Els alumnes de Catalunya Nord són els primers a començar el curs al país, i ho fan avui amb una important manca de professors de català a les línies bilingües de l’ensenyament públic. Tal com van denunciar diversos sindicats i associacions el mes de juliol, enguany mancaran divuit professors bilingües de català a primària –deu mestres fixes i vuit substituts–. És un fenomen que s’explica pel creixement de la demanda social per a un ensenyament bilingüe català-francès de qualitat i per al qual encara no s’ha trobat solució. Nicolas Garcia, ex-batlle d’Elna (Rosselló) i vice-president del Consell Departamental dels Pirineus Orientals, va ser un dels signants de la carta que demanava a la Rectora de l’acadèmia de Montpeller que es formessin més professors de català per les fileres bilingües de l’ensenyament públic. ‘És un dels anys més crítics perquè sabem que no hi ha cap reserva de mestres. Sempre n’hi havia set o vuit, però enguany, obrir una classe de català implica tancar-ne una altra’, explica. Aquesta manca de resposta a la demanda es troba sobretot en la Primària. L’ensenyament bilingüe no és gaire estès a la Secundària, mentre que a la Primària, els alumnes que s’eduquen amb aquest sistema són el 8%, als que cal sumar el 14% que fan cursets de català. En total, per tant, hi ha un 22% d’alumnes que, en major o menor mesura, estudien català a l’escola. Malgrat que una possible solució per a garantir aquest ensenyament podria passar pel trasllat de professors de català d’altres parts del país, Garcia considera que és ‘complicat’ de dur a terme perquè el conveni obliga que el professor que fa l’ensenyament bilingüe –a diferència de l’immersiu– faci la meitat del curs en francès. ‘Es podria imaginar un conveni en què la meitat del curs la fes un mestre francès i l’altra meitat un mestre del Principat, però això a la pràctica és molt complicat’, opina. Ell creu que el problema rau en el fet que es perden molts alumnes en català en el tram que va de la Primària a la universitat i que també hi ha problemes en els exàmens d’accés per a ser mestre: ‘L’estat no obre llocs per a ser mestre en català perquè no hi ha candidats, però alhora no hi ha candidats perquè no s’obren llocs. S’han de buscar maneres per a revertir això’. Garcia matisa, però, que cal tenir en compte que s’ha millorat en aquesta qüestió si es compara amb com era la situació deu anys enrere. ‘Quan vaig esdevenir alcalde d’Elna el 2001 no hi havia cap classe bilingüe. Avui n’hi ha deu o dotze. Patim, però la cosa millora a poc a poc’. També recorda que l’estat del català a l’educació a l’estat francès està, en proporció, molt millor que el del bretó o l’occità. A més, recorda que s’ha creat l’Oficina Pública de la Llengua Catalana, que es reunirà per primera vegada el 4 de setembre i que ha de servir per avançar en qüestions de llengua i ensenyament. ‘Mitjançant l’oficina hem de buscar eines que ens permetin solucionar problemes com aquest, perquè l’estat per si sol no ho farà’, conclou. Aplicació de la reforma escolar El curs 2019-2020 a Catalunya Nord també ve marcat per l’aplicació de la reforma escolar a l’estat francès, impulsada pel ministre d’Ensenyament, Jean-Michel Blanquer. Els canvis de la llei ‘pour une école de la confiance’ preveuen que l’escola sigui obligatòria des dels tres anys, amb formació obligatòria –sota diferents formes– fins als divuit. Una altra mesura de la llei obligarà a les aules a tenir les banderes franceses i europea, mapes de l’estat francès, la divisa liberté, égalité, fraternité i les paraules de l’himne nacional francès. Altres punts destacats de la llei són el reforç de l’educació ambiental i el desenvolupament sostenible, la prohibició de les ‘pressions’ sobre creences a les escoles i als seus voltants i la lluita contra l’assetjament escolar i la inclusió d’alumnes amb discapacitat. Molts punts de la llei han estat polèmics, també pel que fa a la llengua. Tal com explicava la directora de la Bressola, Eva Bertrana, en una entrevista a VilaWeb, amb l’aplicació de la reforma es corre el risc que el català quedi relegat en l’ensenyament públic: ‘Ell  posa la força en això que es diu “el sòcol comú”; és a dir, matemàtiques, francès i història. I que tota la resta sigui més aviat optatiu. Al liceu, si tota la resta és optatiu, si els cursos de català, bretó, occità o basc es fan a l’hora de dinar, si la nota d’aquestes matèries no computa tant com les altres, cal estar molt motivat per triar-les. Per tant, evidentment baixa la demanda i, per consegüent, el nombre de mestres. I a poc a poc ho anem matant…’ Eva Bertrana: ‘És l’alumne francès qui té més dificultats per a aprendre llengües’

Summary: Comença el curs amb manca de professors de català per a l’ensenyament bilingüe a Catalunya Nord


Ahir els seixanta-cinc encausats pel cas de les targetes opaques de Bankia es van asseure per primera vegada al banc dels acusats. Entre ells hi havia l’ex-president de l’entitat Rodrigo Rato i l’ex-president de l’antiga Caja Madrid Miguel Blesa, que van ser escridassats per una vintena d’afectats per les preferents quan arribaven a l’Audiència espanyola. Durant la sessió, la defensa d’ambdós ja va demanar la nul·litat de les proves perquè consideren que els fets han prescrit. Rodrigo Rato i Miguel Blesa asseguts al banc dels acusats pel cas de les targetes opaques La fiscalia anticorrupció espanyola acusa els encausats d’apropiació indeguda d’uns 12,5 milions d’euros entre el 2003 i el 2012. Les despeses fetes abans, i que inflaven la xifra fins a quinze milions d’euros, han prescrit. Els acusats s’encaren a penes de presó que poden anar de dos anys a deu. VilaWeb en parla amb l’artista i activista Simona Levi, membre dels col·lectius Xnet i 15MpaRato, que van destapar l’escàndol. Per atendre la trucada d’aquest diari, Levi ha de sortir de la sala número 4 de l’audiència, en ple judici. Explica que hi assisteix com a públic i no pas com a acusació. —Ara fa dos anys que va esclatar l’escàndol de les anomenades targetes black. Ens en podeu recordar els orígens? —Els col·lectius Xnet i 15MpaRato, dels quals formo part, són els que van impulsar amb una querella el cas Bankia el 2012; just quan es complia el primer aniversari del moviment del 15-M. En aquell moment només es parlava del rescat espanyol i el forat que constituïa la crisi. 15MpaRato va néixer per denunciar que la crisi no és tal, sinó que és una estafa amb uns responsables que tenen noms i cognoms. Nosaltres, com a ciutadans afectats, no podíem permetre que la bancarrota de l’estat i la corrupció quedés impune. —De la querella inicial el cas es fa gros i es diversifica. —Correcte. Cal recordar que ara el cas Bankia té tres branques. En la primera s’investiguen la sortida a borsa de l’entitat, en la segona les preferents i en la tercera les targetes black. —Com vau destapar el cas de les targetes opaques? —Feia un any que treballàvem en el cas Bankia i ens hi havíem personat com a acusació. A través de la comissió anticorrupció de la Xarxa Ciutadana del Partit X , vam rebre els correus de Miguel Blesa, president del consell d’administració de Caja Madrid (posteriorment integrada a Bankia). Eren gairebé 8.000 correus. Amb diversos mitjans de comunicació vam començar a analitzar-los i el desembre del 2013 es van publicar les primeres informacions sobre els correus de Blesa. El quart dia és quan va sortir la primera notícia sobre les targetes black. I Això acaba desembocant en una auditoria fiscal que ha portat a l’obertura del cas. —Els correus es poden consultar ara a la xarxa, no? —Sí, però no tots. Només aquells que contenen informació important sobre el cas Bankia, que són uns 460. Es poden llegir a la pàgina web correosdeblesa.com. Si els lectors volen consultar aquells que parlen sobre les targetes han de fer-hi la següent cerca: ‘tarjetas black a efectos fiscales’. —Les targetes opaques, tot i ser la línia d’investigació més recent, és la primera a arribar a judici. —Sí, té una explicació: és la causa menys complexa de totes tres. —Assegureu que Bankia funciona com un entramat mafiós. Ho podeu explicar? —Nosaltres sempre diem que en la qüestió de Bankia, o en l’origen Caja Madrid, la corrupció és estructural. La base és de tipus mafiós, en els sentits estricte i tècnic del terme. La trama corrupta es començava a teixir des de les cúpules dels partits polítics, els sindicats i més organitzacions. S’infiltraven tant a la caixa com en el govern, i s’adaptaven el marc legal per a dur a terme accions criminals des de l’entitat. —Com funcionaven les targetes opaques? —Els agents del grup mafiós rebien una targeta per poder fer una vida meravellosa i enriquir-se. En canvi d’això, s’havia d’enviar una quantitat dels diners que obtenien a l’organització. Tots els partits polítics, els sindicats majoritaris i altres institucions hi estan embolicats. Els imputats del cas Bankia són del PP, PSOE, IU, CCOO, UGT, la patronal i moltes més institucions. —Els investigats al·leguen que ignoraven l’opacitat de les targetes. Fins i tot asseguren que les targetes tan sols servien per a cobrir despeses de representació. —És molt difícil de creure que un directiu de banca no sap que s’han de declarar impostos. També és curiós que, quan s’ha destapat tot, molts hagin tornat els diners, o almenys una part. Si les targetes eren una remuneració, l’haurien d’haver declarat per IRPF com qualsevol ciutadà. Si no era una qüestió de despeses personals, com diuen, i era de representació –despeses relacionades amb qüestions laborals– era Bankia que havia d’haver declarat totes les factures… No ha passat ni l’una situació ni l’altra. Aquesta defensa no té lògica. —Sempre heu estat molt dura amb el paper que ha tingut Esquerra Unida en aquest cas. Per què? —El seu home dins de Bankia, Moral Santín, era una de les persones més actives: era l’encarregat de la retribució de tots els consellers. Hi tenia un paper molt important. I, si més no, la cúpula d’Esquerra Unida Madrid, gràcies a unes declaracions de Cayo Lara enregistrades en una assemblea, sabia quin paper feia dins l’entramat de Bankia. S’ha de remarcar que en deu anys el partit ha guanyat, entre préstecs sense devolucions i altres bonificacions, de 3 milions a 5 milions d’euros. I Moral Santín, amb una despesa acumulada de 456.500 euros, és el segon directiu que més va fer servir la targeta black. —Però la resta d’implicats devien fer coses similars, no? —Certament, Esquerra Unida no és més culpable que els altres, però esperàvem un altre paper d’un partit que ha fet bandera de la regeneració. Esquerra Unida no ens ha donat mai suport en l’acció civil que hem emprès, i no ens ha reconegut ami, sinó que ha intentat personar-se en la causa per fer control de danys dels seus acusats –Moral Santín, Rubén Cruz, Gómez Castañeda i Ángel Rizaldos– i endarrerir clarament el procediment. IU ha menystingut la nostra feina i el seu advocat sempre ha tingut una actitud molt agressiva amb nosaltres. —No ha canviat res amb l’arribada d’Alberto Garzón? —És l’únic amb qui hem pogut parlar i ha estat molt amable amb nosaltres, perquè ja ens coneixem del 15-M, però no ha pogut canviar res. Abans perquè no comptava gens, però ara ell és el nou Cayo Lara i continua persistint la mateixa actitud a iU. —Què n’espereu, del judici? —N’esperem condemnes de presó. Com he dit abans, això només és una branca del cas Bankia. Aquí hi ha una qüestió personal de com vivia aquesta gent, però també una utilització d’unes targetes per comprar voluntats. Remunerar els agents d’una trama mafiosa. Aquest només és el començament del cas Bankia. Un cas en el qual volem explicar com funcionen uns governs que exploten la població i no pensen a governar. —Per què no participen en l’acusació en el cas de les targetes opaques? —Ens n’han exclòs. El jutge Fernando Andreu considera que l’únic afectat és l’entitat i el Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB). Nosaltres considerem que les targetes han estat part del saqueig de l’entitat que l’ha portat a la bancarrota i al rescat a fons perdut. Considerem que la gent del carrer ha pagat i, per tant, es mereix ser representada, però el jutge Andreu no ho creu així. De totes maneres, tampoc no ens queixem gaire, perquè entenem que Andreu ho ha fet per accelerar el procediment i evitar possibles endarreriments. —Teniu cap contacte amb la defensa de Bankia? —Nosaltres estem en contacte amb l’acusació popular de la Confederació Intersindical de Caixes (CIC). Amb ells tenim conversacions sovint. Pel que fa a Bankia, només parlem amb la persona de comunicació esporàdicament. —Quin impacte pot tenir el judici en les altres dues causes? —És molt aviat per a dir-ho. Espero que sigui un bon començament.

Summary: Levi: ‘El cas Bankia és una trama corrupta que es teixia a les cúpules dels partits i els sindicats’


Cerqueu activitats per a fer amb els més petits durant aquestes vacances de Nadal? Us en proposem deu a tot el país, ara que els nens tenen vacances. Idees per a viure amb més emoció i màgia aquestes dates tan assenyalades. Fàbrica dels Reis d’Orient Del 27 de desembre al 4 de gener, la Fabra i Coats de Barcelona es transformarà en la Fàbrica dels Reis d’Orient. Els infants podran veure com els Reis preparen tots els regals. La Inventora de Joguines, que és la cap de la Fàbrica dels Reis, donarà la benvinguda als infants i s’encarregarà d’explicar el procés de fabricació de les joguines. A més, els visitants podran veure un espectacle de llums i colors, ple de màgia. I els qui encara no hagin enviat la carta als Reis podran anar a l’Oficina Central de Correus, on veuran com els treballadors organitzen tota la informació per transformar els desigs dels infants en regals. Feretes i cançonetes Ara fa quatre anys, va néixer el festival Feretes i Cançonetes amb l’objectiu de fomentar la llengua i la música del País Valencià entre els infants. És un festival nadalenc que dura dos dies i que combina concerts, tallers, teatre, circ, jocs i cultura popular. Es farà al Palau de la Música de València entre el 3 i 4 de gener i hi haurà, per exemple, les actuacions musicals de Ramonets, Dani Miquel, Dàmaris Gelabert, Pep Botifarra i el Diluvi. Pessebre vivent de Corbera de Llobregat Ja ha començat el Pessebre Vivent de Corbera de Llobregat. Fins el 12 de gener, més de dos-cents actors es posen a la pell dels personatges de cada escena pessebrística, enmig del paisatge natural de la penya del Corb. Els visitants poden passejar per un pessebre com el que hi ha a totes les llars, però amb mida real i amb figures amb moviment, en un circuit de més de set-cents metres que van fent a peu. Al recorregut hi trobaran quinze escenes, com ara: l’anunci de l’àngel als pastors, el naixement a la cova, la vida familiar a Natzaret, escenes d’oficis artesanals catalans i la tradició de fer cagar el tió. La ciutat dels somnis a Barcelona Barcelona organitza un any més el festival la Ciutat dels Somnis, dedicat a nens de quatre a dotze anys. El Saló de la Infància renovat té l’objectiu de difondre diversos oficis mitjançant el joc, l’aprenentatge i la diversió. Situat a la Fira de Barcelona, hi ha una trentena d’espais on els infants poden explorar i experimentar més de 114 professions. Per això s’han organitzat un centenar d’activitats, del 27 de desembre al 4 de gener. El saló romandrà tancat el 31 de desembre i el primer de gener. Expojove a València La Fira de la Infància i la Joventut de València ja és una cita ineludible per a milers de famílies durant el període nadalenc. Del 26 de desembre al 4 de gener la Fira de València s’omple d’activitats, teatre, música i entreteniment. Tot pensat per a gaudir amb família. Enguany, la fira anirà dedicada a la sostenibilitat i el medi. Poblet de Nadal a Andorra la Vella Fins el 29 de desembre Andorra la Vella es transforma en el Poblet de Nadal. Com cada any, el punt més esperat pels infants és l’Oficina de Correus Màgica que hi haurà a la plaça de Guillemó. Regentada per un grup de menairons, els infants podran dipositar-hi les cartes que adrecin al Pare Nadal i als Reis. A la cruïlla de les avingudes de Meritxell i de Riberaygua hi ha situat el Parc de Nadal, on es concentraran les activitats infantils gratuïtes, com ara una pista de gel i un tobogan de grans dimensions per a lliscar-hi sobre un trineu. A la plaça del Poble obre de dijous a diumenge un mercat de Nadal i cada dissabte a la tarda s’hi organitzaran espectacles de gran format per a tota la família. Recorregut pels pesebres a Palma El costum més típic de Nadal a Mallorca és anar amb la família a veure els pesebres de Palma. N’hi ha una vintena de repartits per la ciutat, i la gent acostuma a fer un recorregut per tots per poder-los comparar. Convents, esglésies i centres culturals exposen els seus betlems, alguns dels quals són autèntics tresors. A l’Hospital Provincial hi ha el pesebre napolità més antic de l’estat espanyol i al Palau March un amb més de dues mil peces. La ruta pot continuar fins al Centre Social de Sa Nostra, que guarda un tradicional pesebre mallorquí amb forma d’illa. Tampoc no es pot deixar de veure el de la plaça de Cort i el del Palau del Consell. A més, el Centre Gallec de Palma acull fins a l’11 de gener una exposició dedicada als pesebres d’arreu del món. Cap d’any infantil a València Vist l’èxit de la convocatòria especial per a celebrar les campanades amb el públic infantil, que l’Ajuntament de València va fer l’any passat, enguany es tornarà a organitzar. Faran sonar les campanades a les 11.00 a la plaça de l’Ajuntament de València. Tot seguit hi haurà una festa matinal destinada especialment al públic infantil i familiar, amb espectacles d’animació infantil, i conduïda per la DJ valenciana Catalina Issis. El Pot Petit celebra deu anys El grup de música familiar el Pot Petit celebra enguany el desè aniversari. Per això ha organitzat un espectacle molt especial on vol mostrar el seu món màgic. Tretze músics dalt l’escenari faran sonar les cançons del grup com no s’han sentit mai. La ronda que el grup va començar el mes de juliol s’acabarà del 26 al 31 de desembre al Teatre Poliorama de Barcelona. Abans, el 21 de desembre, hi haurà una actuació al Teatre Fortuny de Reus. Nadal al Poble Espanyol Del 21 al 29 de desembre el Poble Espanyol de Barcelona es transforma per celebrar Nadal. Màgia, alegria i il·lusió ompliran els carrers del recinte, amb activitats per a tota la família. Els nens podran lliurar la carta als Reis de l’Orient o al Pare Nadal, que aquests dies estaran al Poble Espanyol per agafar forces. Els visitants podran passejar pel poble i descobrir-hi racons especials, com el món màgic del Tió i el Bosc dels Desigs, on la gent podrà penjar els seus anhels. També hi haurà l’arbre dels xumets, on els infants que s’hagin fet ‘grans’ podran deixar-hi el seu.

Summary: Què podem fer amb nens aquest Nadal? Deu activitats als Països Catalans


El líder del PSC, Miquel Iceta, ha assegurat a Antena 3 que el PSOE votarà ‘no’ a la candidatura del president en funcions, Mariano Rajoy, en les dues votacions d’investidura: ‘No hi ha cap raó per canviar de posició’. ‘Ens van votar per canviar les polítiques del PP’, ha incidit Iceta, i ha assegurat que el PSOE no pot facilitar un govern liderat per Rajoy. En cas d’una investidura fallida, ha dit que ‘caldrà examinar la situació i parlar amb la resta de partits per veure si hi ha alternativa’. Sobre la possibilitat d’unes terceres eleccions, ha opinat que, en cas de convocar-se, no serien el 25 de desembre: ‘Hi ha maneres que no siguin aquest mateix dia. Depèn de quan es publiquin les coses en el BOE i quant tarda el rei a firmar la convocatòria’. Respecte a la continuïtat del líder del PSOE, Pedro Sánchez, al capdavant del partit, ha apuntat que la decisió es prendrà quan sigui el moment, i ha alabat ‘el lideratge i la resistència’ de Sánchez. Preguntat per la intenció de la batllessa de Barcelona, Ada Colau, de participar en la concentració convocada per l’ANC i Òmnium per a la Diada, ha sostingut que ‘no hi ha cap obligació institucional a participar si no es comparteixen els objectius de les entitats’.

Summary: Iceta no veu motius per a canviar el no del PSOE a Rajoy


L’abstenció de Terrassa en Comú a una moció del PP ha fet que el ple municipal hagi aprovat d’abandonar l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). El PSC i Cs han votat a favor de la sortida, mentre que ERC, la CUP i el PDECat s’hi han oposat. Els comuns han criticat que l’entrada a l’AMI fos exclusivament resultat del pacte de govern entre el PSC i el PDECat. Terrassa va entrar a l’AMI el 2015 amb els vots favorables de la majoria de regidors del PSC. Ara, el portaveu socialista, Amadeu Aguado, ha justificat el canvi de posicionament perquè és un ‘simbolisme’ i perquè ‘el context és diferent’. Aquest era el municipi més gran en nombre d’habitats que formava part l’entitat independentista.

Summary: L’abstenció dels comuns fa que Terrassa surti de l’AMI


El conseller de Treball, Afers Socials i Família, Chakir El Homrani, ha afirmat que defensar els drets laborals és ‘la millor manera de fer república’ en l’acte organitzat per ERC davant del monument al laboralista Francesc Lairet de Barcelona al que han acudit unes 50 persones. ‘Podem frustrar-nos per no tenir eines, i seguir treballant per tenir-les, però hem de ser clars: cal derogar les reformes laborals i situar en igualtat de condicions els treballadors a l’hora de negociar’, ha afirmat. En aquest sentit, ha criticat la figura del contracte únic proposat per Cs, els quals ha acusat de ‘voler igualar per sota’, i ha fet una crida a defensar els drets laborals en clau internacional i nacional, i la tutela de la qual ha encomanat de forma especial als diputats electes el 28-A. Dones, migrants i joves són, en paraules del conseller, ‘algunes de les cares de la precarietat, que hem de treballar per visibilizar’, i ha insistit en la necessitat de vetllar per aquests col·lectius. ‘No es pot fer cinisme ni parlar de drets socials i laborals atemptant contra els drets polítics i civils’, ha afegit. ‘Ningú ens pot donar lliçons sobre el que representa el moviment dels treballadors i treballadores, doncs sempre ho hem tingut incorporat en el nostre ideal republicà’, ha afirmat el conseller, i ha recordat la tasca que en aquest àmbit va dur a terme la consellera Dolors Bassa, la situació actual de la qual ha lamentat, i la dels més de 70.000 delegats sindicals de Catalunya. El Homrani ha cridat a recompondre un consens social al món del treball que considera a punt de trencar-se, ja que ‘no és raonable a cap país del món, i menys en el nostre, que treballant s’estigui en situació de pobresa’. Segons el conseller, aquesta situació es deu en part a ‘la falta de valentia que s’ha viscut en l’últim any’, al llarg del qual, segons ell, no s’ha pres cap mesura per garantir la igualtat i reforçar el compliment de la legalitat al mercat laboral a l’estat espanyol. A la fi de la intervenció del conseller, ERC ha dipositat un ram de flors blanques i un cartell en record de Bassa als peus del monument a Francesc Lairet. Després, els assistens, entre els quals es trobava el diputat Joan Tardà, han cantat l’himne dels Segadors. Ernest Maragall El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha explicat que aquest 1 de maig és ‘diferent’, pels resultats d’ERC en les eleccions generals, però també per l’absència dels presos polítics. També ha fet una crida a seguir treballant contra la precarietat: ‘Quins treballadors defensaria Francesc Lairet avui?’, s’ha preguntat, al que ha respost que probablement defensaria els joves, els treballadors immigrants o els manters. En la seva intervenció en l’acte, el candidat ha reivindicat el paper dels Ajuntaments en la tasca de ‘conquerir la república’, i ha assegurat estar convençut que la seva formació guanyarà a Barcelona, Sabadell o Badalona (Barcelona), entre altres municipis. Diana Riba La número 2 d’ERC a les eleccions europees, Diana Riba, ha sostingut que l’1 de maig serveix per ‘fer memòria i seguir avançant, perquè la precarietat laboral no ha desaparegut i el dret a la igualtat no està garantit’. Ha recordat que el seu partit sempre ha estat compromès ‘amb les injustícies socials’, enfront de les quals ha considerat que és necessari emprendre polítiques prioritàries. Enfront de la globalització, el canvi climàtic, la pobresa, les desigualtats i la guerra, ha defensat rescatar l’ideal humanista de la UE i ‘omplir les urnes amb la dignitat dels treballadors’ el proper 26 de maig.

Summary: El Homrani: ‘No es pot parlar de drets socials i laborals atemptant contra els drets polítics i civils’


Els sindicats Comissions Obreres i UGT convoquen demà la ciutadania a una ‘mobilització pels drets i llibertats’ per demanar la llibertat de tots els presos polítics (els presidents de l’ANC i Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, el vice-president del govern, Oriol Junqueras, i els set consellers) i reclamar al senat espanyol la retirada de les mesures contra les institucions catalanes que ha aplicat en virtut de l’article 155 de la constitució espanyola. En aquest sentit, han convocat concentracions a les dotze del migdia i a les sis de la tarda a tots els pobles i ciutats de Catalunya. En un comunicat, els sindicats consideren que els ciutadans són víctimes d’un conflicte ‘polític, institucional i, ara, impròpiament jurídic’ que han conculca els drets i llibertats pròpies d’una democràcia. Davant d’això, demanen una resposta cívica que involucri el conjunt de la ciutadania. A més de les concentracions de demà, els dos sindicats convoquen els ciutadans els dies 15, 22 i 29 a manifestar-se davant de les seus de CCOO i UGT, o davant dels ajuntaments de a les dotze del migdia.

Summary: CCOO i UGT no s’afegeixen a la vaga de demà però convoquen mobilitzacions


En qualitat de membre del consell assessor de l’Institut del Patrimoni Cultural Immaterial (IPACIM), el president de l’ENS es desplaçarà a Mèxic per explicar l’experiència catalana en la salvaguarda del patrimoni cultural immaterial. Josep Vianaviatjarà al país asteca per impartir-hi tres xerrades entre el 12 i 15 de novembre. Una estada que serà possible gràcies a la invitació d’Omar Milton i Carlos Villaseñor, diputat de l’Estat de Tlaxcala i president d’Interactividad Cultural y Desarrollo respectivament, i a la col·laboració de l’IPACIM. Llegeix la notícia sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: El president de l’Ens parlarà del patrimoni cultural immaterial i l’associacionisme cultural a Mèxic


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha remarcat la ‘riquesa’ de sensibilitats que conviuen a la seva formació i ha advertit contra qualsevol intent de reduir aquest espai a una versió modernitzada de l’antic CDC: ‘JxCat ha de ser JxCat, no ha de ser una refundació del PDECat‘. En declaracions a Efe, Borràs s’ha pronunciat així sobre el procés de reordenació de l’heterogeni espai polític de JxCat, que hauria de culminar després de l’estiu i en què el PDECat busca garantir la seva hegemonia. La diputada al congrés espanyol ha subratllat que JxCat és ‘una galàxia’ que inclou el PDECat, perfils independents i persones procedents d’altres formacions com el PSC, ERC o ICV, per la qual cosa cal ‘saber trobar un encaix’ per a totes aquestes sensibilitats. Borràs, una de les cares visibles del grup d’independents que es van adherir a la candidatura impulsada pel president Carles Puigdemont per a les eleccions del 21 de desembre del 2017, ha recalcat que JxCat va néixer amb un ‘esperit transversal’ i ‘ha de poder seguir tenint aquestes senyes d’identitat pròpies’. ‘JxCat es basa en aquesta riquesa, que ha de quedar preservada en qualsevol organització futura d’aquest espai polític, perquè d’una altra manera no seria JxCat’, ha assenyalat Borràs, que ha justificat aquesta fórmula unitària per l”excepcionalitat’ política del moment. Per a la diputada de JxCat al congrés espanyol, ‘les estructures dels partits potser no responen a aquesta idea de transversalitat i d’unitat que el carrer continua exigint’. Sobre el lideratge de l’espai de JxCat, ha remarcat que ‘la persona de referència és Carles Puigdemont, que és el president legítim de la Generalitat de Catalunya’ i que ‘representa encara avui la internacionalització del conflicte i la reivindicació de drets per a tots els presos, tots els exiliats i tota la ciutadania’. A més, ha recordat, Puigdemont ‘és qui va fer la llista de JxCat i va impulsar la Crida Nacional per la República’. Pel que fa a la possibilitat que sigui ella qui encapçali la llista de JxCat en les pròximes eleccions catalanes, ha puntualitzat que, segons el seu parer, la persona elegida per a aquest càrrec hauria de sortir, en qualsevol cas, d’un ‘procés de primàries absolutament democràtic’.

Summary: Laura Borràs: ‘JxCat no ha de ser la refundació del PDECat’


Els mesos de juny i juliol de l’any 2010 hi va haver un canvi de xip entre una part majoritària de la població catalana, que acabava de ser humiliada per l’estat espanyol amb una sentència del Tribunal Constitucional que liquidava bona part de l’estatut que quatre anys abans s’havia aprovat en un referèndum. Era el detonant d’un moviment que fins aleshores havia tingut un suport minoritari i que acabaria obtenint la majoria absoluta al parlament en les eleccions de 2012 i 2015. Després d’una gran mobilització amb el lema ‘Som una nació, nosaltres decidim’, el 10 de juliol de 2010, els Onze de Setembre dels anys següents van esclatar en concentracions multitudinàries de centenars de milers o milions de ciutadans. Després de dos anys encara tímids –el 2010 i el 2011–, l’Onze de Setembre ha esdevingut any rere any un exemple de desbordament democràtic, comportament cívic i pacífic i plasticitat estètica. A continuació, expliquem les cinc grans mobilitzacions que ens han fet arribar on som ara, a la porta del referèndum d’autodeterminació. 2012: completament desbordats Fotografia: Albert Salamé La primera manifestació realment multitudinària d’un Onze de Setembre va ser la del 2012. L’Assemblea Nacional Catalana feia pocs mesos que havia estat fundada i ja començava a erigir-se com l’entitat amb més capacitat de mobilització. Aquella convocatòria es feia enmig de les demandes de pacte fiscal del govern d’Artur Mas, avalades també per ERC i un 90% del parlament. El lema de la convocatòria va ser ‘Catalunya, nou estat d’Europa’ i l’assistència va desbordar tota previsió dels organitzadors. El centre de Barcelona va quedar completament col·lapsat i la capçalera de la marxa no va poder avançar com era previst fins a la seu del parlament. Una comitiva de representants d’entitats cíviques amb Carme Forcadell al capdavant va recórrer carrers paral·lels a la marxa per poder lliurar a la presidenta de la cambra, Núria de Gispert, el manifest que demanava d’emprendre el camí cap a la independència. La Guàrdia Urbana de Barcelona i el Departament d’Interior van quantificar l’assistència entre el milió i mig i els dos milions de persones. Pocs dies després de la manifestació, Artur Mas es reunia amb Mariano Rajoy a la Moncloa per parlar per última vegada del pacte fiscal. La negativa del president espanyol va empènyer Mas a anunciar un canvi d’objectius –calia avançar cap a l’autodeterminació en un referèndum– i la convocatòria d’eleccions avançades a mitja legislatura. Les eleccions es van fer el 25 de novembre d’aquell mateix any. Oriol Junqueras entrava en joc aleshores com a candidat d’ERC, i la CUP s’estrenava al parlament amb tres diputats. 2013: de Catalunya Nord al País Valencià, agafats de la mà Carme Forcadell i Muriel Casals, amb les mans agafades durant la Via Catalana, el 2013 Després del desbordament de l’any anterior, l’ANC es va proposar per al 2013 un objectiu que semblava impossible d’aconseguir: unir el Principat de punta a punta amb una cadena humana des del Pertús fins a Alcanar. Aquella era la primera mobilització que exigia una gran preparació logística perquè no concentrava la gent en un únic punt sinó que la dispersava de cap a cap del país i no es podia fer de manera espontània. El recorregut de la cadena humana, que s’anomenaria Via Catalana, es va dividir en trams, i els assistents, que s’havien d’inscriure prèviament, es van distribuir per tot el territori. La cadena encara va arribar més enllà i els Països Catalans es van fer presents en l’exigència de llibertat i democràcia amb el lema ‘Cap a la independència’. La cadena humana va entrar uns quants quilòmetres nord enllà i es va plantar a Vinaròs al sud. El Departament d’Interior va considerar que hi havien participat un milió sis-centes mil persones. La Via Catalana s’havia inspirat en la Via Bàltica, que el 23 d’agost de 1989 havia unit dos milions de ciutadans d’Estònia, Letònia i Lituània enllaçant amb una cadena humana les seves tres capitals per a exigir la independència dels països bàltics de la Unió Soviètica. A Catalunya, la Via Catalana arribava després d’haver-se aprovat al parlament la Declaració de sobirania, amb 85 vots a favor i 41 en contra. Allò va ser el gener i, evidentment, el Tribunal Constitucional no va trigar gaire a dir que considerava que quedava suspesa, el maig d’aquell mateix any. A final de juny, Òmnium Cultural va organitzar un multitudinari Concert per la Llibertat al Camp Nou per a exigir el respecte al dret de decidir del poble català. La demostració de força que va ser la Via Catalana va desembocar, el desembre, en l’anunci de la data i la pregunta de la consulta del novembre del 2014, i va tenir un impacte molt fort en els mitjans de comunicació i en les institucions polítiques d’arreu del món. 2014: la vigília del 9-N Fotografia: Albert Salamé La consulta sobre la independència de Catalunya havia estat convocada per al 9 de novembre. Calia precedir aquell moment històric d’una nova mobilització que causés sensació arreu del món. Després de la demostració logística de la Via Catalana, l’ANC es veia amb cor de fer-ne una altra de sonada. Va ser així com va sortir la idea de dibuixar una V (de victòria i de votar) fent servir dues vies gegantines de Barcelona com són la Diagonal i la Gran Via, unides a la plaça de les Glòries. El traçat es va dividir en trams i es va donar la instrucció de vestir samarretes vermelles i grogues per a poder dibuixar una senyera de cap a cap de les dues avingudes. La imatge que en va resultar va ser molt impactant. Els vídeos i les fotografies a vista d’ocell captades pels helicòpters que es van enfilar damunt la ciutat van fer la volta al món. El lema que havia convocat un milió vuit-centes mil ànimes a la V fou ‘Ara és l’hora’. Al vèrtex de la V, a la plaça de les Glòries, es van fer els parlaments polítics a càrrec de Carme Forcadell, presidenta de l’ANC, i de Muriel Casals, presidenta d’Òmnium. Van instar el govern i el president Mas a posar urnes el dia 9 de novembre malgrat les amenaces i prohibicions de l’estat espanyol. En va quedar aquella frase de Forcadell que sempre més l’ha acompanyada: ‘Som un poble. Junts, avui aquí convoquem la consulta. Govern, parlament, president, posin les urnes.’ Finalment, el 9-N hi va haver col·legis electorals, meses, urnes i butlletes per a votar. Dos milions i mig de ciutadans van participar en aquella jornada, que havia acabat esdevenint un procés participatiu per les suspensions del Tribunal Constitucional. Tres anys després, Artur Mas, Joana Ortega, Francesc Homs i Irene Rigau serien condemnats, multats i inhabilitats per la justícia espanyola per haver organitzat el 9-N. 2015: en plena campanya del 27-S Fotografia: Albert Salamé La conseqüència del 9-N i de la impossibilitat de fer un referèndum per la negativa i la prohibició de l’estat espanyol sense una nova legalitat catalana prèvia van portar Artur Mas i Oriol Junqueras a pactar la convocatòria d’eleccions avançades –les segones de Mas com a president– el 27 de setembre de 2015. Tenint en compte les preceptives dues setmanes de campanya electoral, l’Onze de Setembre d’aquell any coincidia amb l’arrencada de la cursa electoral. Això va donar a la mobilització un caràcter encara més polític i més immediat. S’havia de pensar la nova fórmula per a donar un missatge clar a aquella Diada i fer-la atractiva per a la ciutadania que havia de participar-hi. La Via Lliure, un recorregut ple de color, es va fer a la Meridiana, que semblava impossible d’omplir per la seva dimensió colossal. L’assistència es va calcular entre un milió i mig i dos milions de persones. Mesos abans, s’havia creat la plataforma Ara és l’hora, que servia per a coordinar les dues principals entitats –Òmnium i ANC– en la campanya del 27-S. Però també s’havia creat, el juliol, la candidatura unitària de Junts pel Sí –amb Convergència, Esquerra i altres formacions més petites–, amb Raül Romeva com a cap de cartell, el compromís públic de Mas a la presidència i la integració de Carme Forcadell i Muriel Casals a les primeres places de la llista. La CUP faria camí per la seva banda amb una campanya que volia arribar a sectors complementaris als de Junts pel Sí. La gran mobilització de la Meridiana va tenir també molt d’impacte internacional i va refermar que l’independentisme era un moviment integrador i l’únic capaç de mobilitzar la població de manera multitudinària. El resultat de les eleccions del 27-S –amb majoria absoluta independentista– obria el camí cap a l’exercici definitiu de l’autodeterminació. 2016: una Diada diferent Fotografia: Albert Salamé La Diada de l’any passat es va presentar de manera diferent de com s’havia fet els últims anys. En lloc de concentrar la gent en un sol punt o units per una cadena, l’ANC proposava de fer cinc concentracions simultànies a Salt, Berga, Tarragona, Barcelona i Lleida amb el lema ‘A punt’. En aquesta ocasió, també s’omplien trams de cada concentració amb inscripció prèvia dels assistents. En un moment determinat i de manera coordinada entre cadascun dels cinc punts, els participants havien d’alçar unes cartolines amb un punt de color groc. El manifest també va ser llegit de manera coordinada amb personalitats de renom a cada concentració. Aquesta Diada va ser la menys concorreguda de les últimes cinc que s’havien fet. Segons l’organització, es van mobilitzar unes nou-centes mil persones. El moment polític era més estrany que en les diades anteriors. La impossibilitat d’aprovar el pressupost del govern de Puigdemont i Junqueras havia deixat tocada la confiança amb el soci parlamentari: la CUP. Puigdemont havia reaccionat, a final de juny, convocant una qüestió de confiança que es faria a final de setembre. A més, coincidia amb el moviment de modificació del full de ruta previst a principi de legislatura per a incorporar la convocatòria d’un referèndum vinculant d’autodeterminació, encara sense data. Tot plegat havia enrarit l’ambient i segurament la mobilització se’n va ressentir. Amb tot, la prova va ser superada i el moviment independentista va recuperar la força i la capacitat de mobilització que l’havia caracteritzat, com es va demostrar en diverses convocatòries posteriors que ens han dut fins a la porta de la mobilització que serà, probablement, la més gran de la història de Catalunya, la Diada d’enguany.

Summary: Les cinc diades que ens han dut a la porta de la independència


El govern espanyol ha emès avui al matí una nota aclaridora sobre la possibilitat que els presos amb permisos passin els dies de confinament a casa seva, sense necessitat d’anar a dormir al centre penitenciari. Segons aquesta nota d’Institucions Penitenciàries, que depèn del Ministeri de l’Interior espanyol, només els presos que són en tercer grau poden acollir-se a aquesta possibilitat, si així ho decideixen les juntes de tractament de cada presó. Però deixa clar que no es pot aplicar als presos que són en segon grau i als quals s’aplica l’article 100.2 del reglament penitenciari, que permet de fer sortides per anar a treballar, a fer voluntariat o tenir cura de familiars. Com que aquesta és la situació penitenciària dels presos polítics, el govern espanyol deixa clar que no podran anar a casa mentre durin les mesures de confinament per causa de l’epidèmia de la Covid-19. L’executiu espanyol ha hagut d’emetre aquesta nota unes hores després de la filtració a alguns mitjans de comunicació espanyols, entre els quals l’agència Europa Press, d’una ordre interna d’Institucions Penitenciàries segons la qual tant els presos en tercer grau com els presos beneficiaris del 100.2 podrien romandre a casa. Segons Europa Press, aquest ofici deia que les juntes de tractament de les presons o els centres d’inserció social (CIS) podien estudiar ‘individualment’ el confinament domiciliari dels presos i que ‘cada centre establirà els controls telefònics aleatoris que consideri oportuns’. Arran d’aquesta nota d’Europa Press, diversos mitjans, incloent-hi VilaWeb, han informat de la possibilitat que una mesura com aquesta pogués beneficiar els presos polítics. VilaWeb ha provat de contactar durant tot el matí amb el Departament de Justícia de la Generalitat per saber quina afectació concreta podia tenir sobre els presos polítics, sense obtenir resposta. Fins que RAC-1 ha entrevistat el secretari de mesures penals, Amand Calderó, qui ha dit que l’aplicació de l’article 86.4 del reglament penitenciari perquè els presos poguessin romandre a casa amb un sistema de control i vigilància no es podia aplicar als presos polítics. ‘No s’ha rebut cap mena d’instrucció del Ministeri de l’Interior en el sentit que els interns que són classificats en el 100.2 puguin passar a pernoctar a casa seva. Això sí que es pot fer amb interns de tercer grau, que mitjançant l’article 86.4 poden complir la pena a casa sense necessitat d’anar al centre. Però ells estan classificats en segon grau.’ Posteriorment, el Departament de Justícia ha acabat confirmant a VilaWeb que la mesura promoguda pel govern espanyol no afectava els presos polítics. I finalment, enmig de la confusió creada per la instrucció filtrada, el Ministeri de l’Interior ha acabat difonent la nota aclaridora. La podeu veure ací: La nota diu explícitament que ‘els presos classificats amb el 100.2 no tenen la possibilitat de pernoctar als seus domicilis ni accedir al control telemàtic, tret que ho hagi autoritzat prèviament el jutge en el seu pla de tractament individualitzat’. Dilluns, el Departament de Justícia va informar que s’havien suspès tots els permisos penitenciaris per causa de l’epidèmia de la Covid-19, però que encara es permetia de sortir als presos en tercer grau o amb el 100.2. De totes maneres, els presos polítics van preferir seguir les recomanacions del Departament de Salut i es van confinar a les presons dels Lledoners, del Mas d’Enric i del Puig de les Basses. Només Jordi Cuixart va sortir per fer una gestió ineludible de la seva empresa, puntual, i després ha romàs també confinat a la presó. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb

Summary: Aclariment sobre la confusió per la situació dels presos polítics arran de l’epidèmia del coronavirus


El secretari primer del congrés espanyol i diputat d’En Comú Podem, Gerardo Pisarello, ha demanat a Pedro Sánchez que reprengui les converses amb Unides Podem i que observi què ha passat a Navarra, on la socialista Maria Chivite serà investida amb el suport de Geroa Bai, Podem, Izquierda-Ezkerra i l’abstenció de EH-Bildu. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Pisarello ha lamentat que les negociacions abans de la investidura fallida van ser més ‘una prova d’estrès’ que una negociació ‘de veritat’ i ha demanat que ara es faci ‘sense retrets’ i pactant el que es pugui pactar, deixant fora les qüestions en què no hi hagi acord. ‘Qualsevol acord de govern ha d’incloure les forces d’esquerres i les forces rellevants de Catalunya i el País Basc, com a mínim’, ha assenyalat. Podeu escoltar ací l’entrevista: El diputat ha insistit en el fet que cal arribar a un acord de govern i de programa, ‘perfectament possible’ i ha afirmat que no veu cap motiu per a llençar ara la tovallola. Pisarello, que nega que no puguin tornar a seure, ha recordat que des de la seva formació s’han fet ‘moltes concessions’. El diputat ha esquivat parlar de ‘línies vermelles’ a una banda i altra de la negociació.

Summary: Pisarello reclama a Sánchez que es fixi en el pacte de Navarra per a la seva investidura


Dels cinc voluntaris catalans de la Brigada Vallesana que van ser detinguts ahir a la nit al camp d’Eko, prop d’Idomeni, un encara resta detingut. És una activista que ha estat acusada de desobediència a l’autoritat. Dels altres quatre arrestats, dos han estat alliberats a la matinada i els altres dos durant el matí. Enmig d’aquesta tensió, sis avions de caça de l’exèrcit grec han sobrevolat Idomeni (nord de Grècia) i han escampat la por entre els refugiats. Sembla una demostració de força després dels aldarulls de diumenge, arran dels quals un grup d’antiavalots macedoni va trepitjar territori grec. El fotoperiodista alemany Martin Gommel ha enregistrat aquest vídeo: Video: Seit 10 Minuten fliegen Kampfjets sehr tief über das Camp in #Idomeni. pic.twitter.com/IDH1e2ssil — Martin Gommel (@martingommel) April 14, 2016 Des de diumenge, les protestes no han cessat i la tensió ha crescut molt. Ahir una cinquantena de refugiats van tornar a provar de superar la tanca de la frontera. Els antiavalots macedonis van respondre-hi amb gasos lacrimògens i bales de goma, fins que finalment la policia grega va acabar dispersant el grup de refugiats. Els membres de la Brigada Vallesana van ser detinguts quan eixien del camp d’Eko i s’adreçaven amb cotxe cap a Polykastro, un poble de la vora, on viuen. Eko és una gasolinera –uns 25 quilòmetres al sud d’Idomeni– que s’ha convertit en un camp de refugiats improvisat. La policia va escorcollar el cotxe dels voluntaris catalans i, sense donar cap informació, els va detenir. A la comissaria de Kilkis els van mantenir incomunicats i els van requisar els mòbils. Aquests dies, la policia grega ha intensificat el control i la pressió sobre els voluntaris i els activistes que treballen al camp d’Idomeni. El govern els acusa d’haver atiat les protestes i aldarulls de diumenge, quan uns 2.000 refugiats van provar de superar la tanca que separa Grècia de Macedònia. Metges Sense Fronteres va haver d’atendre unes 300 persones pels efectes del gas lacrimogen i les bales de goma dels antiavalots macedonis. Els governs es van bescanviar retrets després dels fets. El primer ministre grec, Alexis Tsipras, va qualificar l’actuació dels antiavalots macedonis de vergonyosa i impròpia d’un país que vol formar part de la Unió Europea. L’executiu que presideix Gjorge Ivanov va acusar la policia grega de passivitat i d’haver permès els aldarulls. A més, va negar que hagués utilitzat bales de goma per dispersar els refugiats. D’ençà de diumenge, la policia grega ha detingut una cinquantena de voluntaris. A l’entrada del camp hi ha controls, s’escorcollen cotxes i es demanen identificacions. Un cuiner voluntari d’Alemanya va ser detingut perquè duia una navalla. També foren detingut voluntaris que duien radiotransmissors i un potet de gas pebre al cotxe. No és pas la primera vegada que els voluntaris i activistes es troben a l’ull de l’huracà. El 14 de març, el govern grec ja els va acusar de ser al darrere de l’anomenada ‘march of hope’, un altre intent de superar la tanca fronterera però sense assaltar-la sinó envoltant-la. Arran d’aquella temptativa hi hagué tres afganesos morts –ofegats quan volien travessar un riu– i centenars de refugiats deportats a Grècia. Les autoritats gregues fa setmanes que malden per desallotjar els camps d’Idomeni i el port del Pireu. Volen recol·locar tots els refugiats en centres d’acollida abans de l’1 de maig, el dia de la Pasqua Ortodoxa. Els anomenats centres d’acollida són camps de refugiats oficials, la majoria gestionats per l’exèrcit. El govern ha manifestat que no pensa fer ús de la violència per forçar-ne el desallotjament. La iniciativa ha estat fins ara poc efectiva.

Summary: Una voluntària catalana continua arrestada al camp de refugiats d’Idomeni


La llibretera Eva Gisbert, de la llibreria Fan Set, recomana… Dones de ciència. 50 pioneres valentes que van canviar el món Rachel Ignotofsky Estrella Polar Malgrat els bastons a les rodes, el sostre de vidre i el terra enganxós, el menyspreu i l’oblit, la història va plena de dones pioneres en l’avenç de la ciència. La invisibilització d’aquestes dones ha fet que moltes generacions cresquéssem mancades de referents femenins en el món de la ciència. Aquest llibre vol posar-hi remei, tot fent homenatge a les que ens marcaren el camí. Ens recorda que podem trencar el sostre de vidre i calçar-nos xanques, que podem ser lliures i somiar i enlairar-nos i emocionar-nos amb la ciència. En definitiva, ens apodera i valora aquelles dones massa vegades oblidades. Que en prenguen nota els llibres de text! Frederick Leo Lionni Kalandraka Kalandraka recupera un dels grans de la literatura infantil, Leo Lionni. En aquest preciós àlbum il·lustrat, original del 1967 i considerat ja un clàssic, Lionni revisita i enriqueix La cigala i la formiga, la moralista faula d’Isop. Un grup de ratolins fa provisió per a l’hivern. Però Frederick no: ell, assegut en una roca, aparentment no fa res. Aparentment. Perquè resulta que agafa provisions d’una altra mena d’aliments: raigs de sol, paraules, colors… Que repartirà quan més falta facin. És un conte de gran bellesa que ens parla de la importància de la poesia, de la cultura, del valor que tenen, també, les coses immaterials. Perquè ens alimentem de pa, però ens nodreix la poesia. La vida que creix Marc Granell, dibuixos de Paulapé Andana ‘Els poetes són els éssers més imprescindiblement inútils que hi ha sobre la terra.’ Així defineix Marc Granell els poetes, per afirmar tot seguit que, atenció!, allò que fan i que ‘no és de profit’ són ales, són febres, són somnis… En definitiva, l’essència del que som. La col·lecció ‘Vagó de Versos’, de l’editorial Andana, recull una bella i ampla combinació de poetes i il·lustradors. He triat Marc Granell, però també n’hauria pogut citar més d’imprescindibles, com ara Josep Piera (‘La poesia són veus convertides en sons/ que diuen d’on venim, on anem i qui som’), Maria Mercè-Marçal, Miquel Martí i Pol… Tots són bellíssims, tots ens emocionen, i qualsevol llibre d’aquesta col·lecció és una bona tria. La mona de l’assassí Jakob Wegelius Traducció Elena Martí Viena edicions ‘A tots aquells que no em coneixeu, us he d’explicar, abans de res, que no sóc un ésser humà.’ Així comença un llibre d’aventures original, amb una acurada edició i il·lustrat bellament pel mateix autor. Més de sis-centes pàgines i milers de quilòmetres recorreguts en la investigació d’un assassinat amb una narradora excepcional: la mona de l’assassí, Sally Jones. L’autor proposa temes com ara el valor de l’amistat i l’amor, amb personatges i trames a manera d’ombres xineses, on res no és com sembla. És una proposta, a més a més, molt ben contrastada: ha passat amb nota la nostra ‘tastadora oficial’, una gran lectora d’onze anys i amb criteri propi i definit. El principi de tot Manuel de Pedrolo. Il·lustracions de Pep Boatella Comanegra No podia faltar al prestatge el nostre admirat i imprescindible Pedrolo. Tot un encert de l’editorial Comanegra reeditar en àlbum el conte publicat el 1955, dins el llibre Violació de límits. Amb unes il·lustracions que saben copsar i acompanyar un Pedrolo immens. És un cant a la llibertat a partir d’un gest senzill: un home avança tossudament, genera l’ocupació del carrer, l’inici d’una revolta. I torne a remarcar la data del conte: 1955. Anys de censura i dictadura, d’opressió i repressió. També, com que Pedrolo mai no és pla, podem llegir-hi una reflexió sobre les ovelles manses, el seguiment absurd de les modes i els fenòmens virals. Cada any hauria de ser any Pedrolo! L’escriptora Tina Vallès recomana… Recomanaria tres novel·les, una de més breu per a lectors de 9-10 anys, i dues de més llargues i complexes per a lectors adolescents. I el que tenen en comú tots els títols és que són lectures que transcendeixen l’edat a què s’adrecen. Són bons llibres per a qualsevol edat, dubto que cap adult que s’hi animi s’hi avorreixi o trobi que són lectures massa senzilles per a ell. L’illa de l’Abel William Steig Blackie Books És un clàssic de la literatura infantil que per fi tenim en català i a més traduït per Xavier Pàmies. L’aventura d’un ratolí civilitzat que es perd en plena natura i durant un any hi dialoga i recupera el seu caràcter més animal. És una mena de Robinson Crusoe en versió ratolinesca. I també el podríem emparentar amb el Walden de Thoreau. És un relat sobre l’aventura de sobreviure quan només et tens a tu mateix i tens la intuïció i l’instint desactivats per un excés de civilització. Fa rumiar molt. I les il·lustracions, de Steig mateix, són precioses i molt suggeridores. Els ulls se’m van tancar Patrick Bard Traducció de Pau-Joan Hernández Kalandraka És una novel·la molt realista i molt lligada a l’actualitat. La història de la Maëlle, una noia francesa que se’n va a Síria reclutada per Estat Islàmic… i després aconsegueix tornar-ne. Una història explicada de manera plural per un munt de veus, un munt de punts de vista que fa que et miris el conflicte des de la pell de tota la gent implicada: des de Maëlle mateix fins a la seva mare, la seva germana, el seu ex-xicot francès, el seu xicot sirià, la seva amiga de França, la de Síria, etc. Ens fa fer als lectors un exercici d’empatia a tots nivells que penso que ens cal, tant per a entrenar-la com per a entendre què es viu des d’un cos i sobretot un cap adolescent: com una noia que podria ser la nostra veïna/amiga/filla pot arribar a deixar-ho tot per una causa llunyana que de cop i volta se sent seva i prioritària fins a límits insospitats. La cançó del cucut Frances Hardinge Traducció de Xavier Pàmies Bambú Segona novel·la que ens arriba en català d’aquesta autora. Hardinge ja ens va deixar sense respiració amb la novel·la L’arbre de les mentides. Ara hi torna amb una altra novel·la on hi ha un conflicte entre pare i filla i unes forces estranyes que tenyeixen tota l’acció d’un aire i un ambient fantàstic, boirós i misteriós. És un joc d’identitats i presències d’altres mons portat amb mestria i bon ritme, i el personatge protagonista, la Triss, ens torna a deixar sense aire, com la protagonista de la novel·la anterior de Hardinge, una jove autora que hem de tenir molt en compte i que beu dels clàssics per construir trames novel·lesques de moltes capes. I en acabat recomanaria dos àlbums per a llegir junts, petits i grans: Som aquí. Notes per a viure al planeta Terra Oliver Jeffers Traducció d’Anna Llisterri Andana És una mena de benvinguda al món que el gran Jeffers ha fet per al seu fill. Li explica com és el lloc on vivim i com som els que hi vivim, i ho fa amb aquella manera que té ell de dibuixar i explicar-se, amb aquell optimisme gràfic encomanadís que t’estova i et fa somriure i rumiar alhora. Crec que aquest llibre serà un clàssic, si no ho és ja. El circ dels monstres Wen Dee Tan Babulinka Un àlbum sense paraules que és tot un repte, perquè quan no hi ha lletra tota la història està en el dibuix, i qui ens ensenya a llegir els traços? Recomano seure plegats i, a poc a poc, anar passant les pàgines d’aquesta història que va guanyar el Macmillan Prize el 2013 i que ens farà pensar sobre la nostra por i els nostres prejudicis a partir de la lectura que fem del que veiem. Els àlbums sense text són els que ens faran parlar més, són fonts de preguntes i dubtes, de respostes i idees. La il·lustradora Aina Bestard recomana… Quan el glaç es fon Rosie Eve Zahori És el primer títol d’una col·lecció que s’anomena ‘Animals contra el canvi climàtic’. Com ens anuncia el títol, l’àrtic es desglaça i l’autor explica les conseqüències que pot tenir en la vida d’un ós polar. És una bona història per a començar a parlar amb els nens de què és exactament el canvi climàtic i com afecta el nostre planeta i les nostres vides. La narració també permet de reflexionar sobre la convivència amb les altres especies i el respecte als ritmes de la terra. És un bon llibre per a les pròximes generacions que espero que puguin canviar una mica la situació i que hauran de viure en el planeta que els deixem. Cal trobar espais de diàleg per a la conscienciació, més enllà del reciclatge. Aquesta col·lecció ens els ofereix. Rosa blanca Roberto Innicenti Kalandraka Revisar el passat, poder explicar als nens què va passar: explicar la guerra i la veritable dimensió de la pau no és fàcil, i menys en un temps com l’actual, que no sembla gaire esperançador… Aquí tenim una joia de la il·lustració que s’ha tornat a reeditar enguany. La Rosa blanca de Roberto Inoccenti, un dels il·lustradors més premiats i reconeguts per la professió, ens explica amb un estil hiperrealista, quasi com si fos una pel·lícula, la història d’una nena alemanya que intenta ajudar els nens d’un camp de concentració nazi. És un àlbum trist que insinua l’horror que es va viure en aquell moment, però sense abusar-ne. És un llibre necessari. El meu germà petit invisible Ana Pez Libre albedrio Aquest llibre d’Ana Pez és un cant a la imaginació, aquella imaginació que teníem alguns de petits (i potser, si premem els ulls ben fort, encara ens en queda), de convertir l’escorça d’un tronc en un vaixell o un tobogan en una trompa d’elefant. El meu germà petit invisible ens explica la història d’un nen que surt a passejar per la ciutat, amagat dins d’una caixa de cartó que es creu que el fa invisible. Mirant a través de la caixa també podrà veure coses invisibles als altres. És un llibre que va acompanyat d’unes ulleres que permeten de veure la transformació dels espais des del punt de vista del nen. Aquest llibre, el vaig veure fa uns quants anys en un dels meus pelegrinatges a la Fira del Llibre de Bolonya. Li van donar una menció especial en el Bologna Ragazzi Award 2015 per la qualitat gràfica. Però, més enllà d’aquest reconeixement, a mi em va encantar que l’Ana aconseguís explicar-hi que potent que pot arribar a ser la imaginació i com ens pot servir per a canviar espais, ambients, emocions. I fins a quin punt n’és, d’important, a l’hora de resoldre qualsevol cosa. Una altra vegada que havia vist expressar aquesta idea havia estat a Inside Out, de Pixar, una altra meravella: la nena convertia el saló de casa en un mar de lava i hi lluitava saltant d’un sofà a un altre. Sigui com sigui, el nivell gràfic d’Ana Pez, a parer meu, és exquisit i molt enriquidor. Afuera Mari Manstad Johnsen Niño Editor A mi, tot allò que fa la Mari sempre m’ha agradat molt. En valoro enormement la capacitat de barrejar en un mateix dibuix tècniques diverses, traços diferents, discursos gràfics variats i que quedi bé i emocioni… Senzillament, em fascina. Dit així sembla fàcil, però per mi aconseguir això en una imatge és extremadament difícil. Afuera és un llibre sense text. Novament, aquí un dels mèrits de la Mari és explicar històries complexes sense text. Va rebre una menció especial al Bologna Ragazzi Awards 2017, pel valor que té la seva qualitat i riquesa gràfica combinada amb la narració. El llibre ens explica la història d’una nena que canvia de ciutat i no acaba de connectar amb els nens de la nova escola i es troba sola. Un dia descobreix una illa de conills lluminosos, es fa amiga d’un i el porta a l’escola. Evidentment, triomfa i tots els nens li comencen a fer cas i a voler-la d’amiga. Però ella veu que el conill s’enyora, que no és bo haver-lo canviat de context i decideix de tornar-lo al seu hàbitat natural. L’endemà torna a classe i com que no porta el conill, els nens ja no s’interessen per ella. Però ella no dubta de la decisió que ha pres: s’estima més estar sola que no pas fer mal a un ésser estimat, i pensa que a poc a poc les coses ja s’aniran posant al seu lloc. No us explico res més, per no aixafar la guitarra del final, però val la pena… Per mi, és un llibre que parla d’una manera molt clara de la renúncia, de vegades necessària per a poder estar bé amb un mateix. Explica la importància de tenir una mica de criteri a l’hora d’agradar, ens fa reflexionar sobre com ho fem i si val la pena i a quin preu… I també ens fa pensar sobre l’ecologia: cal moure els animals del seu hàbitat per capritx? El llibre, en el fons, crec que vol remarcar la importància d’allò que els éssers humans tenim a dins i que si és fort no ens farà trontollar. Sincerament, trobo que és una lectura molt enriquidora i necessària per a un infant. L’avi Tomàs Stepan Zavrel Ediciones SM Els països de l’Est sempre s’han caracteritzat per una gran qualitat gràfica, un nivell d’il·lustració molt bo i grans autors de llibres infantils. No ens en podíem descuidar, en una llista de recomanacions. Aquí tenim un dels meus llibres preferits de la meva infància. Els dibuixos que té em van captivar i la història em va commoure. Aquest títol ja té molts anys i avui, revisant-lo per fer aquesta ressenya, em recorda que els humans no n’aprenem… La història que ens explica sobre els avis continua essent molt vigent. L’alcalde de la ciutat considera que els avis fan nosa i els envia tots a una nova ciutat-residència. A partir d’aquí, els néts, atònits amb la decisió, se les empesquen per tornar-los a casa. És un bon llibre, que ens permet de parlar de les etapes de la vida i de la importància de saber donar un espai a la vellesa, tan menystinguda avui dia. Štěpán Zavřel (Praga, 1932) un dels autors més importants del segle XX, va ser un dels primers a reivindicar que les il·lustracions estiguessin integrades perfectament en el text. Les seves històries barregen tradició i modernitat i són emotives i plenes de sentit comú. També podeu llegir l’especial del VilaWeb Paper, en obert, amb totes les recomanacions. Us podeu descarregar l’especial punxant la imatge. MÉS INFORMACIÓ: Per Nadal els editors recomanen… 250 llibres per a regalar aquestes festes

Summary: Especial llibres infantils i juvenils, Nadal 2018


Marta Pascal plega. La coordinadora general del PDeCAT ha optat per fer un pas al costat després d’una setmana d’intenses negociacions amb els sectors crítics del PDECat, que comptaven amb el suport de Carles Puigdemont. Finalment, Pascal s’ha retirat i hi haurà una candidatura de consens encapçalada per David Bonvehí a la presidència i Míriam Nogueras a la vicepresidència. Segons fonts coneixedores de les converses, es negocia que a l’executiva hi siguin, entre d’altres, els consellers Miquel Buch i Damià Calvet. També sona com a possible portaveu l’exconsellera Neus Munté. El batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, no entrarà a l’executiva. Casals havia pilotat la contestació interna a Pascal, que en tot moment han avalat Jordi Turull i Josep Rull des de la presó dels Lledoners. Pascal també ha demanat als membres de l’actual executiva que s’hi mantinguin. Es preveu que hi hagi una vintena de membres. En una compareixença pública, Pascal ha admès que ‘no pot ser’ que una coordinadora general no tingui el suport de Puigdemont. Ha comparegut acompanyada de membres de la direcció, incloent-hi Bonvehí, i d’alguns dirigents que han defensat la seva gestió, com els diputats al congrés espanyol Jordi Xuclà i Carles Campuzano. Des d’ahir, Pascal havia refermat públicament la seva voluntat de diàleg amb les principals famílies del PDECat, però pretenia tenir un càrrec preeminent a l’executiva que la resta de sectors veia inviable. Per aconseguir-lo, ha mantingut fins ara un torcebraç contra Puigdemont i els sectors de Jordi Turull i Josep Rull que ha anat debilitant-la. Aquesta tarda, l’ha perdut definitivament. Segons fonts coneixedores de la situació, Pascal no tenia prou suports per formar una candidatura pròpia. I si l’hagués feta, els crítics haurien presentat una d’alternativa. Els sectors de Turull i Rull han mantingut fins ara una l’oferta perquè Pascal formés part, sense un càrrec preeminent, d’aquesta direcció encapçalada per Bonvehí i Torra. La idea és que la cúpula s’encarregui de la gestió ordinària del partit però cedeixi el poder decisori estratègic a una comissió liderada per Turull, Rull, Joaquim Forn i Lluís Puig, i en què també hi serien Bonvehí i Nogueras, però no Puigdemont. Pretenen que la comissió dirigeixi el procés de confluència cap a la Crida Nacional per la República, i ja s’ha aprovat una esmena la ponència política que la regula. En concret, amb aquesta esmena, el PDECat ha aprovat instar a tota la militància a ‘sumar-se i participar activament a títol personal’ en la definició de la Crida Nacional per la República. Poc abans que Pascal fes el pas al costat, el sector crític ha arribat a un acord amb el comitè redactor de la ponència política que regula com s’ha de produir la confluència amb el moviment impulsat per Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sànchez. Amb la iniciativa, es preveu la creació de la comissió que haurà de negociar l’aportació del PDECat a la Crida. També obliga la comissió a ‘contribuir a cohesionar’ l’acció política del partit a totes les institucions perquè sigui ‘coherent’ amb l’objectiu del nou moviment polític, que celebrarà una convenció nacional constituent a la tardor. Aquesta és l’anomenada ‘esmena de Lledoners’ perquè posa per escrit el pacte tancat pels principals sectors del partit. L’acord per incorporar-la a la ponència, que s’ha pres per unanimitat, era un símptoma clar que les negociacions per formar una sola candidatura estaven avançant. L’anomenat pacte dels Lledoners trasllada el nucli de la presa de decisions del partit a la presó. Aquest matí, precisament, la Crida ha anunciat que ja té 40.000 adherits. Pascal ha argumentat en tot moment que la convergència del PDECat amb el moviment de Puigdemont s’havia de fer sobre la base d’un ‘partit fort,’ tot i que la Crida prioritza les adhesions individuals i propugna transcendir les formacions polítiques.

Summary: Pascal plega i el PDECat s’arrenglera amb Puigdemont


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha comparegut després de conèixer-se la decisió del PSOE de presentar una moció de censura, per a anunciar que vol continuar endavant amb la legislatura. Ha estat molt crític amb el secretari general socialista, Pedro Sánchez. ‘Té com a objectiu ser president del govern a qualsevol preu i amb qui sigui’, criticant que podria pactar amb els partits nacionalistes. Rajoy diu que aquest moviment del PSOE arriba ‘en una situació de dificultat per Espanya perquè s’està aplicant el 155’ i que va contra la recuperació econòmica d’Espanya, ‘tan necessària en aquests moments’. Sobre la sentència del Gürtel, Rajoy ha defensat que cap membre del govern ha estat condemnat i que els fets que es jutjaven ‘no tenen res a veure’ amb l’executiu. Per una altra banda, també ha recordat que en la sentència hi ha un vot particular que demanava no condemnar el PP.

Summary: Rajoy no fa cas de la moció de censura i acusa Sánchez de voler ser president ‘a quelsevol preu’


El físic Àlex Arenas forma part d’un grup d’investigadors de la Universitat Rovira i Virgili (URV) que ha desenvolupat un model matemàtic per a fer prediccions del risc de nous casos de contagi per coronavirus 2019. Tots els resultats s’actualitzen diàriament en aquesta web. Els governs català i valencià aprofiten aquests coneixements i ja han consultat Arenas per saber quines mesures de control cal adoptar. Té una visió de la situació molt crítica i contundent. Va d’acord amb els resultats que han aconseguit i que, per exemple, alerten que el sistema sanitari es pot col·lapsat d’ací a pocs dies. —Una projecció vostra diu que es pot arribar a una saturació de l’UCI a tot l’estat espanyol d’ací a deu dies. —Que a hores d’ara no hi hagi una restricció total de la mobilitat es traduirà immediatament en el col·lapse sanitari. I ja comença a passar, per això el govern es va preparant. Amb la situació actual, segur que abans de deu dies hi haurà el col·lapse sanitari. A més, a moltes províncies, com que no totes tenen el focus en el mateix estat d’evolució, això passarà molt abans. Quan dic molt abans, poden ser dos o tres dies abans, o fins i tot cinc. —Quina és la que està més malament? —Segons els nostres càlculs, la primera província serà la Rioja. Pel tipus de concentració que tenen de l’epidèmia i pel nombre de llits disponibles. —I en el cas de Catalunya, el País Valencià i les Illes? —No us en puc donar amb gaire precisió la data exacta del col·lapse, però si fa no fa entre vuit dies i dotze. —Què pot significar la saturació del sistema sanitari? —El problema d’aquesta epidèmia és que el nombre d’afectats serà molt voluminós i, per tant, també ho serà el nombre de pacients que necessitaran intervencions i cures intensives. Llavors, què passa? El nostre sistema sanitari té una capacitat ben dimensionada en un període normal. Quan desbordes el sistema sanitari, passa que d’avui per demà et trobes a l’Àfrica. Vull dir que ets al mig de la selva i qualsevol cosa que et pugui passar –que no tot ha d’anar relacionat amb el Covid-19 perquè hi pot haver accidents o atacs de cor, per exemple– no es pot atendre. Perquè no hi ha servei. No ho entenem, perquè tota la vida quan ens ha passat alguna cosa hem anat a l’hospital i hi havia un metge que tard o d’hora ens ajudava. Doncs imagineu-vos que això no hi és. Això és el col·lapse del sistema sanitari. Deixar d’existir la possibilitat de donar aquest servei. —I què caldrà fer? —Tot. Habilitar tants espais sanitaris com sigui possible. Però pensem que no necessitem tan sols hospitals i llits, també bombones d’oxigen, respiradors, fàrmacs… I personal mèdic! Que són persones com la resta de la humanitat i més exposats que la resta de ciutadans perquè treballen en llocs on hi ha més risc d’infecció. Una disminució del 25% del nostre personal mèdic afectaria la sanitat d’una manera brutal. Per tant, la catàstrofe s’ha d’evitar mirant de guanyar temps a l’epidèmia, fent restricció de mobilitat absoluta, tret de serveis fonamentals. Així, amb aquest temps, ens podem preparar per a aquest xoc contra el sostre que tindrem tant sí com no, però més endavant i una mica més preparats. Deixem que els metges fabriquin les armes, com aquests retrovirals que es van provant, i pensem una mica en l’estratègia del punt de vista dels físics i els matemàtics, sobre què hem de fer com a societat per a guanyar temps a aquesta epidèmia. —I la primera recepta que doneu: aconseguir la mobilitat zero. Per què és tan important? —Si no s’atura la mobilitat, passa que el nombre de contactes, que és l’únic factor en què nosaltres podem intervenir com a societat contra aquest virus, continua essent gran. Penseu que bàsicament l’únic mecanisme que té el virus per a propagar-se és el contacte d’humà a humà. Això vol dir que si nosaltres no restringim el nombre de contactes al mínim, que és quatre o per sota de quatre, és a dir, l’entorn de la llar, el nivell d’infeccions continuarà pujant. Cada vegada que surts a treballar perquè en tens la necessitat, ja que no han ordenat el tancament de totes les empreses, a la feina interactues amb més gent. I allà hi pot haver algú infectat en un estat asimptomàtic, és a dir, que pot anar fent la seva vida sense problemes i contagiant els seus companys fins que no li apareguin els símptomes al cap de catorze dies. Mentre continuï aquesta propagació fantasma, la infecció creixerà. És clar, en aquest panorama que dibuixo, pensem en la quantitat de gent que agafa el metro cada matí a Barcelona. —Així ens aboquem al desastre. —Sí. La no-restricció de la mobilitat és el gran error. El problema és que els governs han comès uns quants errors de fa un temps i que ens han dut a una situació més crítica que no hauríem d’estar. Hem tingut responsables de Sanitat constantment a la televisió rebaixant l’impacte d’aquesta malaltia, posant la malaltia al nivell d’una simple grip, dient que la millor cosa que podem fer és rentar-nos les mans i que no cal portar màscares… Tot això són errors i una comunicació molt desinformativa cap a la societat que ha generat la situació actual. Si els polítics ens haguessin escoltat abans, perquè això ho hem dit molt abans, no seríem on som; haguessin fet un confinament de fa setmanes, estaríem en una posició molt més bona per a enfrontar-nos al que ens espera i, des de la rereguarda, continuar treballant en línies mèdiques per a tenir les armes que contrarestin aquest virus. —Per què creieu que no s’ha aïllat Madrid? —No sóc polític, però puc pensar en milers d’interessos i sobretot, en el desconeixement científic absolut de què representava Madrid en el seu moment i de no haver-lo aïllat. La ineptitud política ha estat brillant. —El govern català apel·la a la solidaritat per rebaixar la mobilitat. Pot fer res més més per aconseguir-la? —Jo vaig veure el decret que es va enviar a Madrid, que bàsicament es basa en les indicacions que hem fet els experts que hem estat consultats. Però tot això fa quatre dies, no és que el govern català s’hagi despertat gaire més aviat. Ara, sí que és cert que ens ha fet cas estricte sobre les mesures necessàries que s’havien de prendre. I apel·la a la solidaritat perquè no té més mecanismes per a reduir la mobilitat si abans no ho aprova el govern espanyol. —Ara mateix la projecció de letalitat és pitjor que la d’Itàlia? —Ara mateix, molt pitjor que la d’Itàlia, sí. —D’ençà que s’ha decretat l’estat d’alarma, el risc de contagi s’ha reduït? —És molt aviat per a veure si s’ha reduït o no. Però la projecció del càlcul amb la reducció de mobilitat que hi ha hagut té un efecte relativament petit. Penseu que reduir la mobilitat d’un 50% no et rebaixa el nombre d’infectats d’un 50%. Te’l rebaixa ben poc. De fet, hem de reduir la mobilitat fins a prop del 100%, com uns serveis mínims, per realment fer un atac substancial a la incidència que tindrà l’epidèmia.

Summary: Àlex Arenas: ‘Abans de deu dies hi haurà un col·lapse sanitari’


Avui se celbra la Nit dels Museus o Nit Blanca, en què obren museus i exposicions gratuïtament i s’organitzaran un munt d’activitats, concerts, tallers, etc. Hi haurà activitat arreu de tot el país, desenes de museus obriran en horari nocturn, fins a mitjanit. Us hem seleccionat les iniciatives d’alguns museus dels Països Catalanes. Us les oferim per ordre alfabètic. També podeu consultar les activitats dels museus de Barcelona que han fet un web conjunt. Una de les novetats d’enguany és Fundació Miró ‘Pintura i acció‘: De les 22.00 a la mitjanit, activitat sobre l’àmbit ‘Antipintura’, de la col·lecció permanent. Els assistents a la Nit dels Museus podran participar en una experiència pictòrica oberta conduïda per Sixe Paredes. El resultat d’aquesta acció serà una obra col·lectiva pintada en una paret feta de caixes de cartó. Projecció del documentari Murals, de Pilar Pérez Solano. Museu d’Art Contemporani d’Alacant (MACA) Horari especial, de 10.00 a 00.00. Al matí, visita i taller infantil ‘Arquitectura de resistència’ (de 5 a 12 anys). A les 12.30, inauguració de ‘Arquitectures culturals efímeres’, situades a l’entorn del MACA. Projecte en col·laboració amb l’Escola d’Arquitectura i el Museu de la Universitat d’Alacant. A les 17.00, taller familiar: ‘Lutheria Urbana’, música de resistència per Resonante.org. A les 18.00, visita al museu amagat. A les18.00 cinema i paisatge. Els somnis d’Akira Kurosawa (1990), amb la col·laboració de la Universitat d’Alacant. A les 19.00, ‘Basubanda familiar’. A les 20.00, visita comentada a l’exposició temporal. A les 21.00, lliurament de premis del concurs de fotografia ‘Solo por esta vez’. I a les 22.00, visita nocturna al museu amagat. A les 23.00, concert de percussió i clarinet amb Pakito Baeza i Gumersindo Berna. Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) Portes obertes, de 19.00 a 1.00. A més d’accés gratuït a totes les exposicions, el Macba oferirà un ampli programa d’activitats adreçat a públics de totes les edats. Les activitats començaran dissabte a les 10.00 amb la venda especial de Macbabooks, que oferirà publicacions a un preu especial de 6 euros. El podi del Macba s’unirà també a la festa amb la instal·lació d’un bar-terrassa a l’aire lliure a càrrec de Morro Fi, de 17.00 a 1.00. El públic familiar podrà gaudir del taller de Macba en família ‘Cap endins i cap enfora’, recomanada per a nens de 6 a 12 anys, que convida a jugar i experimentar amb l’arquitectura de l’interior i l’exterior de l’edifici a partir d’una obra –un forat que travessa el museu– de Luz Broto. De 17.30 a 19.30. I ‘Habitació 1418’ organitzarà de 19.00 a 21.00 un taller obert a tots els joves entre 14 i 18 anys, al qual podran accedir en qualsevol moment. Al vespre, el ‘MACBA es viu’ proposarà l’espectacle de dansa REM, d’una durada de 15 minuts cada sessió. Des 20.00 i a les 22.00. Nit dels Museus a la Fundació Miró de Barcelona. Museu de Belles Arts de València A les 21.00, dansa: Relleus – Del mite a la dansa, a càrrec de la companyia Marea Danza. Obra coreogràfica amb moviment generat a partir de cinc figures femenines de la mitologia grega: Atenea, Afrodita, Démeter, Àrtemis i Hestia, per a encomanar al públic la sensualitat, la determinació i la vitalitat de la dona mediterrània. Duració: 20 minuts. Lloc: vestíbul principal del museu (accés lliure fins a completar aforament). A les 23.00, visites a magatzems i tallers (inscripció prèvia al telèfon 96 387 03 00). Els grups, amb un màxim de vint persones, es formaran al vestíbul principal del museu. Durant tot el dia, al vestíbul es projectaran els capítols emesos fins ara de la sèrie sobre la restauració del Retrat eqüestre de Francesc de Moncada d’Anton van Dyck, produïda per la Unitat de Producció Audiovisual de la Conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport. Museu Episcopal de Vic (MEV) Música i art. La nit del 21 de maig el museu proposa un recorregut per diversos espais del MEV, acompanyats de les explicacions de professionals i gaudint de l’acompanyament de música. També es pot fer una visita guiada a l’exposició temporal ‘116 anys de pintura catalana’, que mostra l’evolució de les arts pictòriques al nostre país des de final del segle XIX fins a l’actualitat. És la primera vegada que Vic ofereix una exposició amb obres de Ramon Casas, Salvador Dalí, Joan Miró, Joan Brossa, Antoni Tàpies i Miquel Barceló, entre més. De les 20.00 a les 23.00 es podrà passejar lliurement per les sales del museu i durant el recorregut es gaudirà d’interpretacions musicals dels joves músics de l’Escola de Música de Vic. A cada hora en punt començaran explicacions guiades de les col·leccions més destacades del museu: coneixerem les magnífiques col·leccions d’obres mestres de pintura i escultura del romànic i del gòtic i la col·lecció de teixit i indumentària amb obres d’innegable valor històric i artístic. Activitat gratuïta, sense reserva. Museu Nacional d’Arqueologia de Tarragona (MNAT) De les 22.00 a les 1.00: Itinerari pel MNAT 8, ‘Dones de Tàrraco’: un nou itinerari per les sales permanents (per a fer de manera autònoma, a través d’un itinerari senyalitzat), ara per a descobrir les dones de Tàrraco. En acabar el recorregut, el museu convidarà el visitant a un tast de vi o de most. Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) Nit de portes obertes a tot el museu, fins a la 1.00. Ofereixen de descobrir les novetats de la nova presentació de la col·lecció d’art modern i visitar l’exposició temporal ‘Donació Antonio Gallardo Ballart’. Noves obres mestres per al museu; comentaris a peu d’obra durant la nit, per conèixer millor les obres més destacades i descobrir les més desconegudes de la col·lecció (de les 20.00 a les 23.00); l’activitat ‘Els Enigmes del Museu Nacional’ per fer amb els més petits; concerts dels Swingin’ Nipples (a les 21.00, 22.00 i 23.00), i una classe de Swing a càrrec de Swing Maniacs (única sessió de 21.30 a 22.00). També es podrà assistir a la presentació de la videoinstal·lació a les sales d’art romànic del Festival Loop (dues projeccions sincronitzades de l’artista Lauren Fievet, que dialoguen amb les pintures murals de la Vall de Cardona) i, el projecte ‘García-Olivares: Vinyetes’, que es troba a l’espai educArt de la sala oval. Oferta gastronòmica durant tota la nit.

Summary: Torna amb força la nit dels museus


Els escriptors Màrius Torres (1910-1942) i Joan Sales (1912-1983) es van conèixer a les acaballes del 1936 al sanatori de Puigdolena, on un any abans Torres havia ingressat a causa de la tuberculosi. Les germanes Esperança i Mercè Figueras –amb qui Sales havia treballat a la Generalitat–, també ingressades al sanatori, van presentar-los. Elles consideraven que la sensibilitat i la intel·ligència de Torres casaria amb els interessos de Joan Sales. I, efectivament, l’atracció mútua va ser immediata. En aquell moment, Màrius Torres tenia vint-i-sis anys i Joan Sales, vint-i-quatre. De seguida va començar la correspondència entre tots dos, que no es va interrompre fins a la mort de Torres, el desembre del 1942. Les missives que es conserven són un testimoni fonamental, no tan sols del moment tràgic que es vivia (la guerra, l’exili, la cruesa del règim franquista), sinó també del caràcter la solidesa i les inquietuds literàries i culturals d’aquests dos intel·lectuals. Les cartes escrites per Joan Sales a Màrius Torres van ser publicades el 1976 per l’autor mateix, en el llibre ‘Cartes a Màrius Torres’ (Club Editor), reeditat el 2007. L’any 2012 se’n va fer l’edició digital, gràcies a la feina de Xarxa de Mots. Per una altra banda, l’any 2011 va aparèixer ‘Les coses tal com són‘ (Acontravent), una antologia de més de mig miler de texts en prosa escrits per Màrius Torres, que van ser seleccionats, classificats i comentats pels professors de la UAB Jordi Julià i Pere Ballart, amb un pròleg molt exhaustiu. Els mecanoscrits digitalitzats de les cartes de Torres a Sales es poden consultar a la web de la Biblioteca Virtual Màrius Torres, de la Universitat de Lleida. VilaWeb presenta cada dia feiner d’aquest agost una carta seleccionada de la correspondència d’aquests dos escriptors. Avui, com a preàmbul, oferim dues entrevistes: l’una a Francesc Canosa, sobre Joan Sales, i l’altra a Jordi Julià i Pere Ballart, sobre Màrius Torres. VEGEU TOTA LA SÈRIE DE CARTES PUBLICADA.

Summary: ‘Les coses tal com eren’, una selecció de la correspondència entre Joan Sales i Màrius Torres


La comissària europea de Justícia, Vera Jourová, ha assegurat que ‘confia’ que els estats membres de la Unió Europea utilitzin l’euroordre de forma ‘adequada, legal i transparent’. ‘És el que esperem de tots els actors d’aquest cas concret’, ha afegit preguntada per les ordres de detenció europees emeses per la justícia espanyola contra els polítics independentistes exiliats. En el marc de la presentació d’un informe que aborda les percepcions ciutadanes sobre la independència judicial als 28 estats membres -que deixa l’estat espanyol en la sisena posició per la cua-, Jourová ha remarcat que el que la Comissió Europea ‘vol’ que passi als estats, ‘inclosa Espanya’, és que hi hagi ‘independència judicial, imparcial i lliure d’interferència política’. Davant la pregunta d’un periodista, que li ha demanat com pot explicar als ciutadans espanyols que un polític acusat d’un crim ‘greu’ pugui buscar ‘refugi o exili’ en un altre estat membre, l’eurocomissària txeca ha matisat que ‘això han d’explicar-ho els polítics de l’estat’. Amb tot, també ha dit que ‘hi ha un fort interès que hi hagi confiança suficient perquè les decisions d’un tribunal puguin ser reconegudes en un altre’. ‘Esperem que el govern espanyol i la justícia espanyola superin les situacions difícils de manera que la Comissió Europea i altres puguin confiar-hi’, ha sentenciat.

Summary: La Comissió Europea demana a Espanya que faci servir l’euroordre de manera ‘adequada, legal i transparent’


OSLO, 12 (Reuters/EP) El ministre d’Afers Exteriors iranià, Mohammad Javad Zarif, ha expressat aquest dilluns la seva confiança que l’Administració del president nord-americà Donald Trump compleixi amb l’acord nuclear aconseguit entre Iran i la comunitat internacional el 2015 malgrat el començament “poc prometedor” del seu mandat. Trump ha afirmat que l’acord amb Iran és un “desastre” o que suposa “el pitjor acord mai negociat”. “Desafortunadament, el comportament de la nova Administració de Washington no és molt prometedor”, ha apuntat Zarif després de reunir-se amb el seu homòleg noruec, Borge Brende. “Creiem que al final consideraran necessari complir l’acord (…). Crec que l’Administració nord-americana descobrirà que li interessa complir amb els seus compromisos pels Estats Units i per la pau i la seguretat”, ha argumentat. El 2015, Teheran va signar un acord nuclear amb Washington i cinc països més –el Grup 5+1–, en el qual va acceptar limitar el seu programa d’energia nuclear a canvi de l’aixecament de les sancions internacionals. Iran sempre ha al·legat que el seu programa nuclear només té objectius pacífics.

Summary: Iran confia que Trump compleixi l’acord nuclear malgrat el començament “poc prometedor”


Andreu Barnils ha publicat avui a VilaWeb l’article d’opinió titulat Joan Coscubiela i ‘la Caixa’. VilaWeb sempre respecta el contingut dels articles dels opinants regulars. En aquest cas, l’escrit ha estat contestat per Joan Coscubiela en un llarg article del seu bloc personal, que reproduïm a continuació per contribuir que la seva opinió pugui ser valorada pels lectors de VilaWeb. VilaWeb ha ofert aquest matí a Joan Coscubiela l’oportunitat de respondre l’article d’Andreu Barnils en el format i de la manera que ell considerés adient. Guerra bruta Joan Coscubiela És cert el que algunes veus denuncien, el nivell de la guerra bruta puja de to en la política. Tenia raó, Manuel Castells, quan en la seva trilogia de la Societat de la Informació anunciava, en vista de l’experiència dels Estats Units, que la política en el futur es basaria en la destrucció de l’adversari. Però no sols en la seva destrucció política, sinó també en la personal. Fa temps que es practica en la política espanyola. Aquest estiu n’hem vist un episodi que m’ha colpit especialment, en què mitjans de comunicació de tota mena han maltractat l’amic Enric Morera de Compromís, president de les Corts Valencianes, per fets familiars que res no tenen a veure amb la seva trajectòria i responsabilitat polítiques. A Catalunya sempre s’ha dit que aquest estil era cosa dels espanyols i que nosaltres no tenim aquests vicis ni defectes. I si alguna vegada ha estat veritat aquesta autocomplaença amb nosaltres mateixos, ja ha deixat de ser veritat fa molt de temps. Les eleccions del 27-S treuen a passejar el pitjor de la societat catalana i les tendències innates dels humans cap a actituds inquisitorials. Per justificar-ho, alguns diuen que és cosa de les xarxes socials i que no cal fer-hi gaire cas. Una justificació bondadosa que no s’adiu amb la realitat. Les xarxes socials no fan sinó reflectir el millor i pitjor de la societat. No de tota la societat, és cert, però sí d’una part. I el que fa més preocupant la situació és la manera com alguns mitjans de comunicació s’han apuntat a la política del “tot s’hi val”. Els mitjans de comunicació tradicionals, que ja no saben què fer per subsistir econòmicament. I els digitals, on els mecanismes de finançament de què disposen encara són més precaris i els porten a oblidar els límits de l’ètica professional. És cert, no tots, però les excepcions són cada vegada menys, perquè la lluita per la subsistència és cada vegada més dura. El que mai no m’hauria arribat a imaginar és que un mitja com VilaWeb, dirigit per una persona a la qual tinc molt de respecte, en Vicent Partal, es prestés també a aquesta guerra bruta i que ho personalitzés en un servidor. D’entrada creia que la primera regla d’un periodista era contrastar fonts. Però no, el Sr. Andreu Barnils no ho considera necessari ni oportú. Per ell, parlar amb els seus amics i que li expliquin una història carregada de sectarisme ja és prou per construir una intoxicació. No cal ni parlar amb la persona a qui dedica l’article, ni tampoc amb els qui varen ser els protagonistes dels fets de què parla. Per fer d’inquisidor, utilitzant un mitjà digital, no cal respectar les regles bàsiques del periodisme, només cal tenir un exèrcit d’activistes de les xarxes socials disposats a difondre la mentida que algú ha escrit abans. Tot això té a veure amb la meva suposada intervenció en la subscripció del pla de pensions dels empleats públics de la Generalitat l’any 2005. L’article és farcit de mentides, intoxicacions i mitges veritats. La més important de totes, però no l’única, és la que fa referència a la meva suposada intervenció en aquest procés. Però n’hi ha més. Per exemple, que el pla de pensions va representar una reducció del sou dels empleats públics de la Generalitat, cosa absolutament falsa. O la insinuació de suposats interessos perquè la gestió correspongués a la Caixa. És difícil de trobar un paràgraf que respongui a la veritat. No és a un servidor, a qui li correspon de fer l’explicació de l’actuació sindical d’aquell moment. Primer, perquè no vaig tenir-hi cap responsabilitat i, segon, perquè aquesta funció no hem pertoca ara. El que alguns no entendran mai, perquè es creuen les seves mentides, és que Comissions Obreres de Catalunya és un sindicat d’estructura confederal, amb les legitimitats i les competències internes molt definides, estructurades i compartides. I que, ni quan jo n’era secretari general, ni abans ni ara, no hi ha ningú que mani per damunt de l’organització. Aleshores, com ara, les decisions que afecten els afiliats i afiliades de la funció pública, les prenien i les prenen els organismes de direcció de les respectives federacions. Però com sigui que l’article va destinat directament a degradar la meva persona, em sento en el dret i l’obligació d’explicar algunes coses que el Sr. Barnils podria saber, si hagués respectat la regla bàsica d’un periodista i no s’hagués deixat endur per unes fonts, tan interessades com sectàries. Informacions, per cert, que són públiques, algunes de les quals publicades al BOE i al DOGC, que desmenteixen totalment el contingut del seu article. Per exemple, que l’origen d’aquest pla de pensions, com uns altres de la funció pública, és a la Llei de Pressupostos Generals de l’Estat del 2014, que establia que les administracions podien dedicar un 0,3% de la seva massa salarial a posar en marxa sistemes complementaris de previsió social. I que la mateix disposició establia que aquest 0,3% només es podia utilitzar per a aquesta finalitat i no podia anar a augments salarials directes. Total, que és absolutament fals que això comportés una rebaixa del sou dels empleats públics. I també sabria que les aportacions dels treballadors i treballadores de la Generalitat a aquest pla de pensions són absolutament voluntàries. Si el Sr. Barnils s’hagués documentat sabria que l’adjudicació a una determinada entitat financera, la va fer per concurs públic el govern de la Generalitat i no les organitzacions sindicals representatives de la funció pública catalana. I si s’hagués dedicat a preguntar als responsables d’aquell moment o hagués vist les resolucions, sabria les raons objectives d’aquella adjudicació per concurs públic. També sabria que la suposada font de la seva informació, la Intersindical Alternativa de Catalunya (IAC), que ell utilitza per intoxicar, també forma part de la comissió de control del pla de pensions, juntament amb CCOO i UGT. Però no sols l’article és ple de mentides. També entra en el terreny de repartir credencials d’ortodòxia esquerrana. En aquest sentit vull reiterar el que ja he dit en moltes ocasions, em sembla absolutament legítim que els treballadors i treballadores d’una empresa privada o pública decideixen canalitzar una part del seu salari –les aportacions de l’empresa– i una part del seu estalvi –aportacions dels empleats– a un sistema complementari de previsió social com els fons de pensió. Amb certes limitacions i condicionants, que sigui un sistema complementari i no substitutori del sistema públic de pensions i que es garanteixi l’equitat en l’accés i el control dels recursos aportats al fons de pensió. Cal destacar, a més, que els plans de pensions anomenats d’ocupació tenen certs avantatges sobre la resta de plans de pensions individuals o uns altres sistemes d’estalvi o de previsió social. Tenen unes comissions de control que permeten de garantir la responsabilitat social de les inversions que fa la gestora del pla de pensions, control que els ciutadans no tenim de les inversions que fan les entitats financeres –amb molt poques excepcions– amb els nostres comptes corrents, dipòsits a termini o inversions. A més, les despeses de gestió dels plans de pensions d’ocupació són molt més baixes que les dels plans de pensions individuals, en les quals els partícips no estan organitzats i no tenen força. Fixada la meva posició sobre els plans de pensions, potser cal afegir-hi dues coses. Que no disposo de cap pla de pensions privat, tot i que em sembla absolutament legítim que, qui vulgui, el tingui. I que els estalvis que he pogut fer en la meva vida laboral, els tinc en bona part canalitzats en una entitat financera d’economia social. No crec que estigui obligat a donar informació personal que, a més afecta, unes altres persones, però com que el nivell de sospita i d’inquisició del país creix, aquí ho deixo. Però l’article s’acosta al ridícul quan, per “agreujar” el suposat pecat comès, s’afirma que tots els partícips del pla són obligats a tenir el mateix banc. Sap, el Sr. Andreu Barnils, què és un pla i un fons de pensions i quina és la normativa sobre la seva gestió? Evidentment, que aquest pla de pensions té una sola entitat gestora i una única entitat dipositària. Sinó, com vol que es gestionin conjuntament els seus recursos? És clar que tot és més senzill, es tracta d’intentar desautoritzar-me com a candidat el 27-S. I, per fer-ho, ho camufla com un suposat article d’opinió. Però el que fa el Sr. Barnils, sota el paraigües de VilaWeb, no és un article d’opinió, és simplement un conjunt d’intoxicacions i difamacions, sense cap fonament. Els meus amics em diuen que no en faci cas, que ja hauria d’estar acostumat a aquestes coses. I potser tenen raó. Amb disset anys, quan vaig sortir d’un quart de pis de 30 m2 a la Barceloneta on vivíem quatre adults i un servidor per anar a la Facultat de Dret, una de les primeres coses amb què em vaig trobar varen ser les acusacions de social-traïdor per part d’alguns companys que els 30 metres on jo vivia amb la família, ells el feien servir per a la caseta del gos. Alguns dels qui en aquells moment ja m’insultaven han acabat carregats de dòlars o euros. Uns altres, fins i tot, han acabat d’assessors fiscals de la màfia catalana composta per una part de la seva elit econòmica i política. Ara, des de fa uns quants anys, comprovo que alguns dels fills o els néts d’aquells qui es creien legitimats per a denunciar les meves “traïdories socials”, també m’acusen de nacional-traïdor. Això si, els uns i els altres continuen sense abandonar les seves posicions de privilegi social. Total, que hauria d’estar-hi acostumat. Però m’hi nego, em nego a acceptar que en aquest país guanyin els inquisidors. Estimo massa el meu país, que és la meva gent, per acceptar com a normal el nivell inquisitorial a què s’ha arribat. Nota de la redacció: Aquest article ha estat contestat per Andreu Barnils, ací.

Summary: Joan Coscubiela contesta l’article d’Andreu Barnils i considera que VilaWeb fa ‘guerra bruta’


Hem demanat a l’editora Dina de la Lama del Grup 62 que ens expliqui les virtuts que troba a ‘Puresa (purity)’, traduïda per Ferran Ràfols Gesa, i que és l’última novel·la de Jonathan Franzen, autor també de ‘Les correccions’ i ‘Llibertat’. L’editora considera que ‘Franzen torna a avisar-nos des del títol que ens trobem davant d’una obra ambiciosa. Torna a utilitzar una sola paraula, però és una paraula contundent. Una paraula que implica quimeres, somnis, mentides, esperances, desitjos, impossibles… Una sola paraula sobre la qual Franzen reflexiona i ens fa reflexionar al llarg de més de 700 pàgines i al voltant de la qual veiem ballar tots els personatges’. I també: ‘Com a lector no et queda més remei que deixar-te arrossegar fins a l’última pàgina d’aquesta novel·la addictiva i, si poguessis, demanar-ne més…’ I la qualifica d’obra mestra. Llegiu un fragment ben generós de ‘Puresa (purity)’ editat per Empúries. I també l’opinió de l’editora Dina de la Lama: «Jonathan Franzen ho ha tornat a fer: ha tornat a escriure una obra mestra del s. XXI, un retrat de la societat en què vivim. Una obra tan fàcil de llegir com complexa i profunda, que toca un munt de temes que ens afecten a tots: les relacions de parella, el sexe, l’amor entre pares i fills, l’enamorament, el sistema que hem construït, el món digital, els totalitarismes, la precarietat, la fragilitat, la cerca de la identitat, els secrets, les mentides…» Coberta de ‘Puresa (Purity)’ de Jonathan Franzen (Empúries). «Fa cinc anys vam publicar ‘Llibertat’, aclamada per crítica i públic, i ara tenim la sort de poder-nos submergir en la seva nova obra mestra, ‘Puresa (Purity)’. Franzen torna a avisar-nos des del títol que ens trobem davant d’una obra ambiciosa. Torna a utilitzar una sola paraula, però és una paraula contundent. Una paraula que implica quimeres, somnis, mentides, esperances, desitjos, impossibles… Una sola paraula sobre la qual Franzen reflexiona i ens fa reflexionar al llarg de més de 700 pàgines i al voltant de la qual veiem ballar tots els personatges. Des de la protagonista principal, la fràgil i idealista Pip Tylor (com molts crítics han dit, té el mateix nom de pila que el protagonista de ‘Grans esperances’. Potser una nova picada d’ull de Franzen a la narrativa decimonònica), al fundador de The Sunlight Project, Andreas Wolf (una mena d’Assange alemany, obsessionat amb Internet i en descobrir al món els secrets més ben guardats, excepte el seu, és clar), passant per la parella de periodistes d’investigació Tom i Leila Hellou, fins a arribar a la mare de la Pip, una hippy singular que viu aïllada de la societat i que considera que el món és un lloc podrit… Tots aquests personatges, igual que molts de nosaltres, poden tenir afany de puresa, però Franzen s’encarrega de mostrar-nos, també, la seva cara més fosca, la part oculta, què s’amaga darrere els nostres perfils de Facebook, fets de cara a la galeria… Les seves (i nostres) impureses. I com a lector no et queda més remei que deixar-te arrossegar fins a l’última pàgina d’aquesta novel·la addictiva i, si poguessis, demanar-ne més…» «Perquè un llibre d’aquesta magnitud pugui arribar al públic català amb tota la seva esplendor, hem comptat amb la veu inestimable del traductor Ferran Ràfols, que ha fet una labor ingent per traduir un dels gegants de la literatura contemporània. El Ferran Ràfols també ha estat una peça clau a l’hora de decidir el títol de la novel·la, ja que a l’edició catalana hem optat per un doble títol: el català i l’anglès, ja que no volíem deixar de banda la protagonista i motor de la novel·la, la Purity Tyler, un personatge que no deixa indiferent. Que t’enamora o et neguiteja, però que no et deixa indiferent.» «Una obra rodona, plena d’humor (de vegades negre) i que no et deixarà anar: ni fins l’última pàgina, ni després.»

Summary: ‘Puresa (Purity)’, la nova novel·la de Jonathan Franzen