D’ençà que Juan José Ibarretxe va abandonar la direcció del PNB, el partit basc ha reforçat el seu perfil més pactista amb Madrid. Aquesta actitud es va evidenciar ahir amb el seu vot favorable als pressupostos del govern espanyol, tot i que havien anunciat que no ho farien mentre el 155 continués en vigor. Molts catalans es va indignar en conèixer la notícia, però altres ja avisaven que aquest desenllaç era el més probable. Entre aquests hi havia el catedràtic d’Economia Guillem López Casasnovas, que en una entrevista recent a VilaWeb, explicava el perquè del posicionament polític del PNB. I és que davant l’auge de Ciutadans, el partit del lehendakari té el temor que a llarg termini Albert Rivera entri a la Moncloa i elimini el concert econòmic, tal com ve predicant des de fa temps. Cal tenir en compte que Ciutadans no té cap regidor al País Basc i per tant, és territori perdut, políticament parlant. I el PNB ha tingut en compte aquest escenari futur: ‘Més els val donar suport dos anys als moderats del PP, que no als radicals de Ciutadans’. A continuació us mostrem el fragment de l’entrevista en què López Casasnovas explicava a la perfecció aquesta anàlisi. —Per què? —La jurisprudència mantinguda anticoncert al País Basc ha portat Ciutadans a tenir zero diputats. Llavors, a diferència de Catalunya, el País Basc el té perdut i ja no hi compta. I sense comptar amb el País Basc, Ciutadans pot desplaçar el PP en l’àmbit espanyol. Per tant, és més que probable que el País Basc hagi de patir l’harmonització fiscal. Em feia molta gràcia escoltar fa uns dies Iñaki Gabilondo. Deia que el sorprenia molt la falta d’intel·ligència dels catalans que no havien sabut preveure que l’estat respondria com ho ha fet. I quan en el mateix programa li van demanar per la quota basca, va dir que no la tocarien, que està per sobre del debat polític. Molt bé. Espero tenir l’oportunitat de trobar-me’l per Menorca, perquè hi estiueja, i dir-li: ‘Que poc intel·ligent que vas ser, que no vas preveure que amb Ciutadans al govern us passarien el rasclet de la quota i el concert econòmic.’ —Esteu segur que els prendran els avantatges econòmics? —Ser petit té un avantatge i això és el que li ha passat al País Basc. Per què Catalunya no pot tenir un concert econòmic? Perquè som més grans, tres vegades el País Basc. Aquest privilegi l’han pogut donar a un de petit, però no el poden donar a un de gran. En canvi, ara hi ha una situació diferent. Ciutadans arribarà al govern sense necessitar el País Basc. Llavors que passarà? Doncs que si sense el petit ja pots arribar al govern el tractes pitjor. Per la coherència que li exigiran els seus. Per això el PNB està intranquil i la seva preocupació per la situació no és només solidaritat amb Catalunya. Pensa que més li val donar suport dos anys als moderats del PP, que no als radicals de Ciutadans, que cada vegada veuen més ‘aznaritzats’. Amb un hipotètic govern de Ciutadans, el PNB es podria veure superat pels partits d’esquerra i nacionalista del País Basc. —Sou molt crític amb el concert econòmic basc i ho heu escrit unes quantes vegades. —És que em toca la moral que diguin que tots els seus serveis són millors que els dels altres. És que només faltaria. Si tu tens un 75% més de finançament, només faltaria que no tinguessis millors serveis. L’altre dia li deia a un directiu del PNB que, per euro gastat, no són més eficients. Gastant un 75% més no tenen un 75% més de rendiment en educació, ni amb sanitat, ni tenen una esperança de vida molt millor… Això els costa d’entendre. Aquesta situació ha estat denunciada transversalment per molts partits. Els bascos tenen avui mala peça al teler. Per tant, continuar fent el xup-xup amb el Rajoy i el Montoro dos anys més és la seva millor aposta. A més el secessionisme català contamina els seus nacionalistes radicals, que ho veuen venir.

Summary: L’anàlisi de López Casasnovas que explica el posicionament polític del PNB


Reinhold Hanning ha estat declarat culpable de l’assassinat d’almenys 170.000 persones al camp de concentració d’Auschwitz (Polònia). Hanning era membre de les SS i va ser guarda del camp, segons que han explicat els fiscals alemanys s’encarregava de rebre els presoners jueus i els conduïa fins a la cambra de gas. El veredicte s’ha fet efectiu després d’un judici, a Detmold (Alemanya), que ha durat quatre mesos. Hi han declarat fins a dotze supervivents de l’horror nazi i les persones presents han explicat que Hanning, de 94 anys i en cadira de rodes, s’ha mantingut sempre en silenci i sense expressar emocions, també ha evitat qualsevol contacte visual amb les persones que hi havia a la sala. Aquest és molt probablement un dels últims judicis a oficials nazis vinculats amb l’Holocaust. Reinold Hanning amb l’uniforme de les SS. Fotografia: Bundesarchive. Els advocats defensors han argumentat que no havia matat ni colpejat mai ningú. A l’abril Hanning va declara que es penedia del que havia fet i que n’estava avergonyit, també va demanar perdó. Els nazis van matar fins a 1,1 milions de persones a Auschwitz, la majoria jueus.

Summary: Condemnat a cinc anys de presó un guarda d’Auschwitz acusat d’haver assassinat 170.000 persones


La investigació del fiscal especial Robert Mueller no ha trobat proves que incriminin al president dels Estats Units, Donald Trump, d’haver conspirat amb Rússia contra Hillary Clinton en les eleccions de 2016 ni d’obstruir la justícia, encara que deixa la porta oberta en aquest últim apartat. ‘La recerca del fiscal especial no ha trobat que la campanya de Trump ni cap de les persones relacionades amb ell van conspirar o van coordinar amb Rússia els seus esforços per influir en les eleccions presidencials dels EUA de 2016’, ha escrit el fiscal general dels Estats Units, William Barr, en una carta enviada avui als comitès judicials de la Cambra i del Senat.

Summary: El fiscal no troba proves de conspiració entre Trump i Rússia per a perjudicar Clinton


Avui a migdia hi ha hagut moments de tensió al barri de Gràcia de Barcelona, quan els mossos d’esquadra han escomès els manifestants que s’havien tornat a concentrar davant el Banc Expropiat amb el propòsit de reocupar-lo. Hi ha hagut vuit ferits: sis agents, un jove manifestant de divuit anys i un fotògraf del Punt Avui que ha acabat amb un trau al cap per l’impacte d’un objecte. A més, el regidor de la CUP de Barcelona Josep Garganté ha rebut un cop de porra i ha demanat a l’agent responsable que s’identifiqués. Garganté ho ha piulat a la xarxa: Mossos d'esquadra T783C2155 em colpeja amb porra quan estic d'esquenes caminant. Aquí continuem… pic.twitter.com/gfJUYoDK2u — josep garganté (@jgarganteclosa) May 29, 2016 Més informació: Nova jornada de tensió a Gràcia, amb nou ferits i un altre intent de reocupar el Banc Expropiat

Summary: El regidor de la CUP Josep Garganté rep un cop de porra i demana al mosso que s’identifiqui


L’escriptora Carme Torras, doctora en informàtica i professora d’investigació a l’Institut de Robòtica, ja va cridar l’atenció de la crítica amb les seves anteriors novel·les, La mutació sentimental, ambientat en una societat futura on els robots personals han modificat el pensament, les relacions i els sentiments, i després amb Miracles perversos, sobre un assetjament per correu electrònic. Ara, a la col·lecció de ciència-ficció de l’editorial Males Herbes, segell que acaba de celebrar els primers cinc anys de vida, publica la nova novel·la, Enxarxats, dedicada al món d’internet. Ambientada en el present, l’escriptora planteja una història inquietant sobre les possibilitats d’internet i sobre les responsabilitats i implicacions que comporta la nostra constant interacció dins la xarxa. Enxarxats arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. Llegiu-ne un fragment. Després d’haver passat uns anys en una universitat americana, la Júlia torna a Barcelona i li assignen el despatx d’una catedràtica que s’acaba de jubilar. S’endú una sorpresa majúscula quan a l’ordinador, que han reformatat, hi troba la correspondència i les contrasenyes de la professora. La temptació d’aprofitar-se’n és massa gran, i, a mesura que s’endinsa en webs exclusius i projectes secrets, se li obre un món que l’enlluerna i l’angunieja alhora. Més, quan una icona en forma d’aranya se li instal·la a la pantalla i la bombardeja amb missatges que l’animen a resoldre dilemes morals i a documentar-se sobre tècniques d’influència en les xarxes socials. Fins i tot, aplicacions quotidianes, com l’horòscop del mòbil i els aforismes de l’estalvi de pantalla, ara li sembla que intenten manipular-la. L’editor de Males Herbes, Ramon Mas, explica: «Internet embolcallar molts aspectes de la vida quotidiana, això és un fet, com també ho és que la interacció amb les xarxes socials està canviant completament la nostra manera de relacionar-nos. En aquest món ultraconnectat, on la informació es mou a velocitats inimaginables, la nova novel·la de Carme Torras esborra la línia que separa allò que ja passa del que és a punt de passar. El costumisme al segle XXI es confon amb la ciència-ficció, i la intriga, amb la reflexió. Enxarxats és una història inquietant sobre les possibilitats d’internet i sobre les implicacions que comporta la nostra constant interacció dins la xarxa. L’acció se situa en el nostre present per demostrar-nos que el futur ja és aquí, que hi estem immersos i que comença a ser hora de prendre’n consciència i actuar responsablement. Narrada amb solidesa, mantenint un neguit i unes ganes de saber-ne més que s’empassen el lector fins a la darrera pàgina, Carme Torras acosta tant l’especulació científica al present que el lector no pot parar de preguntar-se si tot el que es descriu a la novel·la és real, alhora que l’obliga a prendre consciència sobre com d’enxarxades estan les nostres vides.» Carme Torras és membre de la Reial Acadèmia de les Ciències, doctora en informàtica, professora d’investigació a l’Institut de Robòtica (CSIC-UPC) i escriptora. Ha publicat les novel·les Pedres de toc (premi Primera Columna, 2003), La mutació sentimental (premis Manuel de Pedrolo i Ictineu, Pagès Editors, 2008), i Miracles perversos (premi Ferran Canyameres d’intriga i misteri, Pagès Editors, 2011).

Summary: Avançament editorial: ‘Enxarxats’, de Carme Torras


El president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí han publicat un vídeo en què agraeixen el suport de la gent, que els ha permès de ser al Parlament Europeu com a eurodiputats. Recorden quan van dir a l’anunci electoral que no seria un camí fàcil, i reivindiquen que han persistit i han guanyat perquè tenen raó, tot i ‘l’esforç’ de l’estat espanyol per a evitar que arribessin a la cambra.

Summary: El vídeo de Puigdemont, Ponsatí i Comín que a la justícia espanyola li costarà de pair


A La Valletta (Malta), els Estats membres de la UE i de trenta països africans volen abordar conjuntament les “causes profundes” que encara motiven tants africans a partir i emigrar del continent. L’objectiu és finançar nous projectes de desenvolupament. La UE també té la intenció d’ajudar els països que aporten més emigrants, com el Sudan, Camerun i Etiòpia. El “retorn i la readmissió” dels migrants irregulars a l’Àfrica, que la UE vol accelerar, també es discutirà. La cimera ha de donar lloc a un “pla d’acció”, amb projectes específics per al final de 2016. El Fons per a l’Àfrica, que puja a 1,8 milions d’euros es posarà en marxa a Malta i la Comissió Europea espera que augmenti a 3,6 milions d’euros, amb contribucions dels 28 Estats membres. Aquesta és “una de les eines” necessàries, però no són només diners el que cal’, va dir la cap de la diplomàcia europea, Federica Mogherini. Els països africans estan molestos pels “dos pesos, dues mesures” que Europa aplica entre el tractament dels seus nacionals i dels sol·licitants d’asil sirians. Demanen a la UE a garantir “els canals legals de migració” (turisme, educació, treball). “Junts hem de negar l’estigma, la política de barricades i l’aïllacionisme polític”, va dir el president del Senegal, Macky Sall.

Summary: Europa i Àfrica dialoguen sobre emigració a Malta


Un dels quatre premiats d’enguany per la Fundació Princesa de Girona ha rebut el guardó de mans de Felipe VI i la infanta Leonor amb un llaç groc. És Xavier Ros-Oton, doctor en Matemàtiques per la Universitat Politècnica de Catalunya. A les seves xarxes socials, ha fet difusió i denúncia de la brutalitat policíaca contra els manifestants de les protestes independentistes arran de la sentència del procés. Xavier Ros reivindica el gest de portar el llaç groc davant de Felipe V Ha fet estades de recerca i docència a la Universitat de Texas a Austin (Estats Units) i actualment és professor lector de matemàtiques a l’Institut de Matemàtiques de la Universitat de Zuric (Suïssa). Ha centrat les investigacions en el camp de les equacions en derivades parcials, una branca de la física i l’enginyeria, entre més ciències, en què encara hi ha moltes qüestions per resoldre, inclosos alguns dels problemes més famosos de les matemàtiques. Les seves contribucions en aquest àmbit han tingut un impacte molt destacat en la comunitat matemàtica i els resultats de les recerques que ha dut a terme s’han publicat en les millors revistes matemàtiques del món; en aquests moments, és el matemàtic de la seva edat més citat del món. Per tots aquests motius, el Dr. Ros ha rebut nombrosos reconeixements, com ara el Premi Rubio de Francia de la Reial Societat Matemàtica Espanyola (RSME), l’any 2017, el premi SeMA Antonio Valle al jove investigador i una subvenció de l’European Research Council el 2018. Enguany ha estat seleccionat com un dels conferenciants plenaris del congrés biennal de la RSME. Felipe VI no aconsegueix omplir el Palau de Congressos a Barcelona

Summary: Qui és el premiat per Felipe VI que ha recollit el guardó amb el llaç groc?


Una seixantena de persones s’han concentrat al Coll del Lli, al terme de La Vajol (Alt Empordà), per retre homenatge als exiliats i deportats que van creuar la frontera amb l’estat francès l’any 1939. L’acte s’ha fet amb motiu del Dia Nacional de l’Exili i la Deportació i ha estat presidit per la consellera de Justícia, Ester Capella, amb la presència de diferents representants municipals. Capella ha dit que és necessari recordar de manera activa per tal de ser conscients de tot allò que ‘no volem que torni a passar’. La consellera de Justícia també ha recordat que Catalunya ‘coneix bé l’exili’ i que sempre estarà disposada a ‘estendre la mà a qui ho necessiti’. S’han trobat al voltant de les onze del matí a la part baixa de la ruta, des d’on han caminat durant mitja hora fins al punt on s’ha realitzat la commemoració. Precisament, el Coll del Lli és el lloc per on, el 5 de febrer de 1939, van travessar la frontera el president Lluís Companys, el lehendakari José Antonio Aguirre, el president de la República espanyola, Manuel Azaña i el president de les Corts espanyoles, Diego Martínez Barrio. També ho van fer centenars de civils i militars. L’acte s’ha organitzat per la Direcció General de Memòria Democràtica i el Museu Memorial de l’Exili (MUME), presidint per la consellera Capella. Enguany també hi han assistit diversos representants municipals de la zona alt-empordanesa. Durant la commemoració s’han llegit de textos de Pere Bosch-Gimpera i Carles Pi i Sunyer, complementats amb una interpretació musical d’Ana Ros i Mercè Miró. ‘Catalunya empre estarà disposada a oferir la seva ajuda als que la necessitin’, ha defensat Capella. ‘Hem d’acceptar que nosaltres hi estem implicats’ ha recordat, afegint que moltes guerres d’ara –com per exemple la de Síria– van acompanyades d’imatges que recorden ‘al que ens va tocar viure a nosaltres’. Inauguracio al MUME Acabat l’acte la comitiva s’ha dirigit al Museu Memorial de l’Exili (MUME) a la Jonquera (Alt Empordà) per inaugurar l’exposició ‘Art i exili. Artistes de l’exili català de 1939’. Es tracta d’una mostra comissariada per l’historiador Enric Pujol que permetrà veure la donació d’Abelard Fàbrega al Museu de l’Empordà de Figueres i el fons Josep Narro al Museu Memorial de l’Exili. L’exposició es podrà visitar fins al 14 de juny.

Summary: Reten homenatge als republicans exiliats que van travessar la frontera l’any 1939


Els usuaris de les apps de VilaWeb per a iOS o Android rebran aquesta nit alertes especials en els moments més importants del recompte i amb les declaracions dels protagonistes. Per a rebre les alertes només cal que us descarregueu la darrera versió de les apps tant en l’App Store com en el Google Play. Els lectors que vulguin accedir a VilaWeb des del navegador sense fer servir les apps trobaran un producte gairebé idèntic al de les app i també podran demanar veure la pàgina com es veu des dels ordinadors de sobretaula. Aquestes noves versions de les app incorporen tots els continguts del diari en un nou format especialment atractiu des de les tauletes i dissenyat per a optimitzar el seu ús a través dels telèfons mòbils.

Summary: Servei especial d’alertes als mòbils per la nit electoral


La primera vegada que en aquesta nova legislatura de cinc anys que ha començat al Parlament Europeu un eurodiputat ha parlat ha estat per a denunciar la vulneració dels drets de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín i dels més de dos milions de persones que els van votar. L’irlandès del Sinn Féin Matt Carthy ha demanat la paraula al president del parlament sortint, Antonio Tajani, que ja el veia venir, i l’anava avisant que no podia parlar de res que no tingués a veure amb el sistema d’elecció del nou president de la cambra. Aquest eurodiputat, nascut a Birmingham el 1977, crescut a Irlanda i polititzat durant els anys del conflicte al Nord, colpit per les vagues de fam de Bobby Sands i més activistes irlandesos, ha pronunciat unes paraules directes i contundents. Una fotografia de Puigdemont l’acompanyava, al costat. No gaire lluny, en un altre escó, Diana Riba tenia al costat una fotografia d’Oriol Junqueras. A l’exterior, ja feia més de dues hores que s’aplegaven milers de catalans per protestar contra això que Matt Carthy denunciava davant Tajani. ‘Voldria felicitar tots els eurodiputats que són avui aquí, però n’hi ha tres que no poden entrar, tres representants del poble català no poden ser aquí’, ha començat dient. Els seus companys de grup l’aplaudien quan ha apujat el to de la declaració: ‘Aquesta cambra ha de lluitar per la democràcia, pels drets humans. Si no, la credibilitat d’aquesta cambra es veurà soscavada. President, faci una declaració avui en nom d’aquests diputats electes i reforci d’aquesta manera la democràcia i els drets humans a Europa.’ Tajani ha fet com si sentís ploure, i ha continuat els tràmits de la sessió, de preparació de la votació del nou parlament, que es farà demà. Silenci de Tajani. I silenci de molts altres diputats. Aplaudiments, en canvi, de tot un sector de l’hemicicle ocupat pels més de setanta eurodiputats dels Verds-Aliança Lliure Europea i pels de l’Esquerra Unitària Europea, de la qual forma part el Sinn Féin de Carthy. També hi ha l’EH Bildu de Pernando Barrena, que explicava a VilaWeb als passadissos de l’eurocambra: ‘La gent no s’ho pot creure. Jo parlo amb més eurodiputats i no s’ho poden creure. Però en aquesta qüestió –com en el passat també vèiem en coses que tenien a veure amb accions repressives o fins i tot contra el dret de l’estat espanyol en el cas basc– la gent a títol individual es posa les mans al cap. Aquí els grans grups polítics del parlament no mouran ni un dit en això, perquè estan condicionats per la presència del PP espanyol al grup popular o pel PSOE en els socialdemòcrates. I aquí al parlament, la solidaritat específica dels grups només la veurem a l’Esquerra Europea i a l’ALE. En els altres grups, de tu a tu sí que trobes solidaritat i suport, però no serà mai de caràcter polític, perquè el grup devora aquestes posicions democràtiques en favor d’interessos d’estat.’ Fotografia: Albert Salamé. L’eurodiputat basc alertava: ‘Els diputats d’aquí que veuen això com una cosa exòtica no s’adonen que es disparen un tret al peu, perquè això pot implicar un precedent gravíssim. Perquè hi ha partits autoritaris amb posicions pròximes als governs d’estats membres de la UE, i si ara es posa de moda això que Espanya comença a fer de vetar càrrecs electes, es podran acabar vetant grups dissidents, crítics o representants de minories en qualsevol altra part d’Europa. És possible que Espanya doni ara mateix unes idees d’actuació a grups d’ultradreta.’ Carthy s’expressava també així en aquesta entrevista a VilaWeb: ‘Si a Espanya li és permès de fer això, què impedirà que un altre país imposi unes altres normes per impedir a uns altres eurodiputats que no els agradin d’ocupar els seus escons? Qui ha de decidir qui s’asseu al Parlament Europeu són els votants, la gent, i al poble de Catalunya li ha estat prohibit aquest dret.’ Hi hem parlat una estona més tard, quan, acabada la breu sessió al Parlament Europeu, ha participat –juntament amb una vintena més d’eurodiputats danesos, grecs, portuguesos, flamencs, letons, eslovens, bascs, escocesos, francesos, alemanys– en l’acte multitudinari convocat pel Consell per la República i al qual han donat suport nombroses entitats de la societat civil i partits independentistes. Carthy ha estat el més aplaudit, perquè ha traslladat a la gent aplegada al pont Joseph Bech l’entusiasme, la força i l’optimisme que havia insinuat davant Tajani. Ha alçat la veu amb una força i una loquacitat pròpies de parlamentaris i oradors polítics brillants. ‘Avui el cel brilla sobre Estrasburg, però hi ha un núvol fosc que plana sobre el Parlament Europeu’, ha exclamat. ‘La gent de Catalunya demana llibertat i autodeterminació, i si us manteniu units i ferms no us podran vèncer. Catalunya serà lliure.’ Fotografia: Albert Salamé. Els manifestants, que han vingut de tots els racons del país, amb cotxes particulars, autobusos organitzats i avions, demanaven una altra vegada la unitat dels partits, perquè aquesta força mobilitzadora de l’independentisme que s’ha tornat a demostrar tingui una traducció política. Feia dies que omplien els carres d’Estrasburg, empesos en bona part per una expectativa que no s’ha complert. Perquè ni Carles Puigdemont ni Toni Comín no han pogut entrar al Parlament Europeu, i ni tan sols a la ciutat, pel gran perill que fossin detinguts per policies espanyols en virtut d’un conveni entre França i Espanya del 2002 pel retorn a sengles estats de persones reclamades per una de les parts. Tots dos s’han arribat a Kehl, a l’altra banda del Rin, en territori alemany. I han valorat, juntament amb Gonzalo Boye, la possibilitat de travessar el riu i atansar-se al Parlament Europeu. Finalment han cregut que era més prudent de no fer-ho. Boye sí que ha anat fins a Estrasburg, per a explicar la situació als manifestants. La galleda d’aigua freda va arribar ahir al vespre, amb la decisió del Tribunal de Justícia de la Unió Europea de no concedir a Puigdemont i Comín les mesures preventives que demanaven per a assistir a la sessió inaugural del nou parlament a Estrasburg. Però entre els manifestants hi havia una convicció més gran, que era la de denunciar que no es poden liquidar més de dos milions de vots en unes eleccions europees i la voluntat de fer sentir la veu de l’independentisme al cor de la UE. I així ha estat. L’expectació mediàtica internacional ha desbordat els organitzadors. Dels setanta periodistes acreditats els dies previs per a cobrir l’acte (deu dels quals eren de fora de l’estat espanyol), al matí n’han anat venint de nous, més d’un centenar, la meitat dels quals de mitjans que no eren ni catalans ni espanyols. Molts cobrien l’obertura de la legislatura europea, i han topat amb una manifestació de catalans que és la més gran que es recorda davant del Parlament Europeu a Estrasburg. Fotografia: Albert Salamé. I han sentit com l’eurodiputada portuguesa del Bloc d’Esquerra Marisa Matias deia: ‘Per als portuguesos Catalunya té un significat molt important, perquè l’autodeterminació i la independència de Portugal es va deure a Catalunya el 1640. Vosaltres vau pagar un preu perquè els portuguesos poguessin ser lliures i independents. Irònicament, l’opressor del 1640 era un Felipe, i encara continuem amb un Felipe.’ I han sentit l’eurodiputat dels Verds Gérard Onesta, que ha criticat que no es permetés que Puigdemont, Junqueras i Comín fossin al Parlament Europeu, però que es deixés passar sense problemes representants electes ‘que volen destruir Europa, perquè són racistes, xenòfobs, homòfobs, sexistes i que senzillament són aquí per a destruir la democràcia’. I ha fet un recordatori sobre la simbologia del Rin, que és allà mateix passant per Estrasburg, vorejant pràcticament l’edifici del parlament, i que avui ha estat frontera per a Puigdemont i Comín, que no l’han pogut travessar per por de ser detinguts. Aquesta és l’Europa que s’atansa i que espanta i que tots aquests eurodiputats han denunciat.  Les intervencions dels quatre eurodiputats en defensa de Puigdemont, Junqueras i Comín Puigdemont i Comín no han pogut adreçar-se directament a aquella gentada, que tenien tan a prop físicament. Junqueras, a 1.200 quilòmetres, tancat en una presó; tant ell com Raül Romeva, ex-eurodiputat molt estimat tant a Estrasburg com a Brussel·les, s’han adreçat als manifestants per carta. El president i el conseller exiliats, per videoconferència. ‘Sóc a escassos metres… hauríem de ser aquí. Perquè és el que vau decidir més de dos milions de persones’, ha dit Puigdemont, que ha demanat a qui sigui el nou president del Parlament Europeu que abandoni ‘la deriva de la limitació democràtica’ de Tajani. Perquè ara, ha reblat, ‘sou a temps de demostrar que aquesta cambra representa tots els europeus’. Més informació del seguiment de la jornada a Estrasburg: Deu mil persones protesten davant el parlament europeu en suport a Puigdemont, Junqueras i Comín

Summary: ‘Això no s’ho poden creure’: el vet als catalans sorprèn i incomoda a Estrasburg


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha avançat que aviat enviarà una petició al Ministeri de l’Interior espanyol perquè es facin ‘un seguit de modificacions per endurir el codi penal’ en casos com ara les agressions sexuals o la multireincidència en els furts i robatoris. En declaracions a Catalunya Ràdio, Buch ha recordat que ‘el 80,5% de l’activitat delictiva’ són furts. ‘Antigament, amb quatre furts hi havia presó, ara només una multa’, ha lamentat, tot insistint que en casos com ara els lladres freqüents ‘interessa de corregir les conductes i amb les multes no es fa’. De fet, segons el conseller, amb la regulació actual, ‘els multireincidents cometen els delictes, són detectats per la policia i portats al jutjat, i amb el codi penal actual acaben sortint al carrer, quan interessa de treure’ls-en’.

Summary: Buch demana d’endurir les penes i que els lladres reincidents vagin a la presó


Una vintena de cançons tradicionals alguereses, arranjades en clau moderna i interpretades per cantants de tot el país juntament amb minyons algueresos. Aquest és el resultat del projecte ‘Mans manetes. L’Alguer: paraules, cançons i veus de minyons’, promogut per la Plataforma per la Llengua, en col·laboració amb el festival Barnasants i amb el suport de la Generalitat de Catalunya i el municipi de l’Alguer. El treball ha pres forma de llibre-disc i des d’aquesta setmana és regalat a totes les famílies i a totes les escoles de l’Alguer. En total, deu mil còpies gratuïtes. ‘El disc vol ser una eina pedagògica i educativa que permeti als mestres i professors de l’Alguer de treballar a l’aula d’una manera lúdica i dinàmica la transmissió de la llengua catalana de l’Alguer’, ha explicat la vice-presidenta de la Plataforma per la Llengua, Mireia Plana, en la conferència de presentació de l’obra, que s’ha fet avui a l’escola Maria Carta de l’Alguer. Per una altra banda, la regidora de Cultura del comú de l’Alguer, Gabriella Esposito, ha explicat: ‘Aquest CD i llibre és un instrument preciós i valuós per a fer arribar la nostra llengua a les noves generacions, perquè els nostres infants coneguin i aprenguin la llengua algueresa.’ Conferència de premsa, a l’escola Maria Carta, de l’Alguer D’aquesta manera, ha explicat Irene Coghene, delegada de la Plataforma per la Llengua a l’Alguer, ‘la llengua algueresa, a través de les cançons, entrarà a totes les cases de l’Alguer i, a banda, els algueresos podran gaudir dels altres accents de la mateixa llengua, cosa a la qual encara no estan prou acostumats’. El llibre-disc ‘Mans Manetes’, repartit en una escola de l’Alguer. Concert de presentació, amb artistes de tot el país, a l’Alguer Totes aquestes cançons es podran escoltar en directe demà al Teatre Cívic de l’Alguer, en un gran concert en doble sessió (a les 18.00 i a les 20.00). Ja se n’han exhaurit totes les localitats. Hi participaran tots els cantants que han participat en l’enregistrament del disc, inclosos artistes d’altres territoris, com ara Pau Alabajos, Meritxell Gené i Marc Serrats, que ha estat un dels productors del disc, juntament amb el nord-català Raph Dumas, sota la direcció artística del cantant alguerès Claudio Sanna. Al concert també hi participaran més artistes de l’Alguer, com l’emblemàtic Àngel Maresca, ‘Lo barber’, Danilo Lutzoni (cantant del grup Pirati), Paolo Zuddas, Dario Pinna, Salvador Maltana, Arianna Cocozza i Antonio Martinelli, a més dels minyons, de 5 anys a 12, que han posat veu a les cançons. El 23 de març hi ha previst de fer una nova presentació del disc a Catalunya, dins la programació del festival Barnasants d’enguany, al teatre Joventut de l’Hospitalet, amb presència, també, de tots els artistes i minyons algueresos. ‘Les cançons es porten al cor i són la primera relació sentimental que tenim amb la nostra cultura i la nostra llengua’, ha explicat Pere Camps, director del festival Barnasants, a la conferència de premsa de presentació, a l’Alguer. En aquest vídeo podeu veure com es va enregistrar el disc, el mes de setembre proppassat, a la biblioteca de l’Obra Cultural de l’Alguer: Més informació: Dossier de premsa del projecte ‘Mans Manetes. L’Alguer: paraules, cançons i veus de minyons’.

Summary: Les cançons alguereses, cantades amb tots els accents del català


L’excepcionalitat política de les eleccions del 21 de desembre és més que evident. Ve donada per les condicions amb què han estat convocades, per les limitacions de la campanya al bloc partidari de la República i per la dificultat previsible a l’hora de poder complir el mandat democràtic que pugui donar la ciutadania. De fet, hi ha candidats que directament no poden fer campanya a Catalunya perquè són a la presó (Oriol Junqueras, Jordi Sànchez i Joaquim Forn) o perquè són a l’exili (Carles Puigdemont, Lluís Puig, Meritxell Serret, Clara Ponsatí i Toni Comín). Aquesta absència de garanties democràtiques no sembla que preocupi els partits que van exigir-les incansablement el setembre, quan es tractava del referèndum, a la vegada que les institucions que ells defensaven s’ocupaven de destruir-les. Arribats a la situació actual, amb dos candidats a la presidència sense possibilitat de fer campanya i amb uns quants drets vulnerats per la persecució i la repressió política d’Espanya, se’ns presenten un parell de preguntes ben clares: Carles Puigdemont podrà ser elegit president de la Generalitat si no ha pogut tornar a Catalunya? Ho podrà fer Oriol Junqueras? El debat és més evident que mai quan ahir Puigdemont (Junts per Catalunya) va respondre des de Brussel·les a Carles Mundó (ERC), que havia suggerit que calia que la candidatura del president anunciés un candidat a la presidència alternatiu perquè hi havia una ordre de detenció que feia impossible l’assistència a la presa de possessió. Abans de respondre a aquest punt concret sobre la investidura, cal resoldre alguns dubtes més de caràcter tècnic i polític. Vegem-los: Candidats amb dificultat? Actualment, hi ha tres candidats a la presó: Oriol Junqueras, d’Esquerra Republicana; i Jordi Sànchez i Joaquim Forn, de Junts per Catalunya. El quart empresonat, Jordi Cuixart, no ha volgut anar a cap candidatura per al 21-D. També hi ha cinc membres del govern a l’exili que són tots candidats: el president Puigdemont, Lluís Puig i Clara Ponsatí, per Junts per Catalunya; i Meritxell Serret i Toni Comín, per Esquerra. La primera suposada dificultat que podrien trobar aquests candidats seria la presa de possessió com a diputats. Tots ocupen posicions de la candidatura que, si no hi ha cap daltabaix, els situen entre els elegits pels ciutadans. Però no ho és pas, una dificultat, perquè presentant al parlament les credencials de candidats obtingudes a la Junta Electoral espanyola ja s’obté la condició de diputat. Per a fer aquest pas, no cal la presència del candidat i futur diputat, sinó que es pot fer per mitjà dels apoderats de la candidatura. La constitució del parlament Els primers problemes reals poden arribar en el moment de constituir el parlament de la nova legislatura. Si abans no hi ha hagut una solució judicial i política per als empresonats i els exiliats, serà molt complicat que puguin assistir a la sessió que es convocarà dins dels vint dies posteriors a les eleccions. Els tres presos polítics podrien demanar un permís especial per a assistir a la sessió constitutiva, però és complicat que els el concedeixin, si no són candidats a ocupar un lloc a la mesa del parlament. Hi ha algun precedent puntual d’un pres basc que era candidat a l’ajuntament del seu poble i a qui la justícia espanyola va concedir la possibilitat d’assistir al ple de constitució per prendre l’acta de regidor i votar la formació de govern. En acabar el ple, el regidor basc va haver de tornar a la cel·la on estava reclòs. Delegar el vot? Una altra hipòtesi que s’ha posat damunt la taula és l’ús del sistema previst en el reglament del parlament per a delegar el vot. Tanmateix, no preveu en cap cas la possibilitat de fer-ho des de la presó o l’exili. L’article 93 del reglament estipula que els diputats podran delegar el vot per motiu d’un permís per maternitat o paternitat o en els supòsits d’hospitalització, malaltia greu o incapacitat perllongada degudament acreditades. Les fonts jurídiques del parlament consultades per VilaWeb consideren que l’empresonament o l’exili no són supòsits d’incapacitat perllongada perquè aquest punt està pensat per a malalties o estats de salut complexos, encara que no impliquin hospitalització. Per tant, si els vuit candidats i més que probables futurs diputats no poden assistir a la constitució del parlament, la majoria parlamentària es pot veure afectada en l’elecció de la presidència del parlament i de la mesa. En tot cas, aquests càlculs seran més ajustats o menys en funció del resultat electoral i l’assignació d’escons que en resulti. I la investidura? Carles Puigdemont és candidat a la presidència per Junts per Catalunya i Oriol Junqueras, per Esquerra Republicana de Catalunya. Encara que els republicans han dit que el seu candidat era Puigdemont perquè no volien que el 155 de Rajoy servís per a alterar el govern legítim, també han introduït el debat sobre la possibilitat d’un govern a l’interior (resultant de les eleccions del 155) i un govern a l’exili (que seria el govern considerat legítim). Ahir mateix, un dels candidats d’ERC i conseller a l’exili, Toni Comín, va defensar aquesta fórmula. Amb tot, el clam perquè les eleccions imposades pel govern espanyol no siguin l’excusa per a alterar el govern legítim és molt majoritari entre els partidaris de la República i, si s’obté la majoria necessària, es mirarà de cercar alguna fórmula per a fer-lo possible. Un dret reconegut D’entrada, cal tenir en compte que l’estatut d’autonomia diu que qualsevol diputat té dret de ser elegit per a la presidència de la Generalitat. A més, fonts jurídiques consultades per VilaWeb indiquen que aquest dret de ser escollit per als càrrecs de representació política és reconegut per diversos tractats internacionals subscrits per l’estat espanyol, però també per la constitució espanyola. Per tant, ens trobem que, si Puigdemont o Junqueras aspiren a ser elegits presidents en la sessió d’investidura, hi tenen un dret reconegut. Qualsevol dels cent trenta-cinc diputats escollits el 21-D ha de poder ser elegit president de la Generalitat. De la presó a la presidència? El cas d’Oriol Junqueras és l’únic que té un precedent concret a l’estat espanyol. Juan Karlos Ioldi, en situació de presó preventiva, fou presentat per Herri Batasuna a les eleccions al parlament basc del 30 de novembre de 1986. El partit abertzale va decidir que Ioldi seria el seu candidat a la sessió d’investidura davant el candidat del PNB, Jose Antonio Ardanza. Aleshores, la justícia espanyola, després d’un debat que va endarrerir la data del ple d’investidura fins al dia 20 de febrer, va concedir el permís a Ioldi per a assistir a la sessió. El pacte del PNB amb els socialistes va permetre a Ardanza de ser lehendakari i Ioldi va tornar immediatament a la presó. Per tant, si Junqueras fos designat candidat a la presidència del parlament, es podria fer valer la jurisprudència del cas basc per a fer possible la seva presència a la cambra de la Ciutadella. Cal recordar que el sistema d’investidura català no és com el basc i és la presidència del parlament qui designa el candidat que es pot sotmetre a la sessió d’investidura després d’haver escoltat les propostes de tots els grups. President a l’exili? El cas de la possible investidura de Puigdemont és més complicat de preveure perquè no té cap precedent. Les fonts jurídiques del parlament consultades per VilaWeb reconeixen que el reglament de la cambra no preveu una situació com l’actual, en què un candidat a la presidència pugui tenir impossibilitat el seu accés a la cambra. Mirem què diu el reglament. Ja hem dit que qualsevol diputat té el dret de ser elegit per la presidència de la Generalitat. Però, què diu el reglament de la sessió d’investidura? El punt primer de l’article 146, que regula el debat d’investidura, diu: ‘La sessió d’investidura del president de la Generalitat comença amb la lectura, feta per un dels secretaris, de la resolució del president del parlament en què proposa un candidat a la presidència. A continuació, el candidat presenta, sense limitació de temps, el programa de govern i sol·licita la confiança del ple.’ La interpretació entra en joc Fonts del servei jurídic del parlament han dit a aquest diari que no està dit enlloc que el candidat a la presidència hagi de ser present a la sessió d’investidura. Tan sols hi ha aquesta referència: ‘…el candidat presenta, sense limitació de temps, el programa de govern…’ Les mateixes fonts expliquen que aquesta referència és susceptible de ser interpretada per la mesa del parlament. Cal que es presenti en persona, el programa? Es pot fer per delegació en algun altre membre de la candidatura? Si es tracta d’acomplir un dret de tots els diputats (el de ser elegits a la presidència), per què no es podria oferir una fórmula que permetés que un altre diputat defensés el programa del candidat? Si cal, una reforma Més enllà de la interpretació, alguna de les fonts consultades ha apuntat a la possibilitat que la majoria parlamentària que resulti de les eleccions decideixi de fer una reforma exprés del reglament per a permetre l’elecció d’un president en la seva absència a la cambra. La reforma del reglament exigeix una majoria absoluta de la cambra, però seria complicada d’encabir entre la constitució del parlament i la primera sessió d’investidura. Aleshores, potser caldria forçar una segona sessió d’investidura que donaria un marge de dos mesos des de la primera per a fer aquesta reforma. Comptat i debatut, totes les veus consultades per VilaWeb consideren que és impensable que, si hi ha una voluntat política democràtica expressada a les urnes per fer president Carles Puigdemont, ho pugui impedir un aspecte tècnic o reglamentari. Quan el reglament no regula o no preveu una situació concreta, és la mesa amb el suport de la majoria parlamentària qui interpreta el cas concret i ofereix solucions. Sigui com sigui, la decisió és ara en mans de la ciutadania el 21-D.

Summary: Carles Puigdemont pot ser reelegit president sense trepitjar el parlament?


Ahir al vespre els membres de la CUP David Fernàndez i Anna Gabriel van fer un col·loqui a l’Ateneu la Torna de Barcelona. Un centenar de persones van omplir, sense vessar, la sala per escoltar els membres de la CUP sobre l’actualitat política del moment. Però també van omplir la sala per preguntar. Si l’exposició des de la tarima va durar quaranta-cinc minuts, la part amb intervencions del públic, tres quarts més. Aquesta va ser la part més interessant d’un acte que no va ser intens, ni acalorat, ni vehement, sinó més aviat calmat i en què els dos cupaires jugaven a casa. Tampoc no ens esperàvem un debat intens sobre si Mas sí, o Mas no, però sí que ens va sorprendre que cap ni una de les intervencions no preguntés sobre aquesta qüestió. Ni una. A la Torna, ho donen per fet, que no. Ni es debat. I si al final es va parlar d’Artur Mas d’una manera més insistent és perquè David Fernàndez el va esmentar, i de passada. La primera intervenció fou d’una senyora, mitjana edat, catalanoparlant: ‘Respecto les vostres postures, i les de Junts pel sí. Les de Convergència, no. No he votat mai Mas, i tant de bo no sigui president. Però una cosa sí que em preocupa. Noves eleccions. No em digueu que no les voleu, perquè això ja ho sé. Vull saber com creieu que anirien unes noves eleccions, i si val la pena de córrer aquest risc.’ —Anna Gabriel: ‘Dins la CUP hi ha dues reflexions. Una diu que hem d’evitar que hi hagi eleccions com sigui. Perquè tenim pressa, perquè la gent no ho entendria, perquè els resultats poden ser pitjors per als independentistes. També hi ha una segona reflexió dins la CUP que diu: és aquí per on ens faran xantatge. Si afirmem, com afirmem, que no volem noves eleccions, ens diran o Mas, o noves eleccions. Aquesta reflexió també hi és. Alguns poden dir: ‘Jo ja he votat el 27-S. I ara us castigaré per no haver-vos posat d’acord.’ Creiem que hem de trencar aquesta visió que ens han inoculat que els votants som mers espectadors, i cada quatre anys votem i prou. I que ara els votants poden mirar el TN per veure quan es posen d’acord els polítics entre ells. Això voldria dir que no hem incorporat la complexitat del procés. Una noia més jove, també catalanoparlant, fa una pregunta curta, però xocant: ‘Jo sóc una de les anarquistes que Anna Gabriel esmentava. I jo sí que us he votat. Però amics, jo tinc por. I si ens tiren bombes?’ —David Fernàndez: Bombes? No ho veig. L’estat no és idiota. No som a l’any 1978. Sí que veig grups d’extrema dreta. Però l’estat espanyol té estratègies repressives més subtils. Una cosa més sofisticada. Aquí tenim cases de gent nostra que apareixen amb llums encesos, i ombres, quan en teoria no hi ha ningú dins. Són seguiments. Són telèfons que no funcionen. Bateries que s’esgoten. Són gent esperant-te quan arribes. També ells es mouen pensant en Europa. No és igual dissoldre un parlament que dissoldre algunes competències del parlament. Veig repressió ‘soft’, no dura. La tercera pregunta, en castellà, va ser la que va suscitar més debat. Un senyor, a mitja sala: ‘Independentment del govern que es formi, i del president que hi hagi, ja sap tot el bloc del sí que si desobeïm, desobeïm i anem a totes? Això serà molt fort, eh?’ —David Fernàndez: Si tu em dius si tothom aguanta, jo et dic que hem d’aguantar. Però vols que et faci un contrapunt crític? Doncs Xirinacs deia que aquest país, finalment, era una fullaraca. Ens emocionem, ens emocionem, i vinga a pujar la fullaraca, la fullaraca, però quan venia un cop de vent… no quedava ni una fulla! Això ho explica al llibre ‘La traïció dels líders‘. Som en el mateix moment? No. Perquè no venim d’una dictadura franquista. I l’única cosa bonica, i l’única cosa real, és que depèn de nosaltres. Si la gent aguanta, els de dalt aguanten. La quarta no va ser una pregunta, va ser una opinió, d’un senyor de les primeres files que els va dir, també en castellà: ‘No em va agradar que a la declaració amb Junts pel Sí el pla contra la pobresa no es destaqués més. I em sembla bé la línia vermella amb Mas. Però crec que n’hi ha més. I si ens posen Pepito Pérez, que fa les mateixes polítiques que Mas? Junts pel Sí és molt més homogeni que no ens pensem. —Anna Gabriel: Hi ha gent que ens diu: ‘Com pot ser que 10 diputats manin més que 62?’ No serà tant, no serà tant. Nosaltres plantegem socialdemocràcia, en aquesta declaració. No hem posat, en cap cas, el programa polític de la CUP. Recordo que som anticapitalistes. Hem posat els mínims, en el tema de la pobresa. Els mínims. Però als annexos de la declaració s’explica més. I quan la cosa ja s’esllanguia, la primera dona va tornar a intervenir per dir: ‘Jo veig que la dreta té poques divisions, i nosaltres en tenim més.’ I la cosa va derivar a parlar de les febleses, i aquí David Fernàndez, doncs es va deixar anar: —David Fernàndez: Avui Ibarretxe deia que el procés era fortíssim, però que pot petar per dins, no per fora. Les febleses no provenen de l’estat. Provenen de dins. I no parlo del govern, ni del president. Perquè això també és una feblesa: reduir-ho tot, ‘ad hominem’, de forma cesarista i bonapartista, a una sola persona. Doncs ja està bé. Sortim de trenta anys que Pujol no era Catalunya, i ara hem de tornar a insistir que el procés no és Mas? I aquí ningú no nega res, eh: Convergència ha canviat. Ara, ens pregunten: ‘Fallarem a la llibertat del nostre poble?’ No. És clar que no. I quan els preguntem: ‘Fallareu vosaltres amb la justícia social i amb la seva gent?’ Llavors emmudeixen. No, és que hi ha un problema amb la troica. Sí, sí, i amb l’estat. Ens diuen primer la independència i després la revolució. Doncs aleshores també podem dir primer la independència, i després les retallades. És clar que volem la independència. I com més aviat millor. Però també hem de veure que hi ha feina per fer. I que hem deixat en l’exclusió política i social moltíssima gent. La darrera intervenció va ser la més breu i directa. Un home agafa i diu: ‘Ho feu molt bé.’ Uns aplaudiments, una mica més, i llestos.

Summary: David Fernàndez: ‘Vols un contrapunt crític? Xirinacs deia que aquest país, finalment, era una gran fullaraca’


En l’acte de presentació del llibre de Josep Casulleras La batalla de l’exili es va destacar la participació de l’advocat escocès de Clara Ponsatí, Aamer Anwar. Bon coneixedor de la realitat de Catalunya, Anwar va insistir repetidament a dir que el problema no és solament judicial sinó que té un apartat polític, que és la lluita per la independència del país com a manera d’evitar noves violacions dels drets humans. Això és com una sentència de mort En la primera intervenció, Josep Casulleras li demana per quina raó diu que aquest és el cas de la seva vida. Anwar comença explicant que quan ell estudiava lleis sempre somniava poder intervenir en un cas que fes història. Per això diu que quan va veure què passava el primer d’octubre de l’any passat va quedar desconcertat. Esperava coses així a l’Àfrica o a l’Aràbia Saudita, però no pas a Europa. De manera que quan li varen proposar d’assumir la defensa de Clara Ponsati va dir de seguida que sí i va entendre tot seguit que aquella era l’oportunitat per a canviar la història. Perquè, diu Anwar, pensant en els principis de justícia, llibertat i igualtat, que a ell l’havien mogut sempre quan era activista i com a advocat, amb el temps ha après que aquestes coses no te les regalen amb una safata en cap tribunal sinó que la gent se les guanya. L’advocat de Ponsatí afirma que està content que no hi hagi la pena de mort, però també diu que el va impressionar de veure que es demanaven trenta-cinc anys de presó per a la consellera, fet que equival, diu, a una pena de mort. Per a una dona que ha passat la vida lluitant per la seva gent, una acadèmica, que no va fer sinó lluitar pel dret de vot, perquè els catalans poguessin reclamar els seus drets. Anwar aleshores fa broma dient que Ponsatí li ho discutia, això, i afirmava que ella seria viva, però després insisteix en el caràcter injust de la possible sentència i diu que fins i tot un sol dia a la presó seria massa temps. La intervenció acaba amb l’advocat afirmant que per ella Catalunya ara és com una segona casa i això és gràcies a la gent. I remarca que cada vegada que els polítics, que el president, li pregunten què faria, ell respon: ‘Vosaltres teniu el poder, vosaltres teniu l’oportunitat de canviar la història.’ I que aquest poder resideix en el poble de Catalunya, del qual Anwar es confessa enamorat. Editorial de Vicent Partal: ‘Però permetrem que se’ls enduguen a Madrid? Contra la persecució política, cal lluitar-hi políticament En la segona intervenció, l’advocat de Clara Ponsatí recordà que l’any passat va ser convidat a parlar en la Universitat Catalana d’Estiu. I que, en aquells dies, va anar a Barcelona. Justament era a la Rambla el 17 d’agost, quan hi va haver l’atac. Anwar recorda aquell moment, la impressió de pluralitat i llibertat que li oferia Barcelona, i explica un moment concret: quan el seu fill li va demanar una gorra del Barça i tot d’una es va trobar enmig de l’atemptat. Va córrer i es va trobar aturat veient que una mare acabava de perdre el seu fill. Després va explicar la gran impressió que li va produir la reacció de la societat catalana amb el ‘No tinc por’ i contà que quan va acudir a Prada per fer la conferència a què havia estat convidat va comentar que ell volia ajudar, que voldria ajudar. Aleshores va arribar el primer d’octubre, que afirma que va viure amb ‘horror’, veient allò que li semblaven ‘feixistes prepotents atacant la gent que només volia votar’. De manera que quan, setmanes després, va rebre una telefonada que li demanava si volia representar Clara Ponsatí va respondre de seguida que sí. Que era un honor. Allò li oferia l’oportunitat d’ajudar que ell volia tenir. Però aleshores va veure les acusacions i no s’ho podia creure. Rebel·lió amb violència? Anwar diu que no s’ho creia, perquè l’única rebel·lió amb violència que ell havia vist aquell dia era la dels oficials de la policia espanyola que havien trencat el seu jurament de protegir la gent. Recorda que això ho va explicar a la primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, i que encara no se’n sabia avenir. L’advocat de Ponsatí recorda també que quan es varen posar a treballar en la defensa no podien trobar ni una sola línia en l’escrit d’acusació que realment contingués cap mena de prova contra el govern català. I que ben aviat, en les primeres quaranta-vuit hores de llegir els documents, es va adonar que allò era una persecució política. I va decidir que l’única manera de lluitar-hi era políticament, no solament als tribunals, sinó als carrers, i que calia portar el govern espanyol als tribunals. Anwar explica que aleshores va veure amb sorpresa com els mitjans espanyols l’atacaven, especialment quan va parlar de l’existència del fantasma de Franco, que dictava els passos d’aquest judici. En conseqüència, afirma, per a ell participar en la defensa és un gran honor però també un gran desafiament. Al cap d’un mes –recorda– cap dels membres del seu equip no podia creure’s què feia l’estat espanyol en nom de la justícia. Tampoc no entenia la complicitat i el silenci dels dirigents europeus amb els seus col·legues espanyols i va sentir-se molt decebut amb uns polítics que alcen la veu contra Rússia o l’Aràbia Saudita, però que són incapaços de dir res contra un membre de la Unió Europea que abusa i reprimeix els drets més bàsics d’una democràcia i que amenaça la població, perquè enviar els polítics a la presó vol dir que poden enviar-hi qualsevol persona. Anwar diu que, malgrat tot això, ‘el temps no va a favor nostre’, que cal aprendre del que ha passat i adonar-se que precisament a Espanya no li ha agradat gens l’estratègia de defensa internacional i que cal actuar abans no comenci el judici, al gener. O ja serà massa tard. Diu també que cada vegada que ve a Catalunya els polítics li demanen què pensa que caldria fer i que ell sempre respon: ‘Els polítics sou vosaltres, vosaltres preneu les decisions, vosaltres vàreu ser votats, vosaltres teniu el mandat de la població que va votar per la independència, teniu els vostres companys a la presó i heu de fer alguna cosa de seguida.’ Per Anwar això significa que la gent faci servir el seu poder, perquè si no els polítics a la presó seran destruïts. ‘Però aquest poder no és al parlament sinó que és el de la gent del carrer, que no vol tornar a ser humiliada pels espanyols.’ Després de l’aplaudiment del públic, Anwar fa una darrera consideració, en aquest cas històrica. Recorda que l’imperi britànic va ser el més sanguinari del món i que va aprendre a dividir per governar i a endarrerir les coses. Van trobar-se amb moviments d’independència arreu del món i sempre reaccionaven demanant-los que fossin comprensius i intentant retardar-ho tot, amb l’esperança que es trencarien ells sols. Anwar acaba afirmant que els espanyols, ara, fan això a Catalunya. I que cal no repetir els mateixos errors ni caure en les mateixes paranys: ‘Vosaltres no podeu reconèixer la legitimitat de l’estat espanyol perquè actua de manera il·legal. No sou els catalans qui actueu de manera il·legal, sinó que és Espanya que vulnera la llei internacional. Per això ara és el moment en què els catalans heu de dir prou, que teniu una estratègia per a lluitar als tribunals, però que també en teniu una per a lluitar al carrer i aquesta és la independència.’ ‘Heu d’entendre el parany que posa Espanya…’ En la intervenció final, Anwar destaca que quan Pedro Sánchez va arribar al poder, a Escòcia i a Anglaterra es comentava que era un socialista i que, per tant, les coses serien diferents. Però ell responia que Sánchez potser era un socialista a Espanya però era un franquista d’extrema dreta a Catalunya. Aleshores va recordar la seva intervenció a la Diada, quan es va demanar què pensaria Pedro Sánchez si un gàngster anava a casa seva, li agafava la dona i els fills per ostatges, li posava una pistola al cap i aleshores s’hi estaven un any sencer. I al cap d’un any el gàngster li deia que ara es farien un te i negociarien sobre com viure junts a casa seva. Això no seria cap negociació, diu Anwar, sinó terrorisme. Espanya fa terrorisme d’estat, perquè en el cor d’Europa manté ostatges polítics, presos polítics, i això no es pot acceptar. I afegeix que si acceptes que són presos polítics i ostatges, has d’estar preparat per tot allò que Espanya farà després, perquè ells volen repetir la història. De manera que, hi insisteix: ‘Deixeu de mirar-nos a nosaltres per trobar la solució, deixeu de mirar Europa, perquè els dirigents europeus no faran res fins que vosaltres no us ajudeu a vosaltres mateixos. El poder el teniu els catalans’. I aquesta ha de ser l’estratègia per al judici, l’estratègia internacional. Anwar diu aleshores que els advocats volen guanyar el cas però que els polítics han d’entendre que la trampa amb què juga Espanya és precisament el procés judicial. ‘Espereu un any, espereu dos anys…’ Sobre això és rotund: ‘No podeu esperar que aquest procés judicial acabi a Europa. Heu de lluitar ara.’ I recorda les paraules que va dir fa setmanes al president Torra: ‘Només sereu lliures quan Catalunya serà independent perquè l’estat espanyol franquista no permetrà a aquesta gent de caminar lliurement.’ Torna a insistir en la necessitat d’una estratègia paral·lela als tribunals i als carrers i reclama que la força que ell va veure en la Diada es faci servir per lluitar per la independència. ‘Deixeu de mirar Angela Merkel o la Theresa May en la cerca de cap solució’, diu. I recorda que ell el primer d’octubre va veure no tan sols gent jove sinó gent de totes les edats defensant els seus drets. Cal continuar aquest camí –afegeix– i cal actuar de seguida. Si no, pot passar que els catalans perdin una gran oportunitat que no es repetirà en dècades. Josep Casulleras: ‘A Alemanya tot estava més controlat que no ens pensàvem’

Summary: Aamer Anwar: ‘Cal actuar abans no comenci el judici o ja serà massa tard’


El Tsunami Democràtic escalfa motors de cara a la pròxima acció anunciada, que serà el dia 18 de desembre durant el partit del Barça-Madrid. En un comunicat difós a través de les xarxes socials ha fet una crida a tota la ciutadania perquè aquell dia vagin a Barcelona: ‘Convidem tota la ciutadania a reservar-se la data i a venir a la ciutat de Barcelona’, diu el Tsunami. Poca estona abans, a l’aplicació mòbil, la plataforma ha fet una crida als socis i aficionats amb entrada perquè enviïn un missatge confirmant la seva assistència. Tsunami democràtic: tota la informació sobre la convocatòria del 18 de desembre Es desconeix en què consistirà l’acció. L’únic que se sap és que Tsunami va proposar al FC Barcelona i al Reial Madrid que durant el partit permetessin de fer visible el missatge ‘Spain, sit and talk‘ a les grades i al camp. De moment cap dels dos clubs ha dit res. En el comunicat el Tsunami defensava que aquesta ‘és una petició que respecta el lliure desenvolupament d’un partit de futbol que molta gent espera i, al mateix temps, fa visible la situació d’excepcionalitat que vivim, reclamant el diàleg per posar fi a la situació d’exclusió i segregació política que pateix una part majoritària de la població catalana’. El partit entre el FC Barcelona i el Reial Madrid s’havia d’haver jugat el 26 d’octubre, però la Lliga espanyola de futbol va obligar a ajornar-lo precisament per por de la reacció a la sentència del Tribunal Suprem contra el procés. Tsunami Democràtic: Totes les convocatòries

Summary: El Tsunami convoca ‘tota la ciutadania’ a Barcelona el dia del Barça-Madrid


Ferran Garcia-Oliver, catedràtic d’Història Medieval de la Universitat de València i membre del consell de redacció de la revista L’Espill, ha aconseguit el Premi Joan Fuster d’Assaig per l’obra ‘Nació, ancestres i ADN’. Per evitar equívocs, Garcia-Oliver ha explicat a VilaWeb que no es tracta d’un assaig sobre la identitat, sinó que és un assaig nascut amb la intenció de ‘recollir i analitzar les narracions que s’han fet sobre el que som els valencians, perquè d’uns anys cap aquí s’han dit moltes bestieses, sobretot en un moment de crispació, una mica abans i durant la Transició, arran dels assajos de Joan Fuster, ‘Nosaltres, els valencians’ i tota l’altra obra seva de caràcter civil. El que faig és desmuntar alguns tòpics que no tenen cap fonament de caràcter científic, però que per raons ideològiques s’han anat difonent i defensant en l’àmbit universitari i polític i això ha creat molta confusió. Per exemple, sobre si els valencians mantenim el mateix ADN des del Neolític. Quina aberració. Però això crea confusió i exacerbació i el que volen aquests que han anat amb aquests arguments és fer marrada amb el vincle que els valencians tenim amb el Principat.’ L’historiador ofereix un assaig del tot contemporani en un moment de canvi polític al País Valencià. Ell ho diu així: ‘La voluntat és contribuir a donar llum a un tema que ha dividit i causat molt de dany i que són idees que encara corren impunement sobretot per les xarxes socials.’ I assegura: ‘És un assaig molt fusterià, on utilitze molt la ironia que ens va ensenyar Fuster.’ El jurat del Premi d’Assaig Joan Fuster, on hi han concorregut dinou originals, ha estat format per: Aitana Guia, Albert Saez i Antoni Furió. Té una dotació de 6.000 euros. Els colors de la metàfora i reflexions sobre la vellesa Pel que fa al Premi de Poesia Vicent Andrés Estellés, se l’ha endut el poeta Josep-Ramon Bach amb ‘Secreta dàlia’. Segons que ha explicat a VilaWeb, la proposta porta la seva marca de fàbrica amb la utilització constant de metàfores i imatges poètiques impulsades per l’instint i plenes de tensió. Alhora és una proposta que Bach també acompanya d’unes reflexions poètiques sobre el pas del temps: ‘Començo a fer-me gran. Ja tinc seixanta-nou anys.’ Li preguntem si no s’esperava el premi i ell que diu: ‘M’he trobat amb un jurat generós i no, no m’esperava el premi, perquè a la meva edat ja no espero gaires coses.’ Els poemes també contenen un homenatge intern a alguns artistes, sobretot plàstics, com Miró, Lorca, Chagall, que diu Josep-Ramon Bach que ‘són artistes que m’han transformat, perquè d’ells he après que els llenguatges s’han de trencar de tota lògica.’ El jurat del Vicent Andrés Estellés és format per Vicenç Altaió, Ricard Mirabete i Ester Xargay i s’han presentat setanta-tres obres. Aquest premi té una dotació de 3000 euros. D’un assassí en sèrie lector de Vidal Vidal La sorpresa ha saltat amb el Premi Andròmina de narrativa, perquè l’ha guanyat un autor gairebé desconegut, Miquel Àngel Estradé (Les Borges Blanques, 1957), amb la novel·la ‘L’assassí que llegia Vidal Vidal’. Estradé és conegut en l’àmbit de la política per haver estat alcalde de les Borges Blanques en diverses legislatures per ERC i diputat del Parlament de Catalunya. Però tal com ha explicat a VilaWeb, des que va abandonar la primera fila de la política el 2011, no ha deixat d’escriure: ‘La literatura m’ha salvat d’una depressió. Ho dic perquè imagina’t després de tants anys de portar una vida intensíssima, que hagués fet amb tantes hores per omplir? Doncs he escrit. En cinc anys, cinc novel·les.’ Abans havia escrit diversos llibres de caràcter polític, però no va ser fins a l’any passat que Estradé no es va donar a conèixer en l’àmbit de la ficció, quan va obtenir el premi Gregal de novel·la històrica de Maçanet de la Selva per ‘L’home impassible’. Tot i tenir un assassí en sèrie com a fil conductor, Miquel Àngel Estradé assegura que no ha conreat la novel·la negra: ‘No ho dic per menystenir el gènere, això ni se’m passa pel cap, ho dic perquè la investigació criminal en el llibre és completament secundària. En canvi, sí que hi ha molta reflexió psicològica, perquè estructuro la trama de manera que un seguit de personatges s’apropien dels crims per reorientar les seves vides (una periodista, un escriptor, un pres, fins i tot un editor). En aquest sentit, és més humor negre que novel·la negra.’ L’autor se serveix de l’obra de Vidal Vidal (Arbeca, 1958) per construir la trama. Miquel Àngel Estradé ho explica: ‘Volia trencar motlles i vaig construir un criminal que llegia un autor viu, un escriptor que fins i tot també surt a la novel·la com un personatge més dels que queden afectats pels crims. Nosaltres som amics i abans de presentar-la al premi li vaig deixar llegir i em va dir: «Endavant, m’has retratat la mar de bé». Vidal Vidal per a mi és un escriptor important, que ha portat la ciutat de Lleida i les terres de Ponent al pla de la literatura de qualitat, i sense moure’s de Lleida! Això a vegades costa, ser a prop de la capital facilita les coses. I en aquest sentit ha fet molt per la ciutat de Lleida.’ Fa quinze dies Miquel Àngel Estradé acabava la seva cinquena novel·la. Ara la deixarà llegir a dues bones lectores que la passaran el sedàs (la seva dona i la dona d’un bon amic). I diu que de cara al gener, que es tornen a obrir les convocatòries dels premis literaris, si s’escau, en cercarà un altre per a presentar-se. Perquè per ell guanyar l’Andròmina és més que un reconeixement un ressort que li dóna seguretat i un estímul per seguir escrivint. El jurat del premi Andròmina de Narrativa és format per Laia Climent, Tomàs Llopis i Maria Antònia Oliver. S’han presentat cinquanta-nou originals. I el premi té una dotació de 10.000 euros.

Summary: Ferran Garcia-Oliver guanya els Premis Octubre amb un assaig fusterià sobre els valencians


Quan el Carles Puigdemont periodista voltava pel món, a principi dels anys noranta, procurava arribar als hotels on s’allotjava de nit, a última hora. Perquè a aquelles hores acostumava a haver-hi, tal com explica ell mateix, ‘un personal de servei que solien ser gent immigrant, gent que acabava d’arribar i que tenia un domini de l’anglès o del francès molt inferior al meu, i fàcilment els podia colar el carnet de nacionalitat catalana que portava a la butxaca i els deia “from Catalonia”. “Cata…what?” I els ho escrivia jo mateix, i no hi havia cap problema amb la nacionalitat.’ El president explicava ahir aquest anècdota a la presentació a la biblioteca Jaume Fuster de Gràcia del llibre ‘Cata…què?‘, publicat per Puigdemont originalment el 1994 i que ara La Campana ha reeditat i ha ampliat amb una actualització a càrrec del periodista Carles Ribera. Una presentació que va comptar amb uns protagonistes de luxe: ‘els tres tenors de la política catalana’, tal com els va anomenar l’editora Isabel Martí: Puigdemont mateix, l’ex-president Artur Mas i el vice-president Oriol Junqueras. Uns actors molt potents que van fer que l’auditori de la biblioteca quedés ben petit i no pogués engolir la gentada que hi va voler assistir. A primera fila, tres consellers (Carles Mundó, Toni Comín i Santi Vila), alguns diputats i altres càrrecs del govern, a més d’amics i de representants de mitjans de comunicació del país. El president va explicar l’anècdota del carnet d’identitat per fer entendre el canvi de percepció i de coneixement de la realitat catalana que hi ha hagut internacionalment. Tal com va dir Artur Mas, si abans la pregunta era ‘Cata…què?’, ara la gent d’uns altres indrets del món es demana ‘Cata… i ara, què?’, perquè el procés cap a la independència que ha nascut de les grans mobilitzacions socials i que ara ha agafat una dimensió institucional sense precedents ha fet que la qüestió catalana eclosionés en les principals capçaleres internacionals. La intervenció de Carles Puigdemont. Vídeo: Jordi Carreño. Aquest és un dels gran canvis entre la Catalunya de què parlava la premsa internacional els anys que Puigdemont preparava la primera edició del llibre i la Catalunya que han anat difonent aquests últims anys el Financial Times, Le Monde, la BBC, The Guardian, Al-Jazeera, The Economist…. la que Carles Ribera ha analitzat en la versió ampliada del llibre. Puigdemont va haver de fer de ‘rata d’hemeroteca’ per mirar de trobar algunes de les referències a Catalunya que hi havia en diaris internacionals, per estirar un fil roig que connectés el 1926 (l’any dels fets de Prats de Molló) amb el 1994 i teixir mínimament un relat entre l’una data i l’altra, passant per la república, la guerra, el franquisme, la transició… Ribera, en canvi, ha hagut de destriar el gra de la palla d’una gran quantitat de referències sobre Catalunya i el procés polític actual que ha pogut trobar amb una immersió a la xarxa, a cop de clic. Les operacions d’estat La diferència és evident: ara la carpeta catalana existeix, és ben present. Però també hi ha alguns elements de connexió entre allò que va passar quan tot just començaven els Jocs Olímpics de Barcelona i el que s’ha esdevingut aquests darrers anys quan el moviment independentista català ha esclatat i ha passat a ser ‘mainstream’. La connexió la trobem en la diplomàcia espanyola, en l’operació d’estat per a desactivar una eficaç campanya de difusió de les aspiracions catalanes. Va passar aleshores, fa un quart de segle, i ha tornat a passar ara: Espanya arriba tard, però quan hi arriba desplega tota la maquinària diplomàtica que té a l’abast. Sense estructures d’estat, amb una diplomàcia en contra, el catalanisme ha arribat a l’arena internacional ‘gràcies a la diplomàcia civil i cultural’, deia Puigdemont. ‘Gràcies a un exèrcit de gent convençuda sempre que a qualsevol lloc on anava, quan tenia un corresponsal estranger a la vista, es posava el barret d’ambaixador i ho aprofitava per explicar el país.’ I així es va aconseguir, per exemple, explicava Puigdemont, que l’abat Escarré fes aquelles incendiàries declaracions contra el règim franquista en una entrevista a Le Monde el 1963 (traducció al català de l’entrevista). Fins que els Jocs Olímpics del 1992 esdevenen de bon començament una maquinària de projecció internacional de Catalunya, amb campanyes com el ‘Freedom for Catalonia’, la xiulada a Juan Carlos en la inauguració de l’Estadi Olímpic de Montjuïc i més accions institucionals i cíviques que van cristal·litzar, per exemple, en la doble pàgina de la revista Time amb un titular tan impactant com aquest ‘Benvinguts  to the Catalan Games‘. Recordava Puigdemont que tot plegat havia activat una operació d’estat per a influir en els mitjans internacionals i escombrar el segell de catalanitat dels Jocs, i contraposava aquelles referències amb la de les cròniques d’exaltació espanyolista a la final de futbol que la selecció espanyola va guanyar al Camp Nou, un dels bressols del catalanisme, i el titular de ‘L’Humanité’ de la cloenda, ‘Adiós, Barcelona.’ I ara tenim ben presents els intents recents de boicot de la diplomàcia espanyola de molts actes organitzats pel govern de la Generalitat a l’estranger per a donar a conèixer i internacionalitzar el procés. Fins i tot el The Washington Post se’n feia ressò, d’aquestes pressions. En efecte, Junqueras apuntava a l’acte d’ahir: ‘ No només no ha tingut un estat sinó que hi ha un estat que s’ha esforçat reiteradament i de forma consistent a fer-la desaparèixer.’ La recepta de Mas i l’observador observat I, malgrat tot, la presència del discurs i dels arguments independentistes en la premsa internacional aquests últims anys ha estat notable, fins i tot en alguns casos recollits amb una certa simpatia o comprensió. Però la maquinària diplomàtica espanyola continua funcionant, i la pugna per a fer arribar el punt de vista propi a les principals capçaleres internacionals és més dura. És evident que de la complicitat editorial de mitjans de prestigi com Bloomberg, Financial Times i The Economist en la defensa del dret de decidir hem passat a un discurs més agre respecte del discurs independentista després del 27-S, principalment pel fet que les forces independentistes no van sumar més de la meitat dels vots emesos. Artur Mas, que ahir va fer un discurs amb un innegable to presidencial, n’era ben conscient quan va apuntar uns quants consells a Carles Puigdemont. ‘No hem de perdre de vista que hem de ser suaus en les formes i ferms en els continguts. Perquè, a l’inrevés, perdríem pistonada. Se’ns ha de veure decidits, dialogants en la forma i en l’actitud. I se’ns ha de veure democràtics; cal una majoria clara que ho expressi a les urnes. Per això, el 9-N va ser una gran targeta de presentació a nivell internacional’, recordava Mas. I encara afegia: ‘El substrat nacionalista ens va en contra, perquè a Europa no ven bé, recorda uns altres processos històrics. I també ens va malament l’etiqueta que això només ho fem per diners. Hem de combatre l’una etiqueta i l’altra, i ho fem bé.’ Puigdemont ho reblava destacant la importància que el món miri cap a Catalunya, i subratllant que internacionalment Catalunya és percebuda com ‘l’avantguarda de les transformacions polítiques de l’estat’. Els pròxims passos a fer, les noves cròniques que s’escriguin per a explicar al món els passos de futur de Catalunya, tindran ara de protagonista un president que fins fa uns anys s’ho mirava des de l’altra banda. Tal com descrivia molt bé Carles Ribera, ‘Cata..què’ és un llibre que va començar a escriure un periodista fa vint-i-dos anys observant la premsa internacional, i acaba amb la premsa internacional observant aquest periodista. És la feliç història d’un observador observat.’ Ací podeu veure el vídeo íntegre de l’acte de presentació de la reedició de ‘Cata… què’, amb les intervencions d’Isabel Martí, Oriol Junqueras, Carles Ribera, Artur Mas i Carles Puigdemont:

Summary: ‘Cata…què?’ Del DNI fals de Puigdemont a les operacions d’estat


Una torre de Babel de papers de magdalenes buits, obra del dissenyador Joan Juanola, és la imatge atractiva, contemporània i humorística que anuncia el seminari internacional ‘Proust a Catalunya. Experiències de lectura’, que organitza la Universitat de Girona (UdG). És impulsat i coordinat pel professor de literatura Xavier Pla, director de la Càtedra Josep Pla, adscrita a aquesta universitat. Es farà els dies 9 i 10 de juny (el primer dia al centre cultural de la Mercè i el segon a la Facultat de Lletres de la universitat gironina). L’assistència és oberta a tothom i de franc, però es recomana inscripció prèvia. Consulteu-ne el programa (pdf). És la primera vegada que es dediquen unes jornades a estudiar i divulgar la relació entre Marcel Proust i escriptors catalans, tant aquells que l’han llegit com aquells que n’han estat influïts. Xavier Pla ha explicat a VilaWeb: ‘Feia anys que tenia aquest projecte al cap, sobretot des que vaig llegir Maurici Serrahima, que en va fer una lectura molt internacional i intel·ligent. Serrahima demostra que la literatura catalana pot dialogar amb la literatura francesa d’igual a igual.’ Per Xavier Pla aquest seminari vol omplir un buit, estimular la recepció crítica de Proust a Catalunya i aprofundir la influència que Proust ha tingut en el món literari català des de fa un segle: ‘Tots els grans escriptors catalans han estat lectors de Proust, que no vol dir que n’hagin seguit l’estil. I volem escatir com ha estat el pas d’aquests autors per la literatura de Proust: de Pla i Sagarra a Gaziel i Llorenç Villalonga, de Rodoreda a Maurici Serrahima i Miquel Àngel Riera. Explorarem aquest concepte de “passar per Proust”, perquè és un escriptor que molts lectors diuen que els ha canviat la vida.’ Imatge del seminari sobre Proust. Xavier Pla deixa ben clar que Proust no va passar mai per Catalunya ni va visitar Barcelona: ‘Sembla que Santiago Rusiñol hi va coincidir en algun saló literari amb Lucien Daudet. Era un Proust jovenet, encara, que començava a escriure i a traduir. Josep Pla va demanar a Rusiñol que escrivís sobre la seva relació amb Proust, però no ho va arribar a fer. En canvi, sabem per Joaquim Molas i també per Josep Pla, que ho explica a El quadern gris, que va ser a l’Ateneu Barcelonès on es va començar a difondre l’obra de Proust.’ Tanmateix, afegeix: ‘Però crec que el primer lector que entén Proust és Gaziel, que li va dedicar dos articles excepcionals.’ I per què és Gaziel qui l’entén per primera vegada?: ‘Diria que té a veure amb la seva formació filosòfica i la influència que va rebre d’Henri Bergson. A més, durant els anys que va escriure aquells dos articles Gaziel era a París. Eugeni d’Ors i Ortega i Gasset no l’entenen, tenen una altra formació intel·lectual.’ Xavier Pla està content que Dalí aparegui al seminari. Diu que una de les ponències més esperades és la de Vicent Santamaria (filòleg i crític d’art): ‘El Proust de Dalí: “el mestre del nostre univers d’al·lucinacions gastrovisuals”‘. També s’hi destaca la ponència de Pere Rosselló Bover (Universitat de les Illes Balears), ‘La petja de Marcel Proust en l’obra de Miquel Àngel Riera’. Diu Xavier Pla: ‘Miquel Àngel Riera, escriptor oblidat de Mallorca, fa un intent de fer parlar la seva literatura a la manera proustiana.’ I subratlla: ‘Hi ha un escriptor que no apareix al programa i és un dels grans proustians que tenim a la literatura catalana, Llorenç Villalonga. Ve d’un món aristocràtic en decadència, similar al context de Proust. Villalonga no és al programa perquè el qui havia de pronunciar-ne la ponència s’ha posat malalt. Per una altra banda, també era mallorquí Jaume Vidal Alcover, que va fer la primera traducció al català de Proust. És curiós que siguin tres mallorquins els que s’acosten més a la veu proustiana.’ ‘Del programa –continua– també em fa il·lusió que hi participi Pere Gimferrer. A la novel·la Fortuny, Gimferrer hi fa aparèixer Proust com a personatge que dialoga amb el pintor Fortuny de Madrazo. En aquest sentit, Eloi Grasset (University of California-Santa Barbara), pronunciarà la ponència “Fortuny especular: Gimferrer i l’imaginari de la Recherche“. Però Gimferrer també farà la lliçó inaugural amb el títol “Retrobament de Proust”: un títol esplèndid, però no sé de què parlarà. Si no fos el títol de la seva ponència, l’hi manllevaria per donar títol a aquest seminari.’ El Seminari internacional ‘Proust a Catalunya. Experiències de lectura’ començarà amb la presentació de la Societat Catalana d’Amics de Marcel Proust, per Amadeu Cuito. I tot seguit la primera taula rodona anirà a càrrec de tres traductors de Proust: Lluís M. Todó, Josep M. Pinto i Valèria Gaillard. Xavier Pla també explica que les ponències es recolliran en un llibre –incloent-hi la ponència sobre Llorenç Villalonga–, que publicarà l’editorial Arcàdia al novembre.

Summary: Lectures de Proust de grans escriptors de la literatura catalana


Tots els partits de l’arc parlamentari valencià, excepte el PP, han exigit a l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps que deixe de cobrar de la institució, després que el judici pel cas Gürtel ha deixat ben clara la seua participació en la trama. Camps encara és membre del Consell Jurídic, ja que tots els ex-presidents que ho han estat més d’una legislatura tenen dret a formar-ne part durant quinze anys, una decisió que ha estat denunciada com una forma encoberta de mantenir els privilegis de la presidència. A part de la clarificació del seu paper en la trama Gürtel ahir es va saber, a través d’una informació de Levante-EMV que l’ex-president va seguir passant factures de dinars i de viatges a la Generalitat, després d’haver deixat de ser president.

Summary: Els partits valencians, excepte el PP, reclamen a Camps que deixe de cobrar de la Generalitat


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet una declaració institucional per a fer balanç dels incidents dels últims dies i demanar que no es criminalitzin els joves, protagonistes en les protestes que de moment han acabat amb divuit persones amb presó sense fiança: ‘Ens cal escoltar molt més què diu la gent jove i no criminalitzar-los mai. Separar entre actituds puntuals violentes, d’allò que és un malestar molt greu, profund, que prové de la frustració d’una generació que no se sent representada, i a la que segurament no s’ha escoltat prou’. Colau també ha demanat que el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, i el president de la Generalitat, s’asseguin i parlin: ‘Si poden parlar per a coordinar els dispositius policíacs, com no poden parlar del problema de fons que tenim?’, s’ha preguntat, en referència a la coordinació de cossos policíacs entre el ministeri de l’Interior espanyol i el Departament d’Interior de la Generalitat. La batllessa creu que la solució no arribarà en poc temps, però que es pot treballar en una estratègia per a desblocar la situació a curt termini. També ha sol·licitat dues taules de diàleg a nivell estatal com català, que siguin permanents i que treballin per una solució política.

Summary: Colau demana que no es criminalitzi els joves de les manifestacions


El gener del 2011, Marine Le Pen assumia el lideratge del Front National fent un canvi de discurs, amb la intenció de convertir el partit en una formació de masses. La voluntat era la de generar un canvi en les formes i començar, d’aquesta manera, una estratègia de ‘normalització’, que és evident que ha aconseguit. Aquest diumenge, sigui quin sigui el resultat final, l’extrema dreta francesa aconseguirà un resultat històric. El canvi té l’origen en el fet que l’extrema dreta tradicional és una ideologia antiga vista com a anacrònica i rància pel gruix de la població, i com a conseqüència d’això, la seva capacitat d’atracció està limitada a un sector de nostàlgics molt concret, sense capacitat de ser majoritari. Le Pen ha intentat eliminar aquesta etiqueta expulsant els militants més extremistes, sancionant les declaracions racistes o antisemites i, fins i tot, expulsant el seu pare, Jean-Marie Le Pen, líder fins al 2011, després d’haver fet unes polèmiques i controvertides declaracions negacionistes de l’holocaust, contra els homosexuals, l’ecologia i contra els immigrants. Aquest gir ha fet que un 62% dels simpatitzants (31% dels ciutadans de l’estat francès) considerin avui que el Front National és un partit de dreta clàssica i no pas d’extrema dreta; i que més de la meitat dels francesos pensin que ha de ser considerat un partit com els altres. El pacte de Le Pen amb Nicolas Dupont-Aignan, líder de Debout la France, un partit minoritari però amb certa importància (4,7% a les presidencials i 3,81% a les regionals), encara ha ajudat més a trencar el cordó sanitari que hi havia al voltant del Front National. La ‘nova extrema dreta’ centra el seu discurs en l’atac a les elits i en el rebuig a la població estrangera, però intenta modular les connotacions més racistes d’aquest atac. I el seu programa econòmic ha passat d’un clar antimarxisme a un discurs enfocat en l’oposició a la globalització, a la qual acusen d’haver portat la deslocalització i desindustrialització dels respectius països cap a estats amb costos salarials més baixos. El discurs racista ha evolucionat cap al discurs de la ‘prioritat nacional’, en el cas francès, defensant que els ciutadans amb nacionalitat francesa, independentment de l’origen, tinguin prioritat en habitatge, ajudes socials o treball. També es defensen condicions més dures per a obtenir la nacionalitat i eliminar la doble nacionalitat (menys amb europeus), i per a la supressió d’ajuda mèdica dels ciutadans en condició irregular. Un nou pilar de la política de l’extrema dreta és la crítica a la Unió Europea, que consideren que promou una competència deslleial i que està més preocupada de controlar la inflació que no pas l’atur. A la Unió Europea l’acusen d’haver creat una elit política i econòmica que mira només pels seus interessos, i també de la falta de control democràtic per part dels ciutadans. Le Pen ha volgut abanderar, fins i tot, una ‘reforma democràtica de la Unió Europea’, i en aquest sentit, defensa un sistema electoral proporcional i la iniciativa legislativa popular. Moltes formacions volen ara abandonar l’euro o la Unió Europea per tenir més control econòmic i de les fronteres. El discurs de l’extrema dreta s’ha centrat, doncs, en les ‘víctimes de l’ultraliberalisme’, i s’ha erigit com a defensora dels perdedors davant de ‘l’excés de mundialització’, de treballadors empobrits i de joves aturats, i defensa que s’afavoreixin les empreses establertes al país i que s’augmenti el salari mínim dels obrers i se’ls mantingui la jubilació. Respecte de la Unió Europea, cal esmentar la paradoxa que les formacions d’extrema dreta hagin estat finançades per organismes europeus. Entre el 2012 i la primera meitat del 2014, sense incloure sous i despeses d’eurodiputats, van rebre 19 milions d’euros, als quals cal afegir 10 milions més rebuts per partits registrats com a europeus. L’altre gran argument per al creixement de la nova extrema dreta són els problemes d’inseguretat i la por del terrorisme jihadista. Le Pen, en aquest sentit, defensa que s’augmenti el nombre de policies al carrer i es treguin les ajudes socials a delinqüents reincidents. També proposa d’instaurar la reclusió perpètua real i fer un referèndum per restablir la pena de mort. En canvi, el Front National ha canviat el discurs sobre l’avortament i el feminisme. Si considerava l’avortament, com feia Jean-Marie Le Pen, una ‘decadència moral’ i fins i tot un ‘genocidi contra els francesos’; i el feminisme, un atemptat contra valors tradicionals, ara Marine Le Pen modera aquests discursos i defensa que, abans de l’avortament, s’informi les famílies dels ajuts financers i l’adopció prenatal, tot i que vol que se’n cancel·li la gratuïtat; també defensa la igualtat salarial entre homes i dones.

Summary: L’atac a les elits i el rebuig a la immigració, claus de la ‘normalització’ del discurs de l’extrema dreta a Europa


Aquest dilluns a les set del vespre a l’Espai VilaWeb hi haurà una degustació de te, de la mà de Jing Jing Yuan i Ambròs Genís, de la botiga de te Tetere, que anirà acompanyada d’una explicació de la cultura del te. Roser Giner explicarà el seu viatge per terres llunyanes del sud oest de la Xina, per descobrir el bosc tropical dels arbres de te salvatges. Un recorregut des de Hanoi (Vietnam) fins a Kumming, capital de Yunnan, Jinghong a la vora del riu Mekong, capital de la regió de Xishuangbanna i finalment trekking per la muntanya de Yibang en el que es veu la importància i el gran valor cultural del cultiu del te. Hi haurà un tast de tres varietats de te, acompanyat de galetes. Jing Jing i Ambròs explicaran les característiques d’aquests tes i la importància que té la seva preparació. Aquesta activitat té un preu de 12€ (10€ per als subscriptors de VilaWeb) i per participar-hi cal reservar plaça enviant un correu a botiga@vilaweb.cat. Per mantenir la qualitat del tast, les places són limitades.

Summary: Degustació de te a l’Espai VilaWeb


El líder de l’oposició d’Austràlia, Bill Shorten, s’ha compromès a convocar un referèndum perquè el país esdevingui una república. Actualment, la cap d’estat és la reina Isabell II, ja que Austràlia forma part del grup de països de la Commonwealth. Es tracta d’una promesa electoral. Austràlia celebrarà eleccions el 2019, però Shorten ja s’ha anticipat i ha proposat la pregunta amb una resposta binària: ‘dóna el seu suport a una república australiana amb un australià com a cap d’estat?’. En una intervenció a la cadena Sky, Shorten s’ha mostrat convençut que guanyaria el sí i ha argumentat que els australians havien de poder decidir qui havia de ser el seu cap d’estat. The #Bteam panel discuss @billshortenmp‘s push for Australia to become a republic. MORE: https://t.co/Skgi6Dmstg #auspol pic.twitter.com/sykauFg04N — Sky News Australia (@SkyNewsAust) 29 de juliol de 2017 El precedent del 1999 Shorten, del Partit Laborista, ha criticat el primer ministre, el liberal Malcolm Turnbull, perquè, tot i que és republicà, va deixar de banda la reivindicació de la república quan va assumir el càrrec el 2016. De fet, Turnbull va liderar el Moviment Australià Republicà, la força que va promoure la votació. No obstant això, el primer ministre va descartar de fer un segon referèndum fins que no acabés el regnat d’Isabel II. Actualment, la reina és representada a Austràlia pel governador general, Peter Cosgrove. La Commonwealth és una organització internacional que agrupa cinquanta-dos estats que tenen llaços històrics amb el Regne Unit.

Summary: Proposen un referèndum perquè Austràlia esdevingui una república


El president de l’Iran, Hassan Rouhani, ha incorporat tres dones al seu Govern després que la llista de ministres presentada dimecres davant el Parlament estigués formada únicament per homes, tot i que en campanya el mandatari va advocar públicament per defensar els drets de les dones. Rouhani ha promulgat tres decrets en els quals nomena com a vicepresidenta per a Dones i Família Masumé Ebtekar, fins ara al càrrec de Medi Ambient. La responsable d’aquesta vicepresidència durant el primer mandat, Shahindojt Molaverdi, passarà a ser assessora en matèria de Drets Civils. La tercera dona incorporada per Rohani al seu equip és Laaya Joneidi, una professora a la Universitat de Teheran que exercirà de vicepresidenta per a Assumptes Legals, segons la cadena estatal Press TV. Rohani va lliurar el dimarts al Parlament una llista amb els noms de 17 candidats a ocupar carteres ministerials, tots ells homes. El monopoli masculí ha generat les crítiques ciutadanes, especialment en xarxes socials, on han circulat imatges manipulades i textos contra el futur Govern.

Summary: Rouhani rectifica i incorpora tres dones al Govern iranià després de les crítiques


La intel·lectual i activista Teresa Forcades (1966) continua essent una de les cares que representa Catalunya davant el món. Per exemple, aquest mes el prestigiós canal de televisió ARTE ha enregistrat un reportatge sobre la Diada en què Forcades és l’eix conductor i el partit alemany Die Linke l’ha convidada per parlar del procés. Ara Forcades viu a cavall de Catalunya i Berlín, la ciutat alemanya on diu que escriu millor. Dilluns passat va anar a la Diada. I aquesta setmana ha atès telefònicament VilaWeb per parlar del moment polític i del seu suport a l’1-O. —On vau anar, per la Diada? —Vaig anar a l’acte de Procés Constituent. Va ser, que jo sàpiga, l’únic acte veritablement transversal. Hi eren Jaume Asens, Albano-Dante, Eulàlia Reguant. Hi havia votants del sí, votants del no, l’Arcadi, jo mateixa, representants de les marxes de les dignitats, una minera d’Astúries… —I què vau dir-hi? —Que, com a Arenys de Munt l’any 2009, no podien pas canviar l’ímpetu de la independència tots sols. Però sí que va ser un primer pas, perquè va haver-hi cinc-cents ajuntaments que s’hi van sumar. Vaig dir que m’agradaria que Catalunya fos l’Arenys de Munt d’Europa. L’Arenys de Munt del món, si tu vols, en intentar que la política deixi de ser una política del mal menor i esdevingui una manera canviar de manera radical un sistema injust. —De manera radical. —Aquesta paraula, ‘radical’, queda com a sinònim de fanàtic, o de terrorista, però jo la reivindico perquè no es pot ser res més que radical amb el sistema que tenim. Mira, a Open Arms els costa dotze mil euros al dia mantenir els vaixells que tenen. I darrere ells tenen vaixells de Frontex, pagats per tots, molt més capaços i amb més pressupost. La seva funció, però, no és salvar vides sinó fronteres europees. Un exemple més d’aquest absurd del sistema. A la Diada, quan vaig baixar cap a la borsa, em vaig trobar amb un senyor al número 41 de Passeig de Gràcia que duia un rètol, com tants n’hi ha, que deia: no tinc feina, tinc dos fills i tinc gana. Vaig parlar d’això i, en concret, de la importància de l’oportunitat. Una Catalunya independent, i el referèndum del dia 1 com a pas decisiu en aquest sentit, són una garantia de fer front a la injustícia creixent? De fer front a una política sotmesa a l’economia? No. No són cap garantia. Però són una oportunitat. Una oportunitat que no ens podem deixar perdre. —Parleu de referèndum. Altres, de mobilització. —Evidentment que és un referèndum. És un referèndum convocat de manera unilateral i, per tant, en un context hostil que fa que hi hagi una sèrie de perills, complicacions i dificultats més grans. Però és obvi que l’1-O és un referèndum convocat pel parlament legítim, que és el parlament de Catalunya. I n’hi ha molts antecedents. —No necessiteu, per al vostre fur intern, un mínim de participació per a veure’l així de vinculant? —No té cap sentit relativitzar les normes. Això a mi m’ho ha ensenyat el món anglosaxó. No ho fem. El referèndum és vinculant. Ho és. Però és obvi que fins i tot un referèndum vinculant com aquest no pot anar endavant si hi ha una oposició popular. Un referèndum, com diu la comissió de Venècia, no necessita un mínim de participació per a ser vinculant. Per tant, jugar amb aquests conceptes no em sembla intel·lectualment satisfactori. Ara, encara que sigui vinculant, no tenim la feina feta. Perquè si no tenim el suport popular, per molt vinculant que sigui, no serà efectiu. Però em sembla important distingir els conceptes. I ‘vinculant’ és un concepte jurídic. La legislació que tenim al voltant dels referèndums d’autodeterminació ho indica. Ara, serà efectiu? Sense un suport popular és obvi que no. —Anireu a votar l’1 d’octubre? —Aniré a votar l’1 d’octubre. —Què votareu? —Votaré que sí. —Per què? —Com deia, perquè és una oportunitat d’or. No només de fer volar coloms. Sinó que és una oportunitat que obre possibilitats reals de canvi. —Quines? —Tenim uns veïns una mica més amunt, que no és que siguin un model per a mi, perquè no vull que Catalunya sigui com Suïssa, en general, perquè arriba fins i tot a ser un paradís fiscal, però això no evita que jo m’adoni que els suïssos tenen unes eines de qualitat democràtica marcades per la constitució que nosaltres també podríem tenir. Per exemple, un referèndum de vet. Si el parlament passa una llei i l’1% de la població hi signa en contra, aleshores, immediatament, el govern està obligat a posar-ho en discussió i, fins i tot, a fer un referèndum per decidir entre la llei i una proposta alternativa del grup organitzat. Un altre cas: que la ILP sigui vinculant, no com aquí, que la ILP no obliga. En tercer lloc, poder tenir un referèndum revocatori, i no només la moció de censura. I en quart lloc, un referèndum de procés constituent. Tot això són temes que es podrien incloure a la nostra constitució. Si els incloguéssim farien de la nostra constitució la més avançada en democràcia participativa. —Us agradaria participar en el procés d’elaboració de la constitució? —Sí. —Com? —Primer en l’àmbit popular. Ara tenim una llei de transitorietat jurídica que ens indica que hi haurà una fase popular. Almenys ara tenim una llei. Hem estat dos anys aturats. Però la llei no ens diu com es fa. Si al final a Catalunya hi ha deu assemblees constituents repartides pel territori, doncs això serà una burla. Si n’hi ha cent vint ja no, perquè tothom tindria una assemblea constituent a pocs quilòmetres. Ja seria més seriós. M’agradarà participar en la que em correspongui per territori. I si eventualment es fessin eleccions constituents també m’agradaria. I que no fossin unes eleccions en què només s’hi poguessin presentar partits polítics. Hauríem d’intentar que no hi hagués continuïtat dels poders fàctics. Si no hi ha una burla de la possibilitat de canvi democràtic. —Us agradaria presentar-vos a les eleccions? —Si les entitats s’hi poguessin presentar, sí, m’agradaria. —I Procés Constituent us presentaríeu com a entitat? —No ho hem discutit encara. —A la consulta de Catalunya en Comú hi voteu? —No. No sóc membre de Catalunya en Comú. —I què votaríeu? Diríeu que sí a participar en la mobilització o diríeu que no? —Mira, d’entrada jo diria que no és una mobilització. És un referèndum. Això diria. —Valoreu, si us plau, l’espai del comuns. —Em sembla que és un espai real, que existeix. És important que pugui articular-se amb un distintiu propi. Un espai que sembla que no és independentista i, per tant, una esquerra catalana sobiranista i no independentista. Aquest espai polític no només és bo que existeixi sinó que si no existís s’hauria d’inventar. La pluralitat democràtica ho exigiria. És l’espai que representa l’Albano-Dante, com a secretari general de Podem. Ell reivindica un sobiranisme, i, per tant, votarà l’1-O. Però no és independentista, i, per tant, votarà que no. I diu obertament que no es pot desvirtuar aquest referèndum. Doncs m’agradaria que aquest espai, definit així, reflectís una necessitat democràtica, i una realitat sociològica, però el que detecto ara és una mica de tensió entre el que pot ser aquesta base sociològica i les decisions més o menys marcades per aliances de partits que sembla que prenen els dirigents. —Ada Colau no és Albano, no, en aquests moments. —En aquests moments no ho és, no. —I ho serà? —Un dels problemes que hi veig és el de convertir la política en politiqueig. Ara tu i jo ho faríem. —Com valoreu políticament Carles Puigdemont? —Mira, com se sap, entre Mas i març, jo deia març. No hi tenia confiança. No era cap suspicàcia subjectiva, sinó que vaig veure què va passar el 9-N i les seves tàctiques dilatòries. I deia: fieu-vos de mi, que ho porto bé. I ho portava fatal, i posava bastons a les rodes contínuament. Quin heroi de la independència. Però en en Puigdemont hi tinc confiança. N’hi tinc des del principi. Jo la confiança només la retiro si hi ha motius. I en Puigdemont no me n’ha donat cap. De moment ha anat fent els passos que havia promès. —Com valoreu políticament Xavier Domènech, amb qui vau coincidir a Procés Constituent? —Ell sempre ha defensat l’encaix federalista. La diferència és que quan estava a Procés deia que, en les circumstàncies actuals, per defensar un federalisme autèntic, primer s’hauria de donar suport a un referèndum d’autodeterminació. Que la constitució i el règim caldria trencar-los, perquè des de dins seria impossible fer el pas. En canvi, trencant-los, esperaríem canvis a tot l’estat espanyol, que en un futur podria veure un encaix federal. És la postura que ell defensava. I està clar que no és la postura que defensa ara. A mi em sap greu. L’altra em sembla una postura més coherent. Abans semblava possible que Pablo Iglesias arribés a la Moncloa, però després de les eleccions generals això és un horitzó que ningú, crec, no es planteja seriosament. Amb les possibilitats reals pel que fa a l’estat espanyol no entenc aquest canvi de perspectiva. —No sé si els tindrem de cara, els de Podemos. —No ho sé, tampoc. Jo ja ho veig, que tenen els càlculs electoralistes. Però és que en el cas català, la possibilitat de canviar és prou clar quina és. —Voleu afegir res? —Sí. Una cosa que he llegit a Le Monde Diplomatique. Et sonen les lleis ‘mentrestant’, d’Alemanya? —No. —Les lleis ‘mentrestant’ tenen a veure amb el Tribunal Constitucional. I em sembla important dir-ho. El Tribunal Constitucional alemany, des del 1974, adverteix d’una judicialització de la política per part de la Comunitat Europea i la Unió Europea. I per protegir-se d’això ha fet unes lleis. Les lleis ‘mentrestant’. Mentre la Unió Europea no pugui garantir els drets fonamentals i l’Europa social no existeixi, a l’estat alemany es protegirà la sobirania i no permetrà cap ingerència en l’àmbit dels drets socials. —Flipa. —És important saber-ho. El senyor Grimm, un dels principals impulsors de les lleis ‘mentrestant’, explica que la jurisprudència del tribunal de justícia de la Unió Europea, no el de drets humans, té rang de constitució. Passen per sobre dels països. Excepte Alemanya. Perquè s’han protegit. Si Catalunya ha de quedar-se a la Unió Europea, aquesta és una cosa que hauríem de discutir, però és que dins la Unió Europea podríem tenir lleis ‘mentrestant’ a la catalana. I una última cosa. —Última cosa. —Hi ha gent que se’n riu, quan parles de les oportunitats que obre la independència. Si no desmantelles tot el capitalisme, diuen. Doncs hi ha coses que es podrien fer. Una de les que cito és el que va incloure Jeremy Corbyn a la darrera campanya electoral anglesa. Et sona? —Nacionalitzar la indústria. Voleu dir això? —Mira. Ell deia: puc arribar a ser primer ministre i començar a nacionalitzar a tort i a dret. No podré. Tindrà conflictivitat social. Però sí que puc fer una altra cosa. Passar una llei en virtut de la qual qualsevol empresa que estigui a punt de canviar de mans, ja sigui perquè ha fet fallida o està en venda, els primers que tinguin opció de comprar-la siguin els treballadors organitzats en cooperativa. I també deia: l’estat prestarà els diners als treballadors perquè puguin comprar l’empresa. Que l’empresa cooperativa els va bé? Podran tornar els diners sense interessos. Que l’empresa no se’n surt? No caldrà que tornin els diners. Em sembla extraordinari, això. Jo puc parlar d’una transformació cooperativista de l’economia, que penso que és l’única que ens pot portar a un futur millor. Però no tenim una cultura cooperativa. No tenim confiança els uns amb els altres. I pensem: aquests encara ens endeutaran. Però amb aquest tipus de llei, penso, s’incentivaria al màxim aquesta transformació i la por al deute desapareixeria. Penso que per a la Catalunya del futur ens interessa un 400% de parlar-ne i discutir-ho. I crec que l’ambient de Catalunya en aquests moments és propici perquè coses com aquestes tinguin suport.

Summary: Teresa Forcades: ‘L’1-O votaré que sí perquè això obre oportunitats reals de canvi’