és significatiu per exemple el poeta Enric Casasses pels seus elements de poesia oral, culta, neopopular i punk, per entendre’ns. L’última generació actua molt a través de festivals. És poesia de caràcter directe i té un treball sobre la llengua, que als anys setanta es feia a través del paper. —Aquesta no és la primera antologia que elaboreu. El 1980 va aparèixer Darreres tendències de la poesia catalana (1968-1979). Suposo que va ser un bon entrenament, perquè s’ha de tenir una bona esquena per a resistir les crítiques que us poden caure. Tanmateix, aquesta antologia conté 232 poetes. Potser com que és tan exhaustiva… —J. M. Sala-Valldaura: Com més àmplia, més bufetades reps. —Ja heu explicat com us vau voler diferenciar de l’antologia que feren en Molas i en Castellet l’any 1963. De tota manera, el temps mostra amb claredat els prejudicis de les antologies d’en Castellet i en Molas, que relegaren poetes com ara Vinyoli, Brossa i Palau i Fabre. Com ho heu fet vosaltres per superar els prejudicis (que, d’una altra banda, són molt humans)? —V. Altaió: De la mateixa manera que ho feren Molas i Castellet. Vinyoli hi era, en l’antologia, tot i que maltractat. Però quan van obrir la col·lecció ‘L’Escorpí’ de poesia, el primer poeta que van publicar fou Joan Vinyoli. I Joan Brossa també hi va tenir un lloc. És a dir: la poètica de cadascú és necessària; està bé que els antòlegs tinguem una radicalitat pròpia. Nosaltres, a la vegada que escrivim una visió objectiva de la història, també formem part de la història amb voluntat subjectiva. Però hem establert unes claus de caràcter metodològic que permetin que la visualització de les moltes tendències, fins i tot distintes de les nostres, hi tinguin cabuda i hi siguin ben representades. Josep M. Sala-Valldaura. Fotografia: Albert Salamé. —J. M. Sala-Valldaura: També hi ha una altra cosa i és que un bon poema, sigui de la tendència que sigui, normalment el detectes, encara que no sigui de la teva corda. És qüestió de tenir les orelles ben parades i ser tan objectiu com sigui possible. Ja se sap que de subjectivitat sempre n’hi haurà, però jo crec que ho hem fet prou honradament. Perquè el primer valor que ha de tenir un crític és ser honrat i sincer. —V. Altaió: I més aviat hem fet un gran esforç per mantenir un clar equilibri de descoberta entre la cultura literària al País Valencià i a les Illes Balears en relació amb el Principat. Perquè al Principat, la poesia més minoritària té més visibilitat. En canvi, hi ha molts poetes i poetesses al País Valencià i a les Illes que sense l’esforç que hem fet se n’haurien ressentit. Aquestes són les coses que fan més valuosa l’antologia. Hem anat a buscar la presència de poetes de poca difusió de petites editorials, de poca visibilitat. L’antologia és plena de petits detalls d’aquest ordre. —J. M. Sala-Valldaura: És que has de fer una feina de recerca inicial com més profunda millor. —Sobre l’àmbit de Països Catalans, en la introducció expliqueu que a primers dels anys vuitanta hi ha una relació molt estreta entre territoris i els poetes van de Palma a Barcelona i de València a Palma i hi ha la idea de les tres capitals. Després, clarament, aquest concepte es va diluint. Tanmateix, dieu que ara Barcelona s’ha convertit en la capital inqüestionable, però que existeixen una gran quantitat de subcapitals repartides per tot el país. Es pot considerar un renaixement de la cultura en llengua catalana en sentit ampli? —J. M. Sala-Valldaura: Sí, i tant. Per exemple, hi ha hagut un reequilibri territorial en matèria d’universitats. Que Girona sigui una capital universitària com Tarragona, Castelló, Alacant, Palma, etc., crea unes possibilitats de vida cultural en aquestes ciutats que abans no tenien. Des del punt de vista institucional és així. I, després, com que hi ha aquesta atomització tan gran, la part positiva és per exemple que han nascut petites editorials pertot arreu. Com que la poesia viu amb una espardenya i un peu nu, doncs tristament té aquest avantatge. Saps que hi ha petites plataformes editorials i petits grups actius en gairebé tota ciutat mitjanament gran. —De tot allò que heu après en aquesta recerca per a elaborar l’antologia, què us quedeu? —V. Altaió: Tinc la certesa que l’última generació, que és molt plena, és molt bona. —J. M. Sala-Valldaura: Sí, i a més, contràriament a allò que diu tothom, que sembla que la gent jove no té cultura, doncs és tot el contrari. Sens dubte, és gent que té una formació lingüística més important que la nostra; una formació cultural molt més àmplia i cosmopolita; i amb una vida que els donarà prou material per a escriure. No hi ha cap motiu, com diuen alguns, per a pensar que anem cap avall. És absurd. És una qüestió biològica: a la gent, quan es fa gran, li sembla sempre que la gent jove és pitjor, però no és pas veritat. —V. Altaió: Potser els falta una certa intensitat, en el sentit que molts escriuen molt (no dic que massa), però molt. Aquella cosa dels grans poetes, com el Foix i altres, que sabien que la poesia es produeix doblement, amb una relació amb el no visible, amb el misteri, el desconegut, l’inèdit. Per tant, has d’estudiar més que no pas escriure. I això ha de ser equilibrat amb la lluita que transforma la literatura i, per tant, en fer grans projectes menys egocèntrics i resistencials, perquè siguin més universals. —J. M. Sala-Valldaura: Si jo em poso a criticar, com que tinc una formació clàssica, diré que la disposició dels versos no seria mai la meva, perquè per a mi un vers ha de tenir una unitat rítmica, garantida per la unitat sintàctica i amb prou càrrega semàntica. En canvi, hi ha poetes que fan encavalcaments abruptes sense cap necessitat. Si falla el vers, falla tot el poema. Però ells no parteixen d’aquest criteri. De fet, la poesia francesa contemporània, això que dic jo, ja ho ha passat per alt fa anys. És qüestió que jo m’habituï als nous sistemes, no pas que ells vinguin a mi. —V. Altaió: La poesia en llibertat ha guanyat un espai, però la facilitat en poesia no acaba de ser mai gaire bona. —J. M. Sala-Valldaura: La poesia és arquitectura també i requereix col·locar les totxanes adequadament. Hi ha gent que posa el sostre molt en diagonal. —Però, aleshores, com quedem? Tenim una bona generació de poetes joves? —J. M. Sala-Valldaura: Sí, sí! —V. Altaió: Sí, sí! És una poesia regenerativa, perquè regenera els mecanismes literaris i, per tant, és un sistema adequat en totes les mutacions de comunicació que hi ha avui. —J. M. Sala-Valldaura: I ara no pots demanar a la poesia allò que li demanaves fa quaranta anys. —V. Altaió: Vist amb perspectiva, la gent que precedia la nostra generació dels setanta, ens advertia d’un excés de retòrica, i nosaltres, en canvi, advertim la nova generació d’un excés de facilitat. Ells tenien raó. Veurem si nosaltres també n’acabem tenint.

Summary: Vicenç Altaió: ‘La cultura, malgrat la persecució i l’exili, es troba en ple estat d’insurgència popular’