Apleguem més de 250 novetats d’una seixantena de segells per ordre temàtic, en funció de les tendències de Sant Jordi d’enguany. Tenim la voluntat de ser exhaustius, a fi que el lector pugui trobar els llibres que li facin més peça. Enguany començarem la selecció amb deu llibres recomanats, que prometen un bon nivell de qualitat de la literatura catalana actual i, tot seguit, posarem de manifest el futur brillant que ens espera amb una llista d’autors nous que encara no han fet els quaranta anys. Saba nova, variada però amb elements comuns, que conforma una nova generació. La majoria de títols són d’estricta novetat, publicats entre gener i abril del 2016. ÍNDEX – Per al lector que cerca recomanacions – Per al lector que vol descobrir una nova generació – Per al lector voraç de literatura catalana – Per al lector que cerca els premis del Grup 62 – Per al lector que degusta les recuperacions – Per al lector de novel·la negra – Per al lector de biografies, memòries, dietaris… – Per al lector de metaliteratura – Per al lector que es vol acostar a Ramon Llull – Per al lector de clàssics grecs i llatins i altres clàssics – Per al lector de literatura internacional – Literatura russa – Literatura africana o sobre l’Àfrica – Literatura japonesa – Literatura de l’Àsia central – Literatura nord-americana, jamaicana i australiana – Literatura europea – Per al lector interessat en música i literatura – Per al lector interessant en el món de l’escola i els infants – Per al lector viatger i pirinenc – Per al lector que vol conèixer millor el president @KRLS – Per al lector de temes històrics, polítics i periodístics – Per al lector d’obres de divulgació – Per al lector d’assaig i pensament – Per al lector amant de la poesia Per al lector que cerca recomanacions: Empar Moliner, ‘Tot això ho faig perquè tinc molta por‘ (Premi Mercè Rodoreda de relats, Proa) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Manuel Baixauli, ‘Ningú no ens espera’ (Periscopi) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Imma Monsó, ‘L’aniversari‘ (Columna) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Sebastià Perelló, ‘Veus al ras’ (Club editor) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Marina Espasa, ‘El dia del cérvol’ (L’Altra editorial) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Sergi Pàmies, ‘Confessions d’un culé defectuós‘ (Empúries) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Sílvia Alcántara, ‘Els dies sense glòria’ (Edicions de 1984) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Màrius Serra, ‘Res no és perfecte a Hawaii’ (Proa) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Pere Rovira, ‘La finestra de Vermeer’ (Proa) FRAGMENT Ponç Puigdevall, ‘Els convidats de pedra’ (Edicions el llop ferotge) Per al lector que vol descobrir una nova generació: Albert Forns, ‘Jambalaia’ (premi Llibres Anagrama de Novel·la, Anagrama) MÉS INFORMACIÓ Anna Ballbona, ‘Joyce i les gallines’ (finalista premi Llibres Anagrama de Novel·la, Anagrama) MÉS INFORMACIÓ Alicia Kopf, ‘Germà de gel’ (premi Documenta, L’Altra editorial) Lucia Pietrelli, ‘Cadenes’ (premi Joanot Martorell, Edicions 62) Joanjo Garcia, ‘El temps és mentida’ (premi de novel·la Ciutat d’Alzira, Bromera) MÉS INFORMACIÓ Víctor García Tur, ‘Els ocells’ (premi Marian Vayreda, Empúries) Josep M. Pagès, ‘Blat’ (premi Just M. Casero, Empúries) MÉS INFORMACIÓ Joan Todó, ‘Lladres’ (Labreu) Joan Duran, ‘Eva Túrmix Ginebra’ (AdiA Edicions) Anna Carreras, ‘Ombres franceses’ (El cep i la nansa) Miquel Adam, ‘Torero d’hivern’ (Edicions de 1984) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Roc Casagran, ‘L’amor fora del mapa‘ (Sembra llibres) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Muriel Villanueva, ‘El parèntesi esquerra’ (Males Herbes) Muriel Rogers (pseudònim de Muriel Villanueva i Roger Coch), ‘Sense ales’ (Columna) Blanca Llum Vidal, ‘Maripasoula’ (Tushita edicions) Jair Domínguez, ‘Perímetre’ (Catedral) Valero Sanmartí, ‘Los del sud us matarem a tots’ (Males Herbes) FRAGMENT Bel Olid, ‘Vents més salvatges‘ (Empúries) Jenn Díaz, ‘Mare i filla’ (Amsterdam) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Per al lector voraç de literatura catalana: Francesc Bodí, ‘La passejadora de gossos’ (premi de narrativa Ciutat de València, Bromera) Flavia Company, ‘Haru’ (Catedral) Miquel Àngel Estradé, ‘L’assassí que llegia Vidal Vidal’ (Premi Andròmina de narrativa, 3i4) Ponç Puigdevall, ‘D’incògnit’ (Tusquets) Antoni Serra, ‘Viatge’ (AdiA Edicions) Maria Escalas, ‘Abans que el teu record torni cendra’ (Amsterdam) Blanca Busquets, ‘Jardí a l’obaga’ (Proa) Maria Carme Roca, ‘A punt d’estrena’ (Columna) Núria Esponellà, ‘La filla de la neu’ (Columna) Alejandro Palomas, ‘Un gos’ (Columna) Núria Pradas Andreu, ‘Somnis a mida’ (Columna) Genís Sinca, ‘Malparits! (Columna) Laura Tejada, ‘Un cop morta’ (premi el Lector de l’Odissea, La Magrana) Carles Ribas i Blanché, ‘Amb la pell de ningú’ (El cep i la nansa) Blanca Soler, ‘Dies de tot’ (Columna) Carles Bellver Torlà, ‘Un cel nou i una terra nova’ (Unaria edicions) Daniel Palomeras, ‘Hollister 5320’ (L’Altra Editorial) Noemí Bibolas, ‘Un vestit blau a la maleta’ (Arola) Agustí Pons, ‘Bàrbara’ (Proa) Andreu Grau, ’Ni aquesta tarda, ni cap altra’ (Angle Editorial) Francesca Aliern, ‘Cafè de París’ (Cossetània) Mercè Foradada, ‘Estimades Zambrano’ (Edicions Saldonar) Manel Alonso, ‘L’ombra del bou’ (Neopàtria) relats David Martí, ‘El caçador de bruixes’ (Edicions 62) Raül Romeva, ‘Un pont de cendra’ (Amsterdam) Roger de Gràcia, ‘60 dies a Cuba‘ (Amsterdam) Damià del Clot, ‘Generació gintònic’ (Cossetània) Marta Magrinyà, ‘La força del vent’ (Cossetània) Per al lector que cerca els premis del Grup 62: Pep Puig, ‘La vida sense Sara Amat‘ (premi Sant Jordi, Proa) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Víctor Amela, ‘La filla del capità groc‘ (premi Ramon Llull, Planeta) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Lluís Foix, ‘Aquella porta giratòria‘ (premi Josep Pla, Destino) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Per al lector que degusta les recuperacions: Manuel de Pedrolo, ‘Acte de violència‘ (Sembra Llibres) FRAGMENT Blai Bonet, ‘Judes i la primavera’ (Club Editor) Miquel Bauçà, ‘El canvi’ . Edició revisada (Empúries) MÉS INFORMACIÓ Capsa que conté la novel·la de Rosa Maria Arquimbau, ‘Història d’una noia i vint braçalets’ i l’assaig literari de Julià Guillamon, ‘L’enigma Arquimbau’ (Comanegra) Jordi Sarsanedas, ‘Palimsest. Els versos retrobats de Jordi Sarsanedas’ (Comanegra) Mercè Rodoreda, ‘La plaça del Diamant’. Nova edició amb material inèdit (Club Editor) Mercè Rodoreda, ‘Obra de joventut. Obra completa vol. III’ (IEC i Edicions 62) MÉS INFORMACIÓ Agustí Bartra, ‘L’arbre de foc’. A cura de Sam Abrams (Adesiara) Marian Vayreda, ‘El roure dels penjats (Lapislàtzuli) Santiago Rusiñol, ‘En Josepet de Sant Celoni’ (L’Avenç) Enric Cluselles, ‘Ninots i llibres’. A cura de Julià Guillamon (Editorial Barcino) Alexandre Cirici Pellicer, ‘La pintura catalana’ (Quaderns Crema) Per al lector de novel·la negra: Núria Cadenes, ‘Tota la veritat’ (premi Crims de Tinta, RBA-La Magrana) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Andrea Camilleri, ‘Una veu de nit’. Traducció de Pau Vidal (Edicions 62) Jordi de Manuel, ‘Foc Verd’ (Alrevés/Crims.cat) Donna Leon, ‘Les aigües de l’eterna joventut’. Traducció de Núria Parés (Edicions 62) Teresa Solana, ‘Campanades de boda’ (Edicions 62) Margarida Aritzeta, ‘Els fils de l’aranya’ (Llibres del delicte) Joanjo Garcia, ‘Tota la terra és de vidre’ (Bromera) Pierre Lemaitre, ‘Camille’. Traducció d’Albert Pejó (Bromera) Pierre Lemaitre, ‘Rossy & John’. Traducció d’Albert Pejó (Bromera) Jo Nesbo, ‘Policia’. Traducció de Meritxell Salvany Balada (Proa) Petros Màrkaris, ‘La mort d’Ulisses’. Traducció de Montserrat Franquesa Gòdia (Tusquets) Terry Hayes, ’Sóc en Pilgrim’. Traducció de Carles Andreu Saburit (Salamandra) Yasmina Khadra, ‘Què esperen els micos…’. Traducció d’Anna Casassas (Alianza Editorial) Andreu Martín, ‘La violència justa’ (La Magrana) Jordi Sierra i Fabra, ‘Tres dies d’agost (Inspector Mascarell 7)’ (Rosa dels vents) Federico Axat, ‘L’última sortida’. Traducció de Núria Parés Sellarès (Columna) Toni Hill, ‘Els àngels de gel’. Traducció de … (Rosa dels vents) Rafael Vallbona, ‘Dits enganxosos’ (Alrevés/Crims.cat) François Thomezeau, ‘Consulting’. Traducció de Maria Llopis (Alrevés/Crims.cat) Lars Kepler, ‘Dins la ment de l’hipnotitzador’. Traducció de Marc Delgado (Amsterdam) Esperança Camps, ‘L’illa sense temps’ (Meteora) Marta Trillas Morera, ‘Manto negre’ (Meteora) Per al lector de biografies, memòries, dietaris… Del diari de Jules Renard, ‘Els burgesos són sempre els altres’. Selecció i traducció d’Antoni Clapés (Edicions Sidillà) Miquel Pairolí, ‘La vida a la menuda. Dietaris (1990-2010)’ (Curbet edicions) Sebastià Portell, ‘Antònia Vicens. Massa deutes amb les flors’ (Lleonard Muntaner Editor) Bettine von Arnim, ‘Correspondència amb Goethe’. Traducció de Ramon Farrés (Adesiara) Josep M. Espinàs, ‘La vella capitana. Navegant per la vida i la mort’ (La Campana) Andreu Martín, ‘De moment tot va bé’ (Premi Gaziel de Biografies i Memòries, RBA-La Magrana) Rafa Gomar, ‘Fràgil sol de tardor’ (El cep i la nansa) Maria Alcoforado, ‘Cartes d’amor de la monja portuguesa’ (Àtic dels Llibres) Pep Albanell, ‘Les fantasies del nàufrag’ (Bromera) Olga Xirinacs, ‘La crisi dels vuitanta’ (Meteora) Gemma Saura i Plàcid Garcia-Planas, ‘La noia de la Pirelli’ (Columna) Albert Salvador i Anna Tohà, ‘El ball de la vida’ (Meteora) Montserrat Coberó, ‘Lluís Companys’ (Pagès Editor) Laia Sanz i Eloi Vila, ‘Qui té la voluntat té la força’ (La Magrana) Helen Keller, ‘El món on visc’. Traducció de Dolors Udina (Viena edicions) FRAGMENT Elionore Pruitt Stewart, ‘Cartes d’una pionera’ Traducció de Marta Pera Cucurell (Viena edicions) FRAGMENT Per al lector de metaliteratura: Marta Pessarrodona i Narcís Garolera, ‘Jacint Verdaguer. Una biografia’ (Quaderns Crema) Carme Arnau, ‘El paradís perdut de Mercè Rodoreda’ (Edicions 62) Ricard Salvat, ‘Diaris (1962-1968)’ (Universitat de Barcelona) J.V. Foix i Albert Manent, ‘Correspondència 1952-1985’ (Quaderns Crema i Fundació J.V. Foix) ‘El món d’ahir de Joan Estelrich. Dietaris, cultura i acció política’, a cura de Xavier Pla (Publicacions de la Universitat de València) Francesc Culleré, ‘Màrius Torres, més enllà del demà’ (Meteora) Més d’un autor, ‘Ironies de la modernitat. La ironia del Modernisme al Noucentisme’ (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Per al lector que es vol acostar a Ramon Llull: Ramon Llull, ‘Llibre de les bèsties’. Versió de Roc Casagran amb il·lustracions d’Aitanta Carrasco (Sembra Llibres) Ramon Llull, ‘Llibre de les bèsties’. Versió de Miquel Desclot amb il·lustracions de Perico Pastor (Proa) Ramon Llull, ‘Accidents d’amor’. Versió de Pere Antoni Pons (Barcino) Ramon Llull, ‘Llibre del gentil e dels tres savis’. A cura d’Antoni Bonner (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Per al lector de clàssics grecs i llatins i altres clàssics: Julià l’Apòstata, ‘L’enemic de la barba’. Traducció de Pau Sabaté (Adesiara) Apol·lodor, ‘Judici a una meuca’. Traducció de Maria Rosa Llabrés Ripoll (Adesiara) FRAGMENT Dinouart, ‘L’art de callar. Traducció de Maria Dasca ‘ (Edicions Ela geminada) FRAGMENT Aristòtil, ‘Poètica’. Traducció d’Àngel Martín Arroyo (Angle Editorial) Antonio Moreno Castillo, ‘Ètica grega’ (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Sèneca, ‘Epístoles a Lucili’ (Barcino) Armand Puig i Tàrrech (ed.), ‘Els evangelis apòcrifs: textos gnòstics (Proa) Per al lector de literatura internacional: Literatura russa: Svetlana Aleksiévitx, ‘Temps de segons mà. La fi de l’home roig’. Traducció de Marta Rebón (Premi Nobel de Literatura 2015, Raig Verd) Svetlana Aleksiévitx, ‘La pregària de Txernòbil. Crònica del futur’. Traducció de Marta Rebón (Premi Nobel de Literatura 2015, Raig Verd) FRAGMENT Svetlana Aleksiévitx, ‘Els nois de zinc’. Traducció de Marta Rebón (Premi Nobel de Literatura 2015, Raig Verd) Maksim Óssipov, ‘El crit de l’ocell domèstic’. Traducció d’Arnau Barios (Club Editor) FRAGMENT Serguei Dovlàtov, ‘La filial’. Traducció de Miquel Cabal (Labreu) FRAGMENT Literatura africana o sobre l’Àfrica: Mia Couto, ‘Confessions d’una lleona’. Traducció de Pere Comellas’ (Periscopi) FRAGMENT Chigozie Obioma, ‘Els pescadors’. Traducció de Maria Bornas (Quaderns Crema) FRAGMENT Stalker, ‘Motorsoul’ (Raig Verd) Literatura japonesa: Ryûnosuke Akutagowa, ‘Roshômon i altres contes’. Traducció d’Albert Nolla (Edicions de 1984) FRAGMENT Haruki Murakami, ‘L’elefant desapareix’. Traducció de Marina Bornas i Sandra Ruiz Morilla (Empúries) Oogai Mori, ‘Harakiri. El cas de la família Abe’. Traducció de Ko Tazawa. (Lapislàtzuli Editorial) Hiromi Kawakami, ‘Vides fràgils, nits fosques’. Traducció de Marina Bornas Montaña (Quaderns Crema) Literatura de l’Àsia central: Mohsin Hamid, ‘L’integrista reticent’. Traducció de Carles Miró (Periscopi) Nadia Ghulam i Javier Diéguez, ‘La primera estrella del vespre’ (Rosa dels vents) Literatura nord-americana, jamaicana i australiana: Lucia Berlin, ‘Manual per a dones de fer feines’. Traducció d’Albert Torrescasana (L’Altra editorial) David Foster Wallace, ‘Antologia de contes’. Traducció de Ferran Ràfols Gesa (Periscopi) Carson McCullers, ‘La balada del cafè trist’. Traducció de Yannik Garcia (L’Altra editorial) FRAGMENT Marlon James, ‘Una breu història de set assassinats’. Traducció de Ramon Monton (Bromera) FRAGMENT Toni Morrison, ‘La nit de les criatures’. Traducció de Dolors Udina (Amsterdam) Patricia Highsmith, ‘Carol’. Traducció de Montserrat Morera (L’Avenç) Richard Flanagan, ‘L’estret camí cap al nord profund’. Traducció de Josefina Caball (Raig Verd) FRAGMENT John Irving, ‘L’Avinguda dels Misteris’. Traducció d’Albert Nolla (Edicions 62) Marilynne Robinson, ‘Vida de casa’. Traducció d’Esther Tallada (Edicions de 1984) Truman Capote, ‘Els primers contes’. Traducció de Xavier Pàmies (Anagrama) Henry James, ‘La font sagrada’. Traducció d’Afred Sargatal (Adesiara) FRAGMENT David Cronenberg, ‘Consumits’. Traducció de Yannik Garcia (Anagrama) FRAGMENT Jenny Offill, ‘Departament d’especulacions’. Traducció de Yannik Garcia (Amsterdam) Kristin Hannah, ‘El rossinyol’ (Amsterdam) Kate Morton, ‘L’últim adéu’ (Rosa dels vents) Sabina Berman, ‘La noia que es va captussar endins el cor del món’. (Alrevés/Crims.cat) Literatura europea: Claudio Magris, ‘No és procedent’. Traducció d’Anna Casassas (Edicions de 1984) Elena Ferrante, ‘L’amiga genial’. Traducció de Cesc Martínez (La Campana) Elena Ferrante, ‘Història del nou cognom’. Traducció de Cesc Martínez (La Campana) Stephanie Kremser, ‘El dia que vaig aprendre a volar’. Traducció d’Anna Punsoda (Edicions de 1984) ENTREVISTA AMB L’AUTORA Colm Tóibin, ‘Nora Webster’. Traducció de Maria Rosich (Amsterdam) FRAGMENT Muriel Spark, ‘La plenitud de la senyoreta Brodie’ (Labreu) FRAGMENT John Banville, ‘La guitarra blava’. Traducció d’Eduard Castanyo (Bromera) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Zoran Malkoc, ‘El cementiri dels reis menors’. Traducció de Pau Sanchis Ferrer (Raig Verd) Edmund de Wall, ‘L’or blanc’. Traducció de Marc Rubió i Esther Roig (Edicions 62) Robert Walser, ‘L’ajudant’. Traducció de Ramon Monton (Edicions de 1984) FRAGMENT Karel Capek, ‘La guerra de les salamandres’. Traducció de Núria Mirabet (Males Herbes) Vesna Goldsworthy, ‘Gorski’. Traducció de Jordi Martín Lloret (Angle Editorial) Danilo Kis, ‘Una tomba per a Boris Davidovic’. Traducció de Simona Skrabec (Angle Editorial) Edward St Aubyn, ‘No tinc paraules’. Traducció de Yannik Garcia (Raig Verd) FRAGMENT Hans Magnus Enzensberger, ’Sempre els diners!’ Traducció de…, amb Il·lustracions de Javier Mariscal (Edicions 62) Emilio Lussu, ‘Homes com nosaltres’. Traducció de Teresa Muñoz Lloret (L’Avenç) Carlo Rovelli, ‘Set lliçons breus de física’ Traducció de Laia Font i Mateu (Anagrama) Amélie Nothomb, ‘Pétronille’. Traducció de Ferran Ràfols Gesa (Anagrama) Frédéric Beigbeder, ‘Oona i Salenger’. Traducció de Maria Llopis (Amsterdam) Hendrik Groen, ‘Intents de treure suc a la vida’. Traducció de Maria Rosich (Amsterdam) Herman Koch, ‘Benvolgut senyor M.’. Traducció de Maria Rosich (Amsterdam) Katarina Bivald, ‘La vida i altres projectes impossibles’. Traducció d’Ivette Miravitllas (Edicions 62) Milan Kundera, ‘La vida és lluny d’aquí’. Traducció de Xavier Lloveras (Tusquets) Emilio Lusso, ‘Homes com nosaltres’. Traducció de Teresa Muñoz (L’Avenç) Monika Zgustova, ‘Les roses de Stalin’ (Galaxia Gutenberg) Helen Macdonald, ‘F de Falcó’. Traducció de Ricard Vela (Àtic de Llibres) Almudena Grandes, ‘Els petons al pa’. Traducció de Núria Parés Sellarès (Columna) Jonas Jonasson, ‘L’assassí que va somiar amb un lloc al cel’. Traducció de Lluís Solanes amb la col·laboració de Pau Puig (Catedral). Grégroire Delacourt, ‘Les quatre estacions de l’estiu’. Traducció d’Oriol Sánchez Vaqué (Edicions 62) Per al lector interessat en música i literatura: Pau Riba, ‘La revolució que ara toca’ (Pòrtic) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Cesc Freixas, ‘Alè de taronja sencera‘ (Tigre de Paper) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Feliu Ventura, ‘Com un record d’infantesa’ (Sembra Llibres) Blaumut, ‘El llibre de Blaumut’ (Columna) David Puertas i Jaume Radigales, ‘100 coses que has de saber de l’òpera’ (Cossetània) Victòria Palma, ‘Femení i singulars. Històries de dones i música’ (Huygens ed.) Joan Grimalt, ‘Escoltant el segle XX. Disset audicions’ (Duxelm) Per al lector interessat en el món de l’escola i els infants: Carles Porta, ‘Li deien pare‘ (Pòrtic) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Montserrat Armengou i Ricard Belis, ‘Els internats de la por’ (Ara Llibres) Pascal Plisson, ‘El gran dia’. La novel·la del film ‘Camí a l’escola’. Traducció de Bel Olid (Alrevés) Carles Capdevila, ‘Educar millor’ (Arcàdia) Alba Castellví Miquel, ‘Educar sense cridar’ (Angle) Carme Junyent, ‘Escoles a la frontera’ (Eumo) César Bona, ‘La nova educació’ (Rosa dels vents) Per al lector viatger i pirinenc: Bernat Gasull i Roig, ‘Maleïda. L’aventura de Jacint Verdaguer a l’Aneto’ (Verdaguer edicions) Enric Soler i Raspall, ‘Pantocràtor. Seguint les passes de Puig i Cadafalch i la «Missió Arqueològica de 1907»’ (Tushita edicions) Xavier Cortadella i Judit Pujadó (coord.), ‘Llegendes d’aigua dolça’ (Edicions Sidillà) Pep Mayolas, ‘Els peus de Jang song-Thaek’ (Marcòlic) Per al lector que vol conèixer millor el president @KRLS: Jordi Grau i Andreu Mas, ‘Puigdemont, el president @KRLS ‘(Pòrtic) Carles Porta, ‘L’amic president‘ (La Campana) Josep Riera Font, ‘Em dic Carles‘ (Ara Llibres) Josep M. Flores, ‘De pedra picada. Retrat íntim del president Carles Puigdemont‘ (Angle editorial) Carles Puigdemont, ‘Cata… què? Catalunya vista per la premsa internacional‘ amb pròleg d’Artur Mas (La Campana) Per al lector interessant en temes històrics, polítics i periodístics: Quim Torra, ‘Els últims 100 metres. El full de ruta per guanyar la República Catalana’ (Angle editorial) Borja de Riquer, ‘Anar-hi de debò. Els catalans i Espanya‘ (Rosa dels vents) Manuel Milián Mestre, ‘Els ponts trencats‘ (Pòrtic) Francesc Puigpelat, ‘Destrossa aquest país’ (Columna) Més d’un autor, ‘El llibre d’autobús de campanya’ (Columna) Joan Serra Carné, ‘Ada, la rebel·lió democràtica‘ (Ara Llibres) MÉS INFORMACIÓ Xavier Fina, ‘Sense treva. Els primers cent dies d’Ada Colau‘ (Pòrtic) Maiol Roger, ‘Gabriel Rufián, el polític imprevist’ (Angle Editorial) Xavier Domènech entrevistat per Sergi Picazo, ‘Canvis per l’hegemonia’ (Icària) Ferran Dalmau, ‘Lletra per a la batalla’ (Edicions el Jonc) MÉS INFORMACIÓ Enric Llopis, ‘La batalla de l’Horta’ (Sembra Llibres) Vicent Baydal, ‘Els valencians, des de quan són valencians?’ (Editorial Afers) Marta García Carrión, ‘La regió en la pantalla. El cinema i la identitat dels valencians’ (Editorial Afers) Enric Pujol i Queralt Solé, ‘Una memòria compartida. Els llocs de memòria dels catalans del nord i del sud’ (Editorial Afers) Fèlix Villagrassa, ‘Mancomunitat i ciència. La modernització de la cultura catalana’ (Editorial Afers) Jaume Rausell, ‘Els estralls de la memòria’ (Tigre de paper) Anna Teixidor, ‘Combatents en nom d’Al·là’ (Ara Llibres) Sergi Grau Torras, ‘La invenció dels càtars’ (Angle editorial) Toni Orensanz. ‘El nazi de Siurana‘ (Ara Llibres) Per al lector d’obres de divulgació, un calaix de sastre: Marie Kondo, ‘La màgia de l’ordre‘ (Ara Llibres) MÉS INFORMACIÓ Jaume Barberà, ‘(In)satisfets’ (Rosa dels vents) ‘Mans’ d’Adam Martín (Pòrtic) Més d’un autor, ‘Fes-t’ho tu mateix. Ja t’ho faràs, noves propostes’ (Cossetània) Josep Maria Mainat, ‘Ciència optimista‘ (Rosa dels vents) Josep Maria Bunyol, ‘Jo també veia Bola de drac‘ (Ara Llibres) Salvador Esquena, ‘En la pell del pacient’ (Ara Llibres) Enfermera Saturada, ‘La vida és sèrum’ (Rosa dels vents) Pilarín Bayés i Òscar Dalmau, ‘ABCDARI per a adults‘ (Bridge) Sylvia Lagarda-Mata, ‘Misteris de Catalunya per passar por’ (Angle Editorial) Per al lector d’assaig i pensament: Jordi Balló i Xavier Pérez, ‘El món un escenari. Shakesperare: el guionista invisible‘ (Anagrama) MÉS INFORMACIÓ Jordi Balló i Xavier Pérez, ‘La llavor immortal’ -versió definitiva- (Anagrama) Simone Weil, ‘L’arrelament. Preludi a una declaració dels deures envers l’ésser humà’. Traducció de Rosina Ballester (Edicions de 1984) Michel Onfray, ‘Pensar l’Islam’. Traducció de Josep Alemany (Edicions de 1984) Lluís Calvo, ‘El meridià de París’ (Edicions Poncianes) Carles Capdevila, ‘Entendre el món. Converses amb onze pensadors contemporanis’ (Icària) Zygmunt Bauman i Ezio Mauro, ‘Babel’. Traducció d’Helena Lamuela (Viena edicions) Natalia Ginzburg, ‘Les petites virtuts’. Traducció d’Elena Rodríguez (Àtic dels Llibres) Més d’un autor, ‘Cultura en tensió’ (Raig Verd) Victor Segalen, ‘Assaig sobre l’exotisme, Una estètica de la diversitat’. Traducció de J. Puigfàbrega Sagristà (Lleonard Muntaner Editor) Francesc Torralba, ‘Lideratge ètic’ (Premi Ramon Trias Fargas, d’assaig polític Angle Editorial) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Francesc Torralba, ‘L’imperi de la incomunicació’ (premi d’Asaig Mancomunitat de la Ribera Alta, Bromera) Ferran García-Oliver, ‘Valencians sense ADN. Relats dels orígens’ (Premi Joan Fuster d’assaig, 3i4) Manuel Suárez, ‘La ciència, tard o d’hora, ho explica tot’ (Stonberg Editorial) Suzanne O’Sullivan, ‘Tot és al teu cap’. Traducció d’Anna Turró Armengol (Angle Editorial) Francesc Cabana, ‘Deu èxits de l’economia catalana‘ (Pòrtic) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Per al lector amant de la poesia: Víctor Obiols, ‘Dret al miracle’ (Premi Carles Riba de Poesia, Proa) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Màrius Sampere, ‘L’esfera insomne’ (Premi cavall verd-Josep M. Llompart, Labreu) Lluís Solà, ‘Poesia completa’ (Edicions de 1984) Mark Strand, ‘Rufaga d’un’. Traducció de Joan Todó (Godall edicions) FRAGMENT Kenneth Patchen, ‘Panorames de poemes’. Traducció d’Enric Casasses (Edicions Poncianes) Marc Romera, ‘Neu negra’ (Labreu) Pere Gimferrer, ‘Marinejar’ (Proa) ENTREVISTA AMB L’AUTOR Els versos retrobats de Jordi Sarsanegas, ‘Palimpsest. Dietari poètic 2006’ (Comanegra) Secreta Dàlia, de Josep-Ramon Bach (Vicent Andrés Estellés de poesia, 3i4) Laia Martinez i Lopez, ‘Afollada’ (Labreu) Albert Balasch, ‘Quadern del frau’ (Edicions 62) Joan Tomàs Martínez, ‘Obagues i solanes’ (El Gall editor) Eduard Sanahuja, ‘Sang barata’ (AdiA Edicions) Alexandre Planas, ‘Irrealitats’ (AdiA Edicions) Begonya Pozo, ‘Sense trevade’ (AdiA Edicions) Joan Pons, ‘L’illa dels arbres vençuts’ (AdiA Edicions) Pau Sif, ’Arnes’ (AdiA Edicions) Carles Rebassa, ‘Pluja de foc’ (Terrícola) Míriam Cano, ‘Ancoratge’ (Terrícola) Miquel Mestre, ‘Eros i la pluja’ (Lleonard Muntaner Editor) Ricard Martínez Pinyol, ‘Anyil’ (Lleonard Muntaner Editor) Marin Sorescu, ‘Per entre els dies. Antonogia poètica’. Traducció de Corina Oproae i Xavier Montoliu (Lleonard Muntaner Editor) Salem Zenia, ‘Jo sóc l’estranger (poemes de revolta i d’exili)’. (Lapislàtzuli Editorial) Marcel Riera, ‘Occident’ (premi Ciutat de Palma de Poesia, El Gall editor) Antoni Coronzu, ‘Totes les poesies i un llibre més’ (Edicions Saldonar) Hèctor Serra Cubilles, ‘Cinètica’ (Viena) Sedacrof, ‘Sentiments barrejats d’un fruit de la postguerra VIII (Viena) ‘Dóna’m la mà. Cinquanta poemes d’amor’. Selecció a cura de Marcel Riera (Viena) Emília Rovira Alegre, ‘Oslo’ (Viena) Laia Prat, ‘Al revés del tapís’ (Viena) Joan Calsapeu, ‘El tel de les coses’ (Viena) Jordi Mas, ‘El crit i l’eco’ (Godall edicions) Lucia Pietrilli, ‘V’ (Eumo) Jaume Munar Ribot, ‘Wunderwaffe’ (Eumo) Maria Josep Escrivà, ‘Serena barca’ (Edicions del Buc) Lois Pereiro, ‘Poesia última d’amor i malaltia (1992-1995)’. Traducció de F. Escandell (Edicions del Buc) Francesc Codonyer, ‘Escrits en la intimitat’ (3i4) Ivan Brull, ‘Sobre l’ull de l’unicorn’ (Perifèric)

Summary: Especial llibres: 300 novetats per a Sant Jordi 2016


Demba Kouma, natural de Mali, conegut com ‘el Diamant dels Lledoners’, comparteix mòdul amb els presos polítics. Ara, després de vuit anys i vuit mesos de presó, ha aconseguit un permís de 48 hores i ha explicat la seva història. Diumenge, després d’haver escoltat la cantada pels presos durant cada cap de setmana, hi va participar per primera vegada. Durant l’internament, Kouma havia brandat una samarreta groga de la seva cel·la estant mentre sentia els músics. Però diumenge va poder cantar pels seus amics: Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Jordi Turull i Josep Rull. A part la veu, Kouma també va aportar un petit testimoni sobre els presos, una samarreta signada amb el missatge: ‘Per un país lliure i just per a tothom.’ A lledoners un pres que ha sortit de permís , lluïa aquesta samarreta regal dels presos polítics pic.twitter.com/z39mdDhuqK — Raquel#sinergia (@raq73) September 23, 2018 Avui, en una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, ha explicat com era la convivència amb els presos polítics. ‘No sabia qui eren, però ens vàrem caure bé i m’ajudaven a escriure. Sempre em demanen com estic’, diu. També explica que els presos no tenen cap mena de problema amb la resta d’interns i que sempre que poden ‘intenten ajudar i ensenyar.’ Ha explicat que el vice-president Junqueras li ha fet classes de català i de filosofia. D’altra banda, el conseller Romeva li ha ensenyat a nedar i el conseller Forn ha aconseguit, potser, una cosa encara més difícil, li ha fet canviar els colors del Madrid pels del Barça. Kouma no entén com l’estat espanyol els té empresonats: ‘És una vergonya. Tot Catalunya els hauria de donar suport. Crec que sortiran lliures.’

Summary: El Diamant dels Lledoners, el testimoni d’un intern sobre la vida dels presos polítics


Una de les reaccions que es van sentir més –i de les més sorprenents– a les eleccions del 21-D és aquella que deia que el procés independentista havia afavorit els partits de dretes i, en canvi, havia maltractat els partits d’esquerres. Un dels teòrics d’aquesta idea és Xavier Domènech, cap de llista de Catalunya en Comú, que acabades les eleccions va dir: ‘Són uns resultats que haurien de portar a una reflexió de les forces d’esquerres i progressistes.’ El fet és que amb els resultats a la mà, es pot assegurar que ja fa set anys que milloren els resultats dels partits d’esquerres al parlament català i en canvi empitjoren els dels partits de dretes. De fet, el 21-D les esquerres van obtenir el millor resultat dels darrers set anys. I això és així fins i tot si creiem, com creu Xavier Domènech, que el PSC és un partit d’esquerres i Junts Per Catalunya és un partit de dretes. Algú podria qüestionar-ho, perquè l”esquerra’ del PSC ha pactat amb el PP el 155 i la reforma de la constitució espanyola en favor del deute. De fet, Miquel Iceta duia a llistes Ramon Espadaler, contrari a l’avortament, i el vice-president de Societat Civil Catalana, l’entitat espanyolista que es manifesta amb membres d’extrema dreta. En canvi, la ‘dreta’ de Junts Per Catalunya tenia de cap de llista a Tarragona tot un militant d’ERC i també anava a les llistes Pep Puig, de Som Energia. Però sí, acceptem per un article que el PSC és d’esquerres i Junts per Catalunya és de dretes, i així podem veure que l’anàlisi de Xavier Domènech és erròni, fins i tot fent servir el seu llenguatge, el seu punt de vista i el seu marc mental. Si assumim que els partits d’esquerres són PSC, Catalunya en Comú-Podem, ERC i la CUP, i els de dreta són Junts per Catalunya, Ciutadans i PP, el resultat electoral del 21-D diu que els partits de dretes guanyen amb 74 diputats (36 de Cs, 34 de Junts per Catalunya i 4 de PP) i els partits d’esquerres arriben a 61 diputat (32 d’ERC, 17 del PSC, 8 de CeC i 4 de la CUP). Si comparem aquestes dades amb eleccions anteriors, veiem una evident evolució a l’alça dels diputats d’esquerres: venim dels 48 diputats de fa set anys (2010), que pugen a 57 (2012) i ara a 61 (2017). (L’any 2015 ERC i CDC van anar plegats a Junts pel Sí.) Pel que fa als diputats dels partits de dretes, segueixen una evolució contrària: han anat perdent pes des de l’any 2010, quan PP, CiU i Cs sumaven 83 diputats. El 2017 han baixat a 74. Per tant, amb les dades a la mà, podem afirmar que el procés independentista ha fet créixer el nombre de diputats d’esquerres i ha fet baixar els de diputats de dretes. Aquest és el gràfic amb les dades des del 1980. Per ampliar la imatge, cliqueu-hi a sobre. Distribució del Parlament de Catalunya entre partits de dretes i d’esquerres entre el 1980 i el 2017. El gràfic és de VilaWeb, a partir dels resultats oficials des de l’any 1980, que són ací. Si observem les dotze eleccions al Parlament de Catalunya des de l’any 1980, veurem que els 61 diputats d’esquerres actuals del 2017 són el quart millor resultat de tots els temps, superat pels 74 del primer tripartit i de l’any 1980, pels 70 del segon tripartit, i pels 67 de l’any 1999. Els 61 diputats actuals dels partits d’esquerres superen els de molts comicis anteriors, i la majoria d’eleccions dels anys vuitanta i noranta. Les esquerres unionistes baixen, les esquerres independentistes pugen Els partits d’esquerres en conjunt milloren els resultats, però separadament no. La suma de les esquerres unionistes (PSC i comuns) perden escons des de fa anys i, en canvi, la suma d’esquerres independentistes (ERC i la CUP) en guanyen. L’any 2012 les esquerres independentistes sumaven només 24 diputats (21 ERC i 3 CUP) i eren superades per les esquerres unionistes, que s’enfilaven fins a 33 (PSC 20, ICV 13). Cinc anys després la truita s’ha capgirat i ara les esquerres independentistes són majoritàries, amb 36 diputats (32 ERC i 4 CUP) i les unionistes són minoria, amb 25 (17 PSC i 8 Catalunya en Comú). En aquest país, durant quaranta anys, les esquerres han estat majoritàriament unionistes. Partidàries de quedar-se a Espanya. Això ara ha canviat: ara les esquerres són per primera vegada majoritàriament independentistes. Només cal veure’n l’evolució històrica. Per ampliar la imatge, cliqueu-hi a sobre: Evolució d’independentistes i unionistes als partits d’esquerres entre el 1980 i el 2017.El gràfic és de VilaWeb, a partir dels resultats oficials, que són ací. La lenta decadència de PSC i els comuns en el curs dels anys, en contrast amb l’augment de les esquerres independentistes. Això sí que es pot dir: el procés ha fet que les esquerres siguin cada vegada més independentistes i menys unionistes. El factor Esquerra Si les esquerres milloren en conjunt és gràcies sobretot a Esquerra Republicana de Catalunya, que ha acabat essent el partit més votat de totes les esquerres. ERC ja va superar ICV l’any 1992 i va superar el PSC el 2012. I ara, el 2017, la suma d’ERC i la CUP supera la suma de comuns i PSC. Els independentistes d’esquerres han superat els unionistes d’esquerres. En el camp de la dreta, ha passat la contrària: la suma unionista, Cs i PP, mana en diputats, cosa que abans no passava. L’àrea metropolitana Aquesta pugna soterrada entre esquerres independentistes i esquerres unionistes es veu en tota l’esplendor en els resultats del 21-D. Dissabte passat l’Aravot va fer un reportatge extens i interessant sobre aquest fenomen, que es pot llegir ací: ‘Les eleccions sacsegen també el mapa de les esquerres‘. De fet, aquest 2017 les esquerres independentistes guanyen les unionistes també a la circumscripció de Barcelona. Aquí ERC i la CUP obtenen 21 diputats (18+3) i deixen enrere els 20 diputats de PSC i Comuns (13+7). L’any 2012, per exemple, a la circumscripció de Barcelona, PSC i ICV tenien 24 diputats (14+10) i ERC i la CUP només 15 (12+3). De totes les dades que palesen aquesta victòria de l’esquerra independentista damunt la unionista, és ben il·lustratiu de comparar els resultats d’ERC i els comuns a l’àrea metropolitana de Barcelona. Impressiona veure segons quines dades. Per exemple, al Baix Llobregat ERC obté 92.645 vots i Catalunya en Comú – Podem, 47.823. ERC gairebé dobla els vots dels comuns al Baix Llobregat. Impensable fa pocs anys. Que ERC supera de llarg els comuns a l’àrea metropolitana també es veu a la ciutat de Badalona (ERC 22.566, Comuns 11.262), l’Hospitalet de Llobregat (ERC 20.733, Comuns 13.241), Cornellà de Llobregat (ERC 7.382, Comuns 5.761) i Viladecans (ERC 5.836 , Comuns 4.044). I al Vallès, ERC obté 25.524 vots a la ciutat de Sabadell i deixa els comuns a menys de la meitat, 11.407. Finalment, si a Barcelona s’ha girat la truita, a la resta de circumscripcions la victòria dels independentistes en el camp de l’esquerra és demolidora. A Girona els independentistes d’esquerres tenen 5 diputats (4 ERC+1 CUP) i els unionistes només 1 (PSC). A Lleida els independentistes en tenen 5 (ERC) i els unionistes només 1 (PSC). I a Tarragona els independentistes en tenen 5 (ERC) i els unionistes 3 (PSC 2 i CeC 1). Conclusions Amb les dades a la mà podem afirmar que, tot i perdre, les esquerres aquest 21-D han obtingut el quart millor resultat en trenta set anys d’eleccions al Parlament de Catalunya. El procés no perjudica les esquerres, al contrari: des de l’any 2010 les esquerres en conjunt milloren resultats i sumades tenen més diputats, Passen de 48 el 2010 a 64 el 2017. Les esquerres independentistes superen les esquerres unionistes: ERC i la CUP tenen més diputats que no PSC i comuns, també a la circumscripció de Barcelona. Els independentistes fan el sorpasso i des de l’any 2012, ERC és el partit majoritari en el camp progressista del parlament català. Aquestes eleccions amplia l’avantatge i el 21-D en moltes àrees de l’àrea metropolitana gairebé dobla els vots dels comuns.

Summary: El procés perjudica les esquerres? Les dades que ho neguen


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha dit que ‘probablement’ la suspensió dels sis diputats presos al congrés espanyol i el cas dels eurodiputats electes Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín es portarà a les Nacions Unides. ‘Encara no s’ha fet’, ha puntualitzat en una conferència sobre autodeterminació a Brussel·les. A més, ha recordat que ja havien elevat a l’ONU la detenció preventiva dels presos polítics i els drets polítics de Puigdemont i l’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez com a diputats al parlament. A banda, la presidenta de l’ANC ha dit que eren ‘pessimistes’ tant per la sentència del Tribunal Suprem en el cas de l’1-O com per la reacció de les institucions europees a aquest veredicte. ‘No som gaire optimistes sobre com reaccionaran les institucions de la Unió Europea a la sentència el mes que ve’, ha dit. En aquest sentit, l’ex-eurodiputat d’ERC Jordi Solé ha criticat el ‘silenci’ de Brussel·les sobre els presos polítics. ‘És aquest l’estil de vida europeu que vol protegir la senyora Ursula von der Leyen?’, ha lamentat, en referència a la polèmica cartera sobre migració que vol crear la nova Comissió Europea.

Summary: Paluzie no confia en la reacció de la Unió Europea a la sentència


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha citat a declarar com a testimonis diversos guàrdies civils en la causa contra l’ex-secretari general de Vice-presidència Josep Maria Jové pel Primer d’Octubre. Declararan el 12, el 13 i el 17 de setembre. També ha citat el director de Projectes de la UTE IBM INSA. D’altra banda, també demana a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) que entregui còpia d’una carta que Brauli Duart, llavors administrador únic, va enviar el 19 de febrer del 2018 a la directora dels Serveis Generals del Departament de Presidència. El TSJC també acorda declarar la causa complexa, de forma que la instrucció pugui durar divuit mesos. El tribunal també insta el Departament de Vice-presidència i Economia i Hisenda perquè el seu secretari general certifiqui quina utilització s’ha donat a l’espai compartit que tenen amb el Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat (CTTI) d’ençà del 30 de setembre del 2017. També demana la mateixa informació al CTTI, a qui li reclama que identifiqui la persona responsable de la informació requerida, així com la que gestionava materialment l’espai multifuncional. Els dos organismes han de justificar el pagament i cobrament de la quantitat que inclou el conveni signat per les dues parts.

Summary: El TSJC cita a declarar com a testimonis diversos guàrdies civils en la causa contra Jové


El candidat de la CUP a les eleccions del 27-S, Antonio Baños, considera que seria ‘absolutament ridícul’ que la UE expulsés una Catalunya independent atès que ha fet tants esforços perquè Grècia no se n’anés. S’ha referit així a Rac 1 a les declaracions del president de l’ANC, Jordi Sànchez, que va admetre que un estat català restaria transitòriament fora d’Europa. De tota manera, Baños ha insistit que la CUP optava per sortir de la UE perquè ara mateix representava la cara més cruel i més feudal del capitalisme. Sobre la compareixença del president de la Generalitat al parlament, ha dit que no li sorprenia que Artur Mas fes servir la cambra ‘per fer un míting més’, perquè ho feien tots els polítics. ‘La reflexió que ens fotran fora és bastant curiosa tenint en compte que en lloc de fotre fora Grècia pels incompliments, ja ha fet tres rescats i més de mig bilió d’euros gastats perquè no se’n vagi’, ha fet veure Baños. També ha dit que hauria estat ‘molt paradoxal’ de veure els esforços dels contribuents ‘donant diners a cabassos conculcant la voluntat popular del poble grec’ i en canvi s’expulsés Catalunya ‘a la primera’. ‘És absolutament ridícul’, ha expressat. Dit això, ha remarcat que la CUP anava en contra d’aquesta UE, perquè no era aquella Europa ‘màgica’ del 86, sinó la que no respectava la voluntat popular de Grècia. ‘No té cap mena de clemència amb el patiment dels ciutadans, amb uns càrrecs que no són democràtics, ni sancionables, ni destituïbles i a més el parlament no pot prendre decisions. No volem entrar en aquesta Europa, no ens la creiem’, ha explicat. Baños ha insistit una vegada més que la CUP no es presentava per investir més presidents autonòmics i ha reiterat que sí que negociarien la creació d’un govern de concentració amb Junts pel Sí, però sempre que optessin per una ‘situació de ruptura immediata’ amb l’estat espanyol, amb les polítiques d’austeritat i amb les polítiques ‘antipopulars’ de la UE. La CUP, però, no hi prendrà part, però forçarà, en la mesura que tingui força, que posin fi a les ‘dilacions’. ‘Tenim pressa perquè la gent passa gana’, ha assenyalat. Tot això dependrà, ha dit, de la força que tingui la CUP i de les negociacions dins de la llista de Junts pel Sí mateix, perquè caldrà preguntar als candidats si l’acord per al 27-S ‘es perllonga o es compleix’ després. Sobre la compareixença d’Artur Mas al parlament, Baños ha apuntat que la CUP sempre havia considerat que tots els polítics feien servir la cambra ‘per fer un míting electoral’ en lloc de legislar, i no s’ha sorprès que el president ‘l’utilitzés un dia més per fer un míting més’. Al seu parer, el parlament és una institució ‘infrautilitzada des del punt de vista democràtic i popular’.

Summary: La CUP diu que seria ‘ridícul’ que la UE expulsés Catalunya tenint en compte que ha fet tants esforços perquè Grècia no se n’anés


Aquesta setmana vinent, el govern espanyol definirà les mesures que pensa prendre per a intervenir competències de la Generalitat en aplicació de l’article 155 de la constitució. És un terreny inexplorat fins ara, i presenta molts dubtes sobre la capacitat real (i fins i tot legal i constitucional) que té el govern espanyol, amb l’aval de la majoria del senat, d’intervenir parts essencials de l’autogovern català. Què pensen fer per ‘tornar a l’ordre constitucional’? Davant un govern que té la determinació d’aplicar el mandat de la ciutadania del referèndum del primer d’octubre, l’executiu de Rajoy no tindrà cap més remei que recórrer a la força per mirar d’imposar les possibles mesures que tingui al cap, segons que explica en aquesta entrevista Josep Costa, jurista i professor de teoria política de la UPF. —Què pot passar més enllà de dilluns? —El 155 ja s’ha activat, i el primer pas és fer aquest requeriment perquè no es pot prendre cap mesura sense haver-lo fet abans. Després, el govern espanyol proposarà les mesures necessàries i el senat, amb el reglament, ja preveu una mica com ha d’anar. S’ha de crear una ponència per a discutir-ho, i tothom dóna per fet que es poden esmenar les mesures proposades, o es poden aprovar parcialment i no total. Hi ha un marge de discussió parlamentària; hi ha un primer debat en la comissió de comunitats autònomes en el senat, previ al debat i votació al ple, i s’entén que la Generalitat pot comparèixer en aquest procediment abans de l’aprovació per majoria absoluta de les mesures. —Quant pot trigar tot aquest procediment? —Hi havia algunes teories que deien que això requeria molt de temps i que no es podia fer tan ràpidament. Però sembla que hi ha la possibilitat d’accelerar-ho. El senat també ha de fer un requeriment al president de la Generalitat perquè en el termini que fixi es remetin a la comissió tots els antecedents, dades i al·legacions que consideri pertinents, o fins i tot que designi una persona en representació de la comunitat autònoma. A més, el ple de la cambra ha de sotmetre aquesta proposta a intervenció de tots els grups parlamentaris i finalment a una votació. Això vol dir que s’ha de constituir la comissió, s’ha de donar audiència a la comunitat autònoma, s’ha de fer el debat i la votació. I tot això requereix una tramitació, sabent, però, que el PP té majoria absoluta a la mesa del senat. Per tant, té marge per a fer les coses ajustant-les al seu ritme. Per exemple, poden habilitar dies inhàbils, convocar el ple per la via d’urgència… Tenen capacitat d’agilitar-ho prou. I si ho fan per la via exprés, ens podríem trobar que es completessin tots els tràmits en menys d’una setmana. —Quines mesures poden arribar a proposar? El 155 és tan poc concret que sembla que puguin fer de tot. —No hi cap tot, però. Perquè l’article 155 és un article més de la constitució, i la seva interpretació i les mesures que es prenguin en virtut d’aquest article han de ser compatibles amb la resta de preceptes de la constitució. Per exemple, han de ser compatibles amb l’article 2 de la constitució, que garanteix el dret de l’autonomia. Per tant, no poden suprimir l’autonomia perquè el contravindrien. No poden prendre mesures que comportin una derogació de facto de l’estatut d’autonomia o que vulnerin la separació de poders. No poden demanar, per exemple, al president de la Generalitat que faci coses que no són competència seva, com ara revocar un acord del parlament. Això no ho pot fer el president d’una comunitat autònoma. —Potser per això han adreçat el requeriment previ també a Carme Forcadell. —Que s’adrecin també a Carme Forcadell és una de les primeres irregularitats d’aquest procediment perquè el 155 només parla de requerir el president de la Generalitat. —No seria la primera irregularitat que cometen. —No, i cal recordar que les institucions de l’estat són les propietàries de la constitució. I al final la constitució diu allò que li fan dir. —Voleu dir que sobre tot allò que és interpretable, la interpretació bona sempre serà la seva? —Sí. Ara, també cal dir que, en última instància, es podria recórrer al Tribunal Constitucional contra les mesures que prenguin. I no vol dir que el tribunal no acabés trobant que tot està bé. L’únic precedent de tot això, mínimament comparable, seria la suspensió de la Generalitat per les institucions de la República espanyola arran del 6 d’octubre del 1934. Aleshores, el Tribunal de Garanties Constitucionals va declarar inconstitucional la suspensió. No és la mateixa constitució, no és la mateixa situació, però tothom és conscient que no tot s’hi val, i que l’estatut d’autonomia no es pot derogar, i les institucions catalanes no poden quedar afectades. El 155 parla de donar ordres a les institucions catalanes, però no de dissoldre-les ni substituir-les. —Ens podem trobar en una situació semblant a l’intent de prendre les competències dels Mossos d’Esquadra dels dies previs a l’1-O? La Generalitat s’hi podria oposar. —Sí, s’hi podria oposar. I si l’estat persisteix a aplicar les mesures, es trobaran amb una qüestió fàctica, que és si ho poden imposar o no. És la mateixa situació que hi va haver amb el referèndum, que va quedar prohibit, suspès i tothom requerit i advertit perquè no es fes res del que calia fer. I què va passar? Doncs que l’estat va ser incapaç d’aplicar aquestes prohibicions a la pràctica. Amb el 155 és igual; el paper ho aguanta tot, però després ho has de fer complir. I segons quines mesures prenguin, el nivell de resistència de les institucions pot ser molt alt. I si hi ha una cosa que és manifestament arbitrària o inconstitucional, encara amb més motiu s’hi podran oposar. —I si passa això, a l’estat espanyol només li quedarà l’ús de la força. —Efectivament. Que és el que va fer amb el referèndum. —Què poden arribar a fer per intentar controlar la situació, doncs? —Si penso en mesures compatibles amb l’ordenament constitucional i que impliquin una solució, no en veig cap. Perquè el problema de tot això és que el govern de la Generalitat compleix un mandat democràtic que té, i compleix la voluntat d’uns ciutadans que li donen suport. I, per tant, l’única manera que tenen d’anul·lar la voluntat dels ciutadans representada en un parlament i assumida per un govern és fer coses que no es poden fer, com ara tancar el govern, suprimir les institucions representatives, suspendre la democràcia. No sé què faran. —Intentaran convocar eleccions? —Jo crec que això no ho permet, el 155. És una potestat exclusiva del president de la Generalitat. I si el president s’hi nega, ningú no el pot substituir. —Diuen de fer-ho mitjançant el delegat del govern espanyol a Catalunya. —No, jo no ho veig. Seria una vulneració tan flagrant de l’estatut i de la separació de poders i el dret de l’autonomia… —No es pot pas subestimar la capacitat que tenen de vulnerar-ho. —Ells poden fer tot allò que vulguin perquè ja ho han fet. Han demostrat que la constitució i les lleis, quan els poden posar límits a les coses que volen fer, no existeixen. Per tant, intentaran fer allò que creguin convenient. Una altra cosa és que això sigui raonable i defensable i que ho puguin portar a la pràctica. Si el govern de la Generalitat i tota l’administració es resisteixen a ser intervinguts, el conflicte que es pot generar és d’una magnitud bastant considerable. No veig la convocatòria d’eleccions, no crec que tingués gaire efecte. I algú els hauria de demanar si quan proposen això també parlen d’il·legalitzar partits. Perquè si convoques eleccions, en circumstàncies normals les tornarà a guanyar l’independentisme, potser amb més majoria que no ara, i no crec que vulguin això. —Què els queda, doncs, per mirar de fer això que diuen de restablir l’ordre constitucional? —És que no ho pots fer si la majoria dels catalans amb dret de vot continuen sense reconèixer aquest ordre constitucional. És així de simple. —Ho poden fer si deixen de reconèixer com a ciutadans els catalans que no reconeixen l’ordre constitucional espanyol, encara que siguin majoria. Ho va fer Felipe VI en el seu discurs. —Sí, poden fer un apartheid o suspendre la democràcia, directament. Però tot això és insostenible en un règim democràtic. L’únic que pots fer és alguna cosa que faci desistir la majoria de catalans de la independència. Però si la majoria de la població continua sense reconèixer l’ordre constitucional, no el poden restaurar de cap manera; faran el conflicte més gran. Podrien tancar la Generalitat durant un any i convocar eleccions? Doncs, bona sort, si esperen que així, al cap d’un any, la gent hagi deixat de ser independentista. —La seva estratègia no és de seducció, sinó de repressió… —Fa temps que tinc la sospita que la via per a guanyar aquesta batalla consisteix a il·legalitzar una part de l’independentisme i convèncer l’altra part que abandoni la proposta. Fer una mica com al País Basc, on van treure’s del damunt Ibarretxe i van aconseguir que el PNB tornés al camí constitucional. Com que allò els va funcionar, continuen pensant que aquí també. Si no és aquesta l’estratègia, intentar fer que una part de l’independentisme vegi inviable l’objectiu i l’abandoni, no sé què volen fer. Perquè mentre hi hagi una part majoritària de la gent mobilitzada per un objectiu, incompatible amb la constitució, només pots imposar-te a la força. Però això podria representar la suspensió indefinida de les institucions democràtiques a Catalunya, i no sé si això dins la Unió Europa es pot assumir, per més que ara sembli que miren cap a una altra banda.

Summary: Josep Costa: ‘La resistència de les institucions catalanes contra el 155 pot ser molt alta’


El modernisme pictòric i literari va ser un dels moments més interessants de la creació cultural a Catalunya a principi de segle XX. Tot i això, el mandarinatge cultural va fer intents més que notables d’esborrar-lo del mapa. Entre els prohoms castradors de qualsevol manifestació modernista, hi ha tot un senyor Eugeni d’Ors, pare del noucentisme, figura que alguns intel·lectuals d’avui dia encara reivindiquen sense tenir en compte (o precisament sabent-ho massa) que va acabar vestint amb notable gràcia i molt poca vergonya l’uniforme de la Falange i repudiant el catalanisme que li havia donat menjar. I això que va ser l’intel·lectual orgànic amb més poder de la Mancomunitat. D’Ors va escriure una obra abundosa i important –com ara les nombroses ‘gloses’ que signà amb el nom de Xènius– i el 1911 publicà La ben plantada, tot un exemple d’ideals noucentistes. El 1917 Santiago Rusiñol, pintor i escriptor modernista, va decidir de continuar escrivint les seves obres i desafià el totpoderós Eugeni d’Ors publicant La niña gorda, una de les seves novel·les més reeixides. Ens hi explica la història d’una noia que neix descomunal i acaba creixent i convertida en un fenomen digne d’exhibició a les barraques de fira. La nena, nascuda al carrer del Torrent de l’Olla del barri de Gràcia, esdevé quelcom monstruós i descomunal i és explotada per un domador de circ i alimentada de novel·les sentimentals per fascicles. Segons que explica Raül Garrigasait a El fugitiu que no se’n va. Santiago Rusiñol i la modernitat, ‘Xènius es va sentir obligat a fer-hi referència, potser la referència més meditada que va fer mai a Rusiñol. La reacció malhumorada de Xènius ens convida a posar La Niña Gorda al costat de La ben plantada. És difícil imaginar una ofensa més clara a l’ideal de bellesa classicista dels noucentistes que la Niña’. La novel·la va ser molt elogiada en el moment de la publicació –es veu que el públic continuava preferint la desmesura als ideals canònics i estètics de l’intel·lectual oficial– i el 2015 l’Avenç va recuperar-la. Aquesta editorial compta amb un pla de publicació de les obres de Rusiñol que va començar el 2013 amb Màximes i mals pensaments i que el 2018 ens ha fet arribar el Teatre polèmic, que inclou sis peces amb un pròleg de Mita Casacuberta. Ara La Niña Gorda té una segona vida gràcies a l’adaptació teatral que n’ha fet Jordi Oriol sota la direcció de Xavier Albertí. L’obra es va estrenar a la sala Tallers del Teatre Nacional de Catalunya el proppassat 19 de desembre i s’hi estarà fins el 4 de gener. Després rodarà pel país en els Teatres en Xarxa i es podrà veure el 9 de març al Teatre Municipal de l’Escorxador de Lleida; el 16 de març al Teatre Auditori de Llinars del Vallès; el 23 de març al Teatre Núria Espert de Sant Andreu de la Barca; l’endemà al Teatre Clavé de Tordera; el 5 d’abril al Teatre Mercè Rodoreda de Sant Joan Despí i el 13 d’abril tancarà la ronda al teatre municipal Cooperativa de Barberà del Vallès. La veritat és que aquesta segona vida de l’obra li prova d’allò més. Durant una hora, Jordi Oriol aconsegueix un monòleg vibrant i brillant, mantenint l’essència del text i la tensió absoluta de l’obra de Rusiñol, que, si bé té moments de màxima hilaritat, nogensmenys també en té d’absoluta tragèdia, perquè l’obra és d’una modernitat absoluta i ens parla de la submissió de la dona a l’home en totes les fases de la seva vida i de la pèrdua de les il·lusions envers la dominació per part de l’home. Oriol, a més a més, aconsegueix gairebé un impossible. Ell tot sol, de l’escenari estant, fa aparèixer tots els altres personatges d’aquesta obra, i molt especialment la Niña Gorda. Si la recitació del text es destaca per la qualitat, l’escenificació amb tècniques de mim, l’aprofitament dels recursos facials i unes mans que gairebé es converteixen en un segon actor, complementen una escenificació fulgurant. La Niña Gorda, doncs, no apareix mai a l’escenari però la seva enormitat aclapara i esdevé, tot i ser invisible, una presència d’una rotunditat carnal tan profunda com un sacsó. Aquest és un dels principals encerts d’un muntatge sobri que potser no l’encerta tant a l’hora de recrear les altres comparses de la història, però que per mitjà de la narració i la gesticulació és capaç de fer aparèixer un monstre i que el vegi cada un dels espectadors. Llavors hi ha, és clar, la genialitat de Rusiñol. En un temps en què sentim cada dia expressions com ‘submissió de la dona’ o ‘cossificació’, podem comprovar com ell fica el dit a la nafra –amb la diferència que el text ja té cent un anys de vida, fet que demostra que la nostra evolució com a societat ha estat bastant minsa– i ens presenta una dona sense voluntat, humiliada per tots i convertida en un objecte de negoci, en una explotada no sexualment, però igualment d’una manera denigrant. En aquest temps d’hiperculte a la imatge, d’una banda, i de plaga d’obesitat per una altra, Rusiñol ens parla sobretot de l’absència de sentiments envers la Niña, que, ves per on, és tota sentiment, en bona part per la influència de les lectures que ha fet a casa i que han anat forjant el seu esperit. És clar que és una crítica a aquella pèssima literatura d’entreteniment que arribava per fascicles a les cases amb un notable èxit, però què és això si no el serial que cada migdia adotzena milenars de telespectadors en qualsevol cadena (inclosa TV3 des de fa anys i panys)? Si ens prenem la molèstia de llegir Rusiñol avui –o si assistim al teatre amb les orelles ben obertes per a captar la totalitat del contingut– veurem que té una vigència absoluta i que el modernisme ha acabat triomfant i imposant-se per sobre del noucentisme i els seus valors totalment encarcarats i dels gusts de l’ideal burgès de principi de segle o dels gusts del suposat ideal burgès, d’allò que li hauria agradat que fos a Eugeni d’Ors. Desenganyem-nos: la nostra classe dirigent sempre va ser molt més a prop d’aquells industrials enriquits i d’aquells aristòcrates empobrits que tan bé escarneix Josep Maria de Sagarra a Vida privada, que no pas dels intel·lectuals de saló com Eugeni d’Ors i companyia, capaços d’abandonar els ideals de la Mancomunitat per abraçar els de la Falange. Posats a triar, val més quedar-se amb la lletjor botifarronesca de la Niña Gorda, que no traeix ningú, i amb la modernitat del modernisme, que el temps ha acabat col·locant al lloc que toca, mentre que el noucentisme ha quedat com un moviment literari i històric que cal estudiar a les aules, que va fer molt mal al país, però que feliçment sembla superat. Francament, un monòleg sobre la Ben Plantada seria molt mal de fer i segurament insuportable. Per això cal agrair l’esforç de Jordi Oriol per adaptar el text al seu talent actoral i per haver recuperat un dels texts cabdals del modernisme, ara que estem envoltats de tanta buidor.

Summary: Sacsons i literatura de botifarra per a un monòleg de pes


Ovidi 3, grup format per l’ex-diputat de la CUP i periodista David Fernàndez, el poeta David Caño i el músic Borja Penalba, es va transformar ara fa pocs anys en Ovidi 4, amb la incorporació de la cantant Mireia Vives. Ara viu una nova transformació, amb Ovidi 25. Aprofitant que enguany fa vint-i-cinc anys que Ovidi Montllor se n’anà de vacances, tornen als escenaris per reivindicar l’obrer de la paraula. Un espectacle lligat estretament al Barnasants, que s’estrena avui a les Cotxeres de Sants i que circularà aquests mesos vinent per tots els Països Catalans. Deu concerts del Barnasants 2020 que no us podeu deixar perdre Parlem amb Vives, Caño, Penalba i Fernàndez sobre el paper d’Ovidi Montllor en la societat catalana, com el van conèixer i com els ha marcat la vida. Alhora, analitzen el fenomen que envolta al cantautor d’Alcoi, arraconat durant molts anys, però que les noves generacions han reivindicat i convertit en un referent. Una excusa més per a parlar de la cultura de confrontació, la que ells practiquen dalt l’escenari. —Ovidi 4 es transforma en Ovidi 25 ara que fa vint-i-cinc anys que Ovidi Montllor se n’anà de vacances… Què hi trobarem, en aquest nou espectacle que s’estrena avui a les Cotxeres de Sants? —Borja Penalba  Som Ovidi 25 pels vint-i-cinc anys de la mort de l’Ovidi i pels vint-i-cinc anys de la primera edició del Barnasants. Són dues coses que quadren molt, perquè el Barnasants és un festival que neix i que creix per defensar la cançó d’autor i Ovidi n’és un dels grans referents. És un exemple tant de la cançó d’autor com de l’ostracisme a què es va trobar sotmesa per les hegemonies a partir de la transició. En el cas del Principat, per part del pujolisme i tot allò que va venir després. —Per què és tan important Ovidi? —Mireia Vives  A mi Ovidi em convida a fer la reflexió que em sent d’algun lloc, que vinc d’una cultura. Malauradament, els poders acostumen a allunyar-nos d’eixes bases culturals i d’arrel. En canvi, Ovidi ens hi acosta. A mi m’emociona conèixer i mamar la figura d’Ovidi perquè em fa sentir d’algun lloc, d’un col·lectiu, d’una terra, una cultura… —Com el vau conèixer, Ovidi Montllor? Com hi vau arribar? —M. V.: Jo hi arribe tard… —David Fernàndez  Crec que seran quatre històries ben diferents. Jo hi arribo quan me’n vaig de casa, a disset anys, i el meu company de pis em posa el disc d’Ovidi a l’Olympia. Em vaig quedar atrapat. I a partir d’aquell moment forma part de la meva vida, de la nostra vida. Va entrar com pluja fina i ens ha deixat xops. —Mireia, dèieu que el vau conèixer tard? —M. V.: Si, supose que perquè a l’escola tampoc no ens el van ensenyar… Sóc la més jove i també es nota. —B. P.: A València, o venies d’una casa que tenien discos de l’Ovidi o era molt complicat… —M. V.: En realitat jo vinc d’una casa on es mamava això, eh! —B. P.: En ma casa hi havia discos de Llach, de la Maria del Mar Bonet, del Tall, però de l’Ovidi no. —M. V.: Això també explica que no va entrar en moltes cases on havia d’haver entrat, en certa manera se’n va renegar. —B. P.: No va entrar en cases com la dels nostres pares, que eren gent progre de la seua època. Jo el vaig acabar coneixent a mitjan anys noranta, quan Ovidi ja havia mort. I de fet, en el primer grup en què vaig tocar en català, que es deia Dropo, tocaven ‘Culminació’. Ja la cantàvem el 96. Va ser el meu primer contacte amb l’Ovidi. Sí que és veritat que hi havia cançons seues que ens sonaven de sentir-les. Quan escoltaves la musiqueta de ‘Homenatge a Teresa’ la coneixies, però no sabies de qui era. La seua figura no tenia l’entitat que s’ha aconseguit de donar-li després. —David Caño  Això que ha passat amb l’Ovidi és increïble. A la nostra generació els cantats de la nova cançó ja s’havien superat. Vam viure el boom del rock en català, i potser la gent més activista i militant escoltava el punk basc, però de sobte va emergir Ovidi… En el meu cas va aparèixer quan vaig anar a viure a Gràcia, cap el 98 o 99, allà els sectors més compromesos el reivindicaven molt. Però, més enllà de la música o de la cançó, la figura d’Ovidi és tan present perquè és una posició vital. Les seves lletres són vigents, serveixen per a llegir la realitat d’ara. Per això, una generació com la nostra, que és crítica, que vol transformar la societat i construir un món millor, agafa l’Ovidi i el transforma en el seu germà gran, en el seu pare. Ell ens ensenya. La gent s’identifica amb el que diu. Ni que s’hagués planificat no haurien aconseguit que Ovidi tingués tanta difusió entre la gent jove, com ha acabat passant amb el boca-orella amb què tots l’hem acabat descobrint. —Aquesta reivindicació de l’Ovidi no ha tingut el suport de cap institució, ha estat la gent que l’ha fet seu. —D. F.: No és que no fos planificat pel poder, sinó que havien planificat el contrari. És un fenomen, una experiència, que encara s’ha d’analitzar. Com és possible que una generació molt àmplia faci seu, com a referència, un cantautor que havia estat oblidat i arraconat? Amb l’Ovidi, tenim una mena de brúixola. Nosaltres veníem de la democràcia d’amnèsia i Ovidi va ser una mena d’antídot. Vèiem allò que deien a la televisió i no ens quadrava amb la nostra realitat; en canvi, allò que deia ell ens quadrava molt més amb allò que ens passava. I ara igual. —D. C.: També cal reconèixer la feina que han fet tants grups per popularitzar-lo. D’Inadaptats a Obrint Pas o Feliu Ventura. Era gent amb estils molt diferents, però tots tenien molt de públic. Amb les seves versions van acabar popularitzant Ovidi. —B. P.: Hi ha un detall que ens hauria de fer reflexionar. És molt fàcil de pensar allò que quan una persona mor, llavors és valorada. Però normalment, quan passa això, l’endemà de la seua mort comença tota una campanya. En el cas d’Ovidi no va ser així. Va ser un degoteig, a poc a poc, i des de la base. Es va morir l’any 1995, dos anys després érem dos que cantàvem les seues cançons. Però de mica en mica va anar creixent exponencialment la gent que recuperava les seves cançons. És molt curiós. No va ser fàcil, però és molt més bonic. A més, és molt més sòlid. No és cap moda. —D. F.: És de llarga durada. Ara parlem dels vint-i-cinc anys, però el disc d’Inadaptats és del 2004, l’ocupació del Palau de la Música és del 2006… —B. P.: Jo amb Feliu Ventura cantava cançons de l’Ovidi l’any 2000. A cada concert sempre fèiem un parell de cançons de l’Ovidi. —D. C.: Això demostra en el fons que Ovidi era un personatge incòmode. En realitat, crec que si no li van fer més homenatges abans era perquè, passats els anys, molta gent se sentia culpable de la manera com l’havien tractat, fins i tot gent de la seva trinxera. Durant la transició, ell va ser molt dur i això va tenir conseqüències. Ara, mirat amb perspectiva, molta gent deu pensar que es va equivocar. I aquesta vergonya els va fer callar. En canvi, la nostra generació, que ja no tenia aquests vincles, ha decidit de reivindicar-lo. Segurament, si no hagués estat tan oblidat, no hauria cridat tant l’atenció. —Cada poble ha fet el seu homenatge i d’alguna manera tothom l’ha conegut gràcies al seu casal, al seu ateneu, als seus amics… Tot plegat fa que Ovidi sigui molt proper, sigui casa. —D. F.: Ovidi és un lloc on refugiar-te. I precisament la idea d’aquest nou espectacle neix d’aquí. Això que farem avui a les Cotxeres de Sants és un homenatge als homenatges. Un homenatge als homenatges que s’han fet aquests últims quinze anys, de manera continuada, sense grans programes, perquè volem. Tot arrenca durant els quinze anys de la mort de l’Ovidi, i allò que havia de durar un dia, mira si ha durat. Aquell any va haver-hi més de quatre-cents actes. Tot va néixer d’una carta de Feliu Ventura, que animava la gent a fer-li un homenatge particular. I tot plegat s’ha acabat convertint en un homenatge permanent. —D. C.: Hi ha moltes maneres d’aproximar-se a l’Ovidi i cadascú pot trobar la seva. Ara parlem de compromís i política. L’Ovidi és molt divertit, però a la vegada també és tendresa, amor, l’estima als poetes… I per tant, és normal que surtin tants homenatges diferents, que tothom reflecteixi el seu Ovidi. —És curiós que sigui tan vigent. Malgrat que han passat vint-i-cinc anys, allò que ell canta i explica podria dir-ho ara mateix… —B. P.: Perquè les coses no han canviat gaire… I algunes coses fins i tot han evolucionat i han empitjorat. —D. F.: Fins i tot ho va anunciar en un dels seus últims discs, quan deia: ‘No rigues massa de pressa, que se’t pot glaçar el riure. Atenció a la jugada, que ens pot ploure altra vegada.’ Les coses no han canviat tant com ens pensem. Hi ha cançons que semblen escrites aquesta matinada. Ovidi és una porta a un món molt ric, molt contradictori, molt complex i acabes agraint tot allò que et comparteix. És un aprenentatge continuat. Però té una vigència indiscutible. Només t’has de posar les ulleres de l’Ovidi. Ara podríem fer una ‘Carta a casa’. Segurament no parlaria de la immigració interior de l’estat espanyol ni d’una immigració a Suïssa o Alemanya, sinó que seria de Síria cap aquí o travessant la fossa comuna del mar Mediterrani. I quan pensem en ‘La fera ferotge’ ens ve el cap la llei mordassa. O si llegeixes ‘Un dia que durarà anys’, penses en el Primer d’Octubre. T’interpel·la permanentment. —D. C.: El temps ha demostrat que tenia raó. Jo me l’imagino cantant això i la gent de la seva època pensant però que diu aquest? És un hipercrític. Al cap dels anys, molta gent segur que ha pensat: quanta raó que tenia l’Ovidi. —D. F.: Als primers compassos del concert, se sent la Mireia dient: ‘El preu que es paga per viure.’ Doncs avui estrenarem això en una ciutat on el lloguer mitjà és de més de mil euros. Això és actual, vigent, devastador i demolidor. —B. P.: L’Ovidi molestava. I sempre ens cal algú que moleste, que diga al govern de torn o al polític de torn, des de l’argumentació i des de l’esquerra, que això no és així. L’Ovidi t’encoratja a ser valent. —Què pensaria ara l’Ovidi? Què diria? —D. C.: Seria aquí, amb una entrevista amb tu, a punt d’estrenar el seu espectacle al Barnasants i cagant-se en tot. —B. P.: Estaria fotut com estem tots… —D. F.: Sempre que ens fan aquesta pregunta pensem que és molt agosarat de contestar. En realitat no ho sap ningú. Sí que podem dir que tant de bo fos aquí fent cançons i buscant poetes per popularitzar-los i socialitzar-los. I també estem convençuts que estaria implicat com ho vam estar fins a l’últim dia. Allà on anem sempre surt un Ovidi. Quan vam anar al Priorat ens van recordar el concert del 73, en un celler, a favor de l’Assemblea de Catalunya. Véns aquí a Sants i els insubmisos et treuen una carta del 94, un any abans de marxar de vacances, donant-los suport. —B. P.: Seria al front! En quin? En el seu. —D. C.: També hi ha un punt de connexió amb nosaltres que venim i defensem una cultura de base, una cultura de confrontació. En això sí que no crec que hauria canviat l’Ovidi. Estic convençut que seria a la trinxera de la cultura de la crítica, de l’amor, de la tendresa… —B. P.: I nosaltres demà seríem a la primera fila del concert. —D. F.: I després aniríem a recórrer la Barcelona canalla… —A la conferència de premsa defensàveu el paper de Toti Soler en l’obra d’Ovidi Montllor; i parlem molt del mal tracte que va rebre Ovidi durant els seus últims anys de vida. Però creieu que, malgrat la crítica que fem, n’hem après prou? No fem això mateix amb Toti Soler? —B. P.: Enric Hernàez deia que aquest país no seria normal fins que no es reconegués Toti Soler com el Miles Davis dels Països Catalans. És una figura menyspreada tant culturalment com institucionalment. És lamentable que probablement el millor guitarrista que ha donat els Països Catalans es trobi en una situació d’ostracisme com aquesta. No vull entrar en detalls, però té una jubilació complicada, per a no dir impossible. I això és increïble en un país civilitzat. Per tant, no ho som. Som un cúmul de despropòsits. I contra això intentem sobreviure i poc més. Mentida. Lluitem perquè deixen d’ocórrer eixos despropòsits. Lluitar contra el poder no és fàcil, però hi som. —D. C.: Les institucions i els poders sempre arriben tard. I si ens posem a parlar de cultura institucional, només cal mirar el pressupost que es dediquen a la cultura. Qui ocupa els càrrecs als llocs de cultura són gestors culturals que no acabem de conèixer ni estimar la cultura. Els homenatges sempre acaben venint del vessant popular, de la gent. Segurament si no hi hagués Barnasants, Quico Pi de la Serra no podria tenir una sala plena. I en realitat aquest és el millor homenatge que se li pot fer. —D. F.: Sobre el Toti voldria afegir que és una part fonamental d’aquesta reivindicació permanent de l’Ovidi. A més, ens ha ajudat a fer tot això que fem. Aquests quinze anys hi ha estat, i és dolorós veure que la història es repeteix. És la pitjor cosa que es pot dir a la vida i la lluita, que no n’hem après res. —B. P.: Jo sempre dic això: hi havia una hegemonia als anys vuitanta, la pujolista, que es va centrar bàsicament en el rock català. Molt bonic, perfecte, cap discussió… I de fa uns quants anys vivim una altra hegemonia, l’indie folk, que està molt bé també, però la cosa és que jo no sé d’on surten aquestes hegemonies. Hi ha d’haver espai per a tothom. I no té solta que des de dalt es done suport a la cultura apostant al 90% per aquesta hegemonia que els convé. Perquè sobretot hi ha una cosa coincident en l’una i l’altra, que és que ningú no protesta molt, és tot molt amable. Jo escolte Manel i no em molesta. Sí que és cert ara s’ha donat més veu a la cançó d’autor, però en gran part això és gràcies al Barnasants. Encara hi ha molt de camí per fer en aquesta línia. —D. C.: I és que no hi ha res pitjor que quan el poder utilitza la cultura de manera partidista. Els polítics volen controlar la seva hegemonia mitjançant unes certes expressions culturals i silenciant aquelles que no l’interessen. En realitat, s’haurien de potenciar les expressions que et molesten, perquè allò que ha de fer la cultura és interpel·lar-te i fer-te millor, no aplaudir-te i ajudar-te a fer una hegemonia. Quan la cultura ens confronta és quan avancem. —B. P.: I t’ho diu una persona que ha guanyat els Jocs Florals de Catalunya… . —D. C.: Jo no molesto! —Però també hi ha grups que triomfen i que fan confrontació: Obrint Pas, Txarango… —D. F.: Des de baix i des de les tangents s’han construït coses molt sòlides. Però tot això són molts anys de feina per a crear una consciència crítica de cultura alternativa. Una consciència que té un altre fet social indiscutible, que és el paper que ha tingut la música al País Valencià durant els vint anys del PP. La música va ser l’autèntic dic de contenció, l’autèntica barricada de resistència. Sense ni cinc, contra l’estat, sense l’estat i amb l’estat en contra. Ho tenien tot en contra, i en canvi, aquells xavals que gravaven una casset al Benlliure i que es deien Obrint Pas resulta que han canviat els referents. Però al mateix temps que hi ha això, també existeix la mercantilització de la cultura. Hi ha gent que fa negoci. Hi ha grans plataformes culturals que es fan riques. La corrupció també va arribar a la SGAE. És una indústria i l’excés de mercantilització ho liquida tot. En canvi, els homenatges de l’Ovidi han estat una altra cosa. Però, és clar, s’han de veure les coses bones i les dolentes. Passa que el dolent va amb portaavions i l’alternativa va a peu o amb bici. —D. C.: També és molt important tota la xarxa de casals i ateneus que munten un circuit alternatiu als grans concerts. Una subxarxa, que com més va més creix com a moviment, ha acabat creant grups molt populars. Però això no ha estat gràcies a les institucions. —D. F.: És clar, tu passes d’un model de festa major als noranta i de cop neixen festes majors alternatives, que al final acaben convertint-se en les festes majors principals. La festa major com l’havien entesa, amb vincles comunitaris, veïnals, de suport mutu… Amb excepcions, és clar, perquè després hi ha gent que ha muntat festes majors que són tan alternatives com els alternatius, com ara les festes de Gràcia. —B. P.: Vilanova, per exemple. El Tinglado, que era l’alternativa, s’ha menjat amb creïlles la festa major. —D. F.: Feliu Ventura sempre ho deia: la Conselleria de Cultura són els ateneus. Ell va arribar al Principat perquè hi havia una xarxa de dos-cents ateneus i casals que muntaven concerts i els convidaven. —B. P.: I a València, igual, les poques vegades que hi tocàvem era gràcies a les entitats i organitzacions de resistència de les comarques. —D. F.: Aquest circuit alternatiu segur que apassionaria l’Ovidi. L’encantaria veure com l’hem construït amb les nostres mans, sense l’ajuda de les institucions, cosa que a la vegada et dóna una independència cultural brutal. —D. C.: I d’un món d’on han acabat sortint moltíssims grups, escriptors, artistes… No hi hauria una escola de formació en cultura crítica sense aquesta xarxa que s’ha anat construint amb el temps de manera precària i voluntariosa, però que al final ha acabat veient que els grans grups musicals actuals vénen d’aquí i no de la cultura subvencionada. —I si haguéssiu de triar una cançó d’Ovidi, quina seria? —D. C.: ‘Crítica i autocrítica’. Perquè combina aquesta cosa de ser crítica de cara enfora però també amb tu mateix. És la nostra relació amb el món. Jo tinc capacitat de dir què crec del món, però no m’aïllo i no penso que tot ho faig bé. També tinc la capacitat d’autocrítica. —B. P.: ‘Va com va’. Jo no vull callar, mentre tu tens la tralla. —M. V.: ‘La fera ferotge’, perquè ens representa moltíssim a aquelles persones que estem a peu de carrer. —D. F.: Tinc greus problemes amb aquesta pregunta… Puc dir, totes? Si me’n fas triar una, et diré, avui i aquí –perquè avui és el dia–, que és ‘Les meues vacances’.

Summary: ‘Ovidi és una brúixola, un antídot contra l’amnèsia’


Des de final de l’any passat, les ballades de sardanes del dissabte a la tarda al pla de la Catedral s’havien deixat de fer. En va ser un dels motius la mort del dinamitzador principal, Sebastià Alba. Les ballades van ser organitzades durant cinquanta anys per en Sebastià, essència de la colla Violetes del Bosc. Per això, el 28 de setembre passat va rebre un homenatge durant la ballada. Ara l’Agrupació Cultural Folklòrica de Barcelona ha recuperat les ballades del dissabte a la tarda gràcies a la col·laboració de l’Ajuntament de Barcelona. D’ençà del 22 de febrer es tornen a fer cada dissabte a les 18 h davant la Catedral, amb la música de la cobla la Principal del Llobregat. Llegiu tot l’article aquí. Sardanes a l’Avinguda de la Catedral de Barcelona

Summary: Es recuperen les ballades de sardanes davant la Catedral de Barcelona el dissabte a la tarda


La batllessa de Barcelona i fundadora de Catalunya en Comú ha fet unes declaracions polèmiques a l’assemblea que els comuns han celebrat aquest dissabte a Sant Adrià de Besòs (Barcelonès). Colau ha dit que no només vol que alliberin els presos polítics ‘perquè és injust’, sinó perquè ‘donin la cara’ i se’ls puguin ‘demanar explicacions’. El diputat al congrés espanyol Gabriel Rufian ha fet un piulet enllaçant el vídeo de la intervenció amb el missatge ’27” que alguns no oblidarem mai’. El piulet ha tingut un ampli ressò a la xarxa. ‘Defensar la democràcia és defensar que els teus adversaris polítics no estiguin a la presó per motius polítics. No només no els volem a la presó perquè és injust, perquè hi són per motius polítics i per tant volem que tornin a casa, per molt que siguin adversaris polítics. També precisament perquè són adversaris polítics els volem lliures, volem que tornin a Catalunya, que donin la cara i que els podem demanar les explicacions que ens mereixem els catalans i les catalanes’, ha dit Colau. 27" que algunos no olvidaremos nunca. pic.twitter.com/pzur3gnuDm — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) November 11, 2017 El cantautor Lluís Llach també ha replicat la intervenció amb un piulet carregat d’emoticones. ‘Però aquesta senyora de què va?’, ha demanat. Però aquesta senyora de què va😀😁😂🤣😃😄😅 https://t.co/KXzYmxAJNv — Lluís Llach (@lluis_llach) November 11, 2017

Summary: Vint-i-set segons de Colau que indignen Rufian, Llach i la xarxa


Xavier Aldekoa (Barcelona, 1981) és sinònim d’Àfrica. Els seus reportatges i cròniques han despertat milers de lectors de la ignorància sobre un continent, els nostres veïns a la Mediterrània, que tenim a dues hores d’avió. Després d’Oceà Àfrica i Fills del Nil, el periodista publica Indestructibles, un recull d’històries sobre persones que es rebel·len contra el seu destí. Malgrat que el final no sempre és feliç, el seu testimoni ens permet d’entendre una mica més el trencadís africà. —Després de Fills del Nil, un retrat de l’univers que brolla de les lleres del riu, què cercàveu amb Indestructible, el vostre tercer llibre? —Miro d’explicar la història de persones que intenten tirar endavant. Històries petites que ajuden a entendre un continent gegant com és l’Àfrica. Amb aquest llibre volia anar al fet més concret, la persona i el seu recorregut vital. Indestructibles és un trencadís d’històries humanes carregades de dignitat. A vegades, en contextos complicats: gihadisme, guerra, pobresa, canvi climàtic… Però vull anar més enllà de les ferides, perquè tendim a fixar-nos només en el punt traumàtic, i les persones són molt més que víctimes. Malgrat tot, s’apoderen i agafen les regnes de les seves vides. —Escriviu sobre el detall, la història personal, però el llibre també és un relat de problemes globals. —Completament, l’Àfrica no és aliena als problemes globals. Al llibre explico la història d’una nena de Madagascar que tarda hores i hores a arribar a l’escola. Per què? El canvi climàtic. L’erosió ha fet malbé tots els camins. També explico com afecta els senegalesos que el desert hagi avançat cent quilòmetres aquests darrers anys. Però no és l’únic problema. El gihadisme n’és un altre. La cruesa de Boko Haram, els segrests, les matances, la gent desplaçada… A partir d’històries personals miro de crear aquest punt d’empatia o connexió amb el lector. Trobar un pont entre les dues realitats que permeti d’entendre més, o millor, un problema global. —Com heu seleccionat les històries que expliqueu? —Hi ha un intent de cercar un equilibri, i això també ho provo amb la meva feina, no explicar només les històries negatives. He mirat d’escollir els grans punts que van definint o modulant el continent. El gihadisme, la migració, les noves tecnologies, el feminisme… Però tampoc no m’he oblidat de les coses més tradicionals i de la importància de les figures culturals, com ara els griots o Malick Sidibé, un fantàstic fotògraf malià. Per escriure el llibre, he fet servir notes de fa uns deu anys, però també de més recents. Volia que fossin representatives del conjunt del continent i les seves realitats, tot i que he hagut de descartar molts països. Sóc conscient de les limitacions d’encapsular l’Àfrica en un sol llibre. —I com l’heu escrit? —Sempre vaig escrivint i recopilant notes. Però formalment, hi vaig dedicar vuit mesos. Em llevava a les quatre del matí i em posava a picar d’una manera ordenada i metòdica. Amb dues filles és impossible posar-s’hi més tard . També vaig desaparèixer unes quantes setmanes entre el Pirineu, Pals i Sud-àfrica. Feia una rutina gairebé monacal. A la muntanya, em llevava, escrivia i només parava per anar a córrer i recollir una mica de llenya. M’agrada molt desaparèixer i dedicar-me només a l’escriptura. Recollir les notes despenjades, acumulades durant anys, i dotar-les d’una línia narrativa. —Davant el drama de certes històries, com eviteu de ser arrossegats per la frivolitat? —Crec que la clau és el temps i la pausa. Quan t’acostes a una realitat molt complexa cal respectar-la i dedicar-hi com més temps millor. Els detalls i els matisos no són superficials. Per exemple, la nena que apareix a la portada d’Indestructibles es diu Margaret, és d’Uganda i la van casar a només tretze anys. Quan la vaig conèixer, em vaig dir: ‘Ella és la víctima i l’home, que la doble en edat, és el monstre. Serà una nena que serà submisa, etc.’ El primer dia amb prou feines em mirava. Quan li preguntava per coses relacionades amb el marit, em contestava que molt bé. Però després de cinc dies, fins i tot sense preguntar gaire, acompanyant-la a buscar aigua o a treballar al camp, van començar a sorgir les converses. Els matisos i les complexitats. Ella no era una nena submisa. Entenia el context i les dificultats. ‘No puc sortir d’aquí, però jo seré l’última. Les meves filles no es casaran tan joves’, em va dir. És un canvi de mentalitat que és revolucionari, però aquest canvi, si no hagués dedicat temps a la Margaret, no l’hauria copsat. Només tindria una imatge més d’una víctima. Al final, dedicar temps a les coses és dotar de dignitat aquelles persones que volem explicar. —L’Àfrica també viu l’apoderament femení? —Sense dubte, fins i tot puc xifrar el canvi. Aquests últims deu anys, s’ha multiplicat per tres el nombre de ministres dones. El percentatge és el mateix que a Europa i supera el dels EUA. Però més enllà de les xifres, la qüestió més important és que les més joves tinguin referències femenines en les posicions de poder. L’impossible deixa de ser-ho. Enguany, s’ha escollit la primera presidenta d’Etiòpia, i a Ruanda el 60% de parlamentaris són dones. D’altra banda, com diu Graça Machel, com més poder té una dona, més repercuteix, més grans són els canvis. És a dir, quan una dona té la possibilitat de tirar endavant, no ho fa pas tota sola, també procura que ho faci la família i el seu poble. Tenen mentalitat de futur. I llavors hi ha una altra cosa… —Quina? —Sobretot els homes, hem d’evolucionar i deixar de menystenir els referents femenins. No són les ‘dones de’. Graça Machel no és només la vídua de Nelson Mandela. Machel va ser la primera ministra de Cultura de Moçambic, una de les primeres de l’Àfrica, i és una grandíssima lluitadora i defensora dels drets humans. —Molts dels protagonistes d’Indestructibles són molt joves, fins i tot nens. —La mitjana d’edat a l’Àfrica ronda els quinze anys. És un continent molt jove, però cal tenir en compte que és una part de la societat que cada vegada és més educada, i això implica un gran canvi de mentalitat. Aquí tindrem una deriva evident. Els governs que sàpiguen donar una resposta adequada a tota aquesta gent, que és una força educada i que vol treballar, tindran un potencial de creixement enorme. Qui no ho aconsegueixi, tindrà problemes. Estic convençut que veurem revolucions i gent sortint al carrer per reclamar drets. El descontentament serà més gran. Això, afegit a un món on cada vegada és més fàcil moure’s, tindrà un efecte a Europa. Són els nostres veïns i haurem d’estar a l’altura. —Què en penseu, del paper de la Unió Europea en l’anomenada crisi migratòria? —El paper de la Unió Europea amb el tema migratori ha estat trist i decebedor. La Unió Europea es va fundar sobre uns valors de respecte als éssers humans i els seus drets. No hem estat a l’altura. Us imagineu que els nostres familiars que van marxar a França, Alemanya o Mèxic haguessin estat torturats i esclavitzats? Allà on hagués passat, la gent acotaria el cap de vergonya. Se n’haurien fet films, museus i monuments. Doncs això passa a l’altra banda de la Mediterrània. Gent que se’n va de casa per tenir un futur i acaba en un mercat d’esclaus a Líbia. D’això, en som responsables. La Unió Europea paga milionades per a controlar les seves fronteres i només aconsegueix augmentar la mortalitat entre els migrants, que es veuen obligats a fer rutes més perilloses per esquivar els controls. Parlem de milers i milers de morts al desert i al mar. I amb aquesta misèria hi ha molts fills de puta que es fan rics. ‘No podem fer-hi res’, diuen. Incapaços de posar-se d’acord per salvar vides, quin cinisme. —De fet, no es posen d’acord ni per oferir un port a l’Open Arms. —És una obscenitat. A més, gent com Salvini els acusa de col·laborar amb els traficants. En fi… No és tan sols desinterès per la vida dels migrants, això que passa és fruit de la por. Europa tem perdre els seus privilegis, que la situació ja no sigui com abans. Segurament, aquesta por és derivada de la crisi econòmica. El futur no és clar i, per primera vegada, els fills viuran pitjor que els pares. Aquesta negror fa que ens tanquem cada vegada més, i això té unes conseqüències. L’auge de l’extrema dreta, per exemple. —Al llibre també expliqueu una cara molt desconeguda de la migració, les persones que desisteixen i es queden atrapades en plena ruta o desapareixen voluntàriament. —A Níger hi ha milers de persones que viuen en una mena de llimbs. No volen continuar la travessa cap a Europa perquè han estat segrestats, han patit maltractaments o tenen por, però tampoc no tornen a casa perquè la idea del retorn amb les mans buides els humilia massa. I es queden allà, sense moure’s, esperant un cop de sort, que en diuen. Aquesta desesperança és brutal, és una ferida sentimental bestial. El component humà de la migració és una de les coses que més m’ha impactat. Més enllà de les arrels profundes que té el fenomen, molta gent migra pels altres, com una mena de sacrifici pel bé comú, però també té afectacions personals. He conegut persones que havien aconseguit d’arribar a Itàlia, però no podien suportar la pressió de les expectatives. Rebien trucades per a enviar diners i no contestaven. Optaven per desaparèixer. Poseu-vos a la seva pell. Han passat tortures, violacions, fam… I quan arriben finalment al seu destí, quan més necessiten la seva família, hi han de tallar tota relació. Crec que és un patiment humà inimaginable. Ens centrem en l’impacte econòmic, les xifres, però no en el patiment psicològic i humà de la migració. —Es pot ser periodista i activista? —La línia entre l’activisme i el periodisme és molt fina, però sobretot molt perillosa. Jo sóc periodista i ho tinc molt clar. Si la meva feina fa que algú intenti canviar les coses, benvingut, però la meva feina no és canviar el món, perquè no puc. Jo em dedico a explicar situacions, fer-les accessibles i comprensibles. Ara bé, també sóc un ésser humà i hi ha situacions que em toquen més que unes altres. —Podeu explicar el cas de l’Abi? —L’Abi és una nena de Sierra Leone. Tenia una vida benestant, enfocada a estudiar i fer una carrera. El seu germà era metge, un altre advocat i el seu pare director d’escola. Però això es va acabar en només vint-i-un dies. L’Ebola els va matar a tots, només van sobreviure ella i dos germans més. Quan els vaig conèixer, estaven tristos i traumatitzats. No obstant això, a poc a poc, les converses van deixar de tenir relació amb la mort. Es feien conyetes entre ells. Jugaven. I l’Abi em llegia els seus poemes. M’explicaven les seves passions i somnis. Al final, en el seu cos, jo només vaig fer de vincle entre la seva realitat i la dels estudiants de l’escola Joan Boscà, que van decidir d’ajudar-la i pagar-li els estudis. Es van sentir identificats amb la seva història. Al cap i a la fi, era una noia de la seva edat que lluitava per tirar endavant i continuar l’educació. —I què se n’ha fet, de l’Abi? —Ara és a punt d’acabar la carrera. La clau, novament, és que els nois de l’institut li van treure l’etiqueta de víctima. L’Abi era molt més que una òrfena de l’Ebola. Per ells era una companya, una amiga. —Quins riscs val la pena de córrer per una història? —Jo sóc el primer interessat a tornar a casa. M’agrada la meva vida i tinc una família meravellosa . Hi ha riscs que són assumibles per a explicar una bona història, però amb els anys he après a minimitzar aquells que no són necessaris. Abans, quan era més jove, era molt kamikaze. No dubtava. Em podia passar dies dalt d’una moto o fent autostop per escriure un reportatge. El temps, suposo, m’ha fet desenvolupar el criteri. Fa poc vaig anar al Congo, vaig estar a la selva amb un grup rebel actiu seguint un milicià. Hi havia riscs? Sí, però valien la pena. Tot i això, cal dir que en aquestes situacions jo no sóc qui corre més perill. —Què voleu dir? —No sóc immune. En certs llocs, els periodistes podem ser segrestats, però tampoc no s’ha d’exagerar. En la majoria de llocs, no sóc qui corre més perill. Per exemple, quan he cobert Boko Haram, hi havia risc d’atemptats, sí, però aquella gent ja havia estat atacada. Havien perdut casa seva, familiars, la vida, tal com la coneixien, ja no existien… Hòstia, trobo obscè posar-me per davant d’aquestes històries. Sóc conscient de què haig de fer per tornar a casa, però no puc passar per davant de les víctimes.

Summary: Xavier Aldekoa: ‘Amb la misèria de la migració hi ha molts fills de puta que es fan rics’


El Pla Director de la Guàrdia Urbana de Barcelona preveu eliminar les funcions d’antiavalots que porta a terme la Unitat de Suport Policial (USP) i substituir-la per la nova Unitat de Reforç a la Proximitat i Emergències (URPE), destinada a treballar en l’anticipació i gestió d’emergències, a desenvolupar una tasca administrativa especialitzada en suport al barri i al districte i en la protecció del medi ambient. La batllessa Ada Colau ha recordat en una conferència de premsa que el Pla Director —que s’abordarà en el ple de divendres i que està obert a les aportacions dels grups municipals, de sindicats i agents socials— té com a objectiu avançar cap a un model policíaca centrat en la proximitat, la transparència i el territori, per la qual cosa impulsarà la figura del policia de barri. Per a això, preveu desplegar al territori 73 agents —un per barri— perquè siguin els interlocutors referents de la Guàrdia Urbana amb el teixit associatiu i veïnal per a les qüestions de seguretat i convivència, ha explicat Colau, acompanyada pel comissionat de Seguretat, Amadeu Recasens; el gerent de l’àrea, Jordi Samsó; el cap de la Urbana, Evelio Vázquez, i el director tècnic del pla, Joan Albert Bigorra.

Summary: La Guàrdia Urbana elimina els antiavalots i crea una unitat de proximitat


La plaça de Sant Roc de Sabadell s’ha omplert per mostrar el rebuig de la ciutat a la violació múltiple d’ahir al barri de Can Feu. Prop de 4.000 persones s’han aplegat per condemnar els fets, mostrar la seva solidaritat amb la víctima i fer una crida a la no discriminació. ‘És innegable que estem davant un problema social i estructural’, recita el manifest dels col·lectius feministes convocants. Les entitats també lamenten que hi hagi col·lectius que aprofitin un cas com aquest per ‘escopir odi xenòfob i racista’ i posin el focus del problema en l’origen dels assaltants. ‘Contra el masclisme i el feixisme, ni un pas enrere’, clou el manifest que s’ha llegit davant el consistori. Rere una pancarta demanant ‘Foc al patriarcat’, l’Ajuntament de Sabadell i diversos col·lectius feministes han llegit dos comunicats per denunciar el darrer cas de violència masclista que ha esquitxat la ciutat. Passava la matinada de diumenge, quan sis homes van violar en grup una noia de 18 anys, després d’endur-se-la d’una discoteca a una nau ‘okupada’ a Can Feu. Arrel dels fets, l’Ajuntament ha anunciat que es personarà a la causa i ha reiterat el seu compromís ‘per una ciutat on totes les dones se sentin segures’. La determinació del consistori, asseguren, és treballar en polítiques ‘que garanteixin que ni el gènere, ni l’origen, ni l’edat, ni l’ètnia ni cap altre element personal sigui motiu de discriminació ni agressió’. En aquest sentit, els col·lectius feministes que han liderat la protesta han denunciat que hi hagi qui utilitzi casos com el de Can Feu amb finalitats ‘xenòfobes’, en al·lusió directa al grup identitari Som, que havia convocat una protesta al mateix lloc i a la mateixa hora per demanar ‘deportacions immediates’ dels agressors, sota l’eslògan ‘menys immigració, més seguretat’. Tot i aquesta contra convocatòria, el clam majoriatari ha estat en contra de les agressions i d’escalfor i solidaritat amb la víctima. De fet, els identitaris no s’han deixat veure davant la massiva assistència de persones convocades pel consistori i col·lectius feministes. Segons dades de la Policia Local, s’hi ha aplegat prop de 4.000 persones. Els sis detinguts pel cos municipal han passat aquest dilluns a custòdia dels Mossos d’Esquadra, que assumeix el cas. La previsió és que en les pròximes hores passin a disposició judicial.

Summary: Sabadell clama contra la violació múltiple de Can Feu


El Comitè de Drets Econòmics, Socials i Culturals de les Nacions Unides ha avisat Espanya que desnonar una família sense tenir en compte la seva vulnerabilitat és una violació del dret a l’habitatge. En les conclusions d’una queixa presentada per una mare i els seus fills que van ser desnonats, els experts de l’organisme critiquen que no es fes un examen de proporcionalitat per part de les autoritats abans de l’execució del desnonament i insten l’estat a prendre les mesures necessàries per garantir que les persones desnonades tinguin un habitatge alternatiu, així com a eliminar l’exclusió automàtica de les llistes de sol·licitants d’habitatge a aquelles persones que ocupen un habitatge per estat de necessitat sense títol legal. Les conclusions del Comitè de Drets Econòmics, Socials i Culturals de les Nacions Unides arriben després que la família fos desnonada com a conseqüència de la petició d’un banc, que era el propietari legal de l’habitatge. La família havia estat pagant el lloguer a una persona que no era el propietari legal del pis. En el text de conclusions, els experts demanen a l’estat espanyol que desenvolupi un marc normatiu perquè les autoritats judicials facin un ‘examen de proporcionalitat’ abans dels desnonaments, així com que asseguri que les persones afectades poden apel·lar la decisió de les autoritats judicials pel que fa a aquest examen. A més, insten Espanya a fer tots passos indispensables perquè les persones desnonades que no tenen recursos puguin tenir un habitatge alternatiu i a elaborar un ‘pla integral per garantir el dret a un habitatge adequat per a persones amb ingressos baixos’. Finalment, els experts reclamen garanties de no repetició a Espanya i recorden que té l’obligació de prevenir violacions similars en el futur. Ara, l’estat ha de presentar en els sis mesos vinents una resposta per escrit que inclogui les mesures que a pres seguint les recomanacions del comitè.

Summary: Experts de l’ONU avisen Espanya que desnonar sense tenir en compte la vulnerabilitat viola el dret a l’habitatge


El Parlament Europeu ha començat a tramitar el suplicatori contra el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín per a confirmar-los la immunitat o retirar-los-la, a petició de la justícia espanyola. El suplicatori s’estudiarà a la Comissió d’Afers Jurídics a partir del 27 de gener. S’hi designarà un eurodiputat ponent del suplicatori, que és qui elaborarà l’informe sobre si s’ha de concedir o no i que es durà a votació al ple de l’eurocambra. En aquests casos, els grups es reparteixen la ponència i, segons que expliquen fonts de l’eurocambra a VilaWeb, ara és el torn dels representants dels Conservadors i Reformistes Europeus (ECR). És el grup on hi ha integrat Vox, i de fet l’eurodiputat ultra Jorge Buxadé forma part dels suplents de la comissió. Dels vint-i-cinc eurodiputats titulars, només n’hi ha dos de l’ECR i per tant podrien ser designats ponents del suplicatori de Puigdemont i Comín, i també de la consellera Clara Ponsatí una volta sigui eurodiputada, quan es faci efectiu el Brexit. Els tres casos podrien quedar agrupats en un de sol i per tant amb un mateix ponent. Un dels possibles ponents és l’italià Raffaele Stancanelli, un dels vice-presidents de la comissió, del partit d’extrema dreta i euroscèptic Fratelli d’Italia. La candidatura d’aquest partit va incloure el besnet del dictador feixista Benito Mussolini. L’altre és el búlgar Angel Dzhambazki, que va participar en un acte de Vox a l’eurocambra i que ha estat denunciat per insults racistes contra alguns altres eurodiputats. Durant aquest procés, que pot allargar-se mesos, Puigdemont i Comín podran comparèixer a la comissió per a explicar-se i argumentar per què no els han de retirar la immunitat. La comissió, formada per vint-i-cinc membres de tots els grups parlamentaris, podrà demanar tota la informació i documentació que consideri necessària a l’estat espanyol abans de prendre cap decisió. El ponent elaborarà l’informe que es votarà finalment al ple de l’eurocambra. El Brexit originarà la dimissió de dos eurodiputats britànics de la comissió, i els rellevaran dos dels 27 eurodiputats que entraran al Parlament Europeu. Els britànics sortints de la Comissió d’Afers Jurídics són dels grups Renovar Europa i dels socialdemòcrates, i fonts de l’eurocambra expliquen que habitualment se sol respectar la proporcionalitat, tot i que la decisió restarà en mans de la comissió.

Summary: Dos eurodiputats d’extrema dreta, els possibles ponents del suplicatori contra Puigdemont i Comín


Un agent de la Guàrdia Civil ha presentat una demanda contra Òmnium Cultural en què reclama 10.000 euros per haver difós un vídeo amb la seva veu declarant com a testimoni en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. L’agent va declarar que havia vist banderes d’Òmnium, ‘un tros de tela quadrada, verda, amb un pal’, quan en realitat l’entitat no en té. Òmnium va difondre aquest vídeo amb el testimoniatge del guàrdia civil, amb to irònic, per a posar en evidència la mentida. 🎥 Un guàrdia civil al Tribunal Suprem va confirmar ahir que @omnium té una bandera! ⬜ Un tros de tela quadrada✅ de color verd➖ alguna ratlla👆 i un pal➡ És la bandera de la Democràcia Ajuda'ns a ser més gent defensant-la. Fes-te'n soci! 👉🏻 https://t.co/5DyVPyubTa pic.twitter.com/gITBsSuVix — Òmnium Cultural (@omnium) March 20, 2019 Fonts d’Òmnium han explicat que havien presentat un recurs al jutjat 57 de Barcelona per a demanar que es desestimi la demanda. L’agent va interposar-la, suposadament, per haver danyat la seva imatge. ‘La denúncia argumenta que vam fer servir la seva veu per guanyar diners. Òmnium, com amb més intervencions del judici, va fer un vídeo per a xarxes en un acte més de llibertat d’expressió’, diu l’entitat. A més, a l’escrit on se sol·licita l’arxiu, es recorda que el judici es va emetre en directe per televisió ‘amb absoluta transparència’, que el cas tenia ‘gran interès públic’ i que la declaració de l’agent es pot trobar en molts llocs web.

Summary: Un guàrdia civil reclama 10.000 euros a Òmnium per un vídeo irònic sobre la seva declaració al Suprem