La vice-presidenta del Consell i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, advoca per unir l’esquerra no bipartidista de cara a les pròximes eleccions espanyoles. En relació amb les declaracions de Pedro Sánchez, que deia que no dormiria tranquil si hagués acceptat ministres de Podem, ha dit que ella dorm bé com a integrant d’un govern de coalició. ‘Jo dorm bé a les nits i em desperte amb ganes de continuar fent polítiques que canvien la vida de la gent’, ha dit en una entrevista radiofònica. La vicepresidenta ha afegit que les formacions que constitueixen el Consell –PSPV, Compromís, Podem i Esquerra Unida– han trobat la manera d’entendre’s, d’escoltar-se, de transigir i de posar diferents mirades al servei d’un projecte comú. Oltra ha insistit en la crítica a Pedro Sánchez com a candidat que ha fracassat en la investidura, malgrat tenir una majoria disposada, i considera que ara som davant un rearmament dels nostàlgics del bipartidisme. Per això, defensa buscar un acord entre els qui treballen amb les forces socials i ambientals. El diputat Joan Baldoví ha concretat més i ha optat per pactar amb la formació Más Madrid d’Iñigo Errejón si finalment es presenta. Aquesta estratègia d’Oltra i Baldoví no té pas el consens de Compromís, perquè tant el Bloc com el corrent Bloc i País s’oposen a fer coalicions amb partits estatals que facin perdre vot sobiranista a la formació. Concretament, Bloc i País demana que qualsevol coalició amb altres forces sigui consultada a la militància mitjançant un referèndum.

Summary: Les aliances per al 10-N esquerden Compromís


Marina Subirats (1943) és sociòloga i catedràtica emèrita a la UAB. Especialitzada en sociologia de la dona, fou directora de l’Institut de la Dona del Ministeri d’Afers Socials (1993 a 1996) i va ser regidora a l’Ajuntament de Barcelona. Militant del PSUC, ICV i càrrec independent del PSC, fa poc va signar el manifest en suport de Barcelona en Comú. La setmana passada es va presentar al IEC el llibre Raó de Catalunya. La societat catalana al segle XXI‘, i Subirats n’ha escrit l’apartat d’educació, on parla també de l’efecte damunt les dones. Autora de més d’una desena de llibres, Subirats atén VilaWeb via telefònica per parlar dels desafiaments a què s’enfronten les dones. —Evolució de les dones a la universitat des dels anys vuitanta, quina és? —Des de mitjan anys vuitanta les noies sobrepassen els nois a la Universitat. Són més elles que no pas ells. Als doctorats, en canvi, nois i noies estan empatats. Als països del nostre entorn l’aparició de les dones a les classes va ser als anys quaranta. Aquí el franquisme ho va endarrerir i va arribar als vuitanta. —I en general? —Als anys noranta la gent que procedia de classe alta, o mitjana alta, tenia cinc vegades més de probabilitats d’anar a la universitat que no la classe treballadora. A començament dels 2000 va baixar fins a 3,5 més de probabilitats entre els rics que entre els de baix. En aquest moment no te’n puc dir la xifra exacta, però les dades que he vist diuen que retrocedim. Tot fa pensar que torna a créixer la desigualtat. Gairebé no hi ha estudis que relacionin nivell d’estudis amb classe social. —No hi ha estudis fets que relacionin nivell d’estudis amb classe social? Ho trobo molt bèstia. —Tot el pensament neoliberal ha eliminat la idea de classe social. I ha imposat la idea que tots som classe mitjana. I, efectivament, a les enquestes tots et diuen classe mitjana. Però si vivim un moment en què les classes socials són a la cara de la gent! Jo veig depauperats al metro. Doncs es veu que tenim classe mitjana i pobres. Res més. I no. L’últim estudi que vaig fer sobre això és amb dades del 2006. Grosso modo: 60% classe treballadora. 40% classe mitjana. 1% classe alta. Doncs la majoria es considera classe mitjana. No enganyen, és la percepció que tenen. Perquè tothom té algú més ric, i algú més pobre, relativament a prop. Per tant tothom es considera al mig. I no. Des del 2006 les diferències entre classes s’han accelerat. —Per què les dones abandonen menys els estudis? Per què hi ha més estudiantes? —Perquè el rol del gènere ha canviat molt en el cas de la dona, i el de l’home s’ha quedat en el passat. I això perjudica molt els nois. Els nois reben que han de ser els primers, que han de triomfar. I tot això en un món on no troben feina, doncs desanima i descol·loca. Triomfar, si tinc estudis i he de repartir pizzes? Passo. Un altre factor: a Anglaterra es va estudiar un fenomen: ser bon estudiant és valorat per la classe alta, però a la classe treballadora es veu com una cosa de nenes. Estudiar és efeminat. Això contribueix a l’abandonament escolar entre els nois, sobretot els de nivell baix. Les noies, en canvi, saben que la vida laboral els serà més difícil. I que si no s’hi esforcen no aconseguiran res. I que una manera d’aconseguir-ho és a través de l’educació. El camí escolar, a les noies els funciona. Encara que després tinguin salaris més baixos, si més no hi arriben. Els homes ho veuen al revés: tant d’esforç i estudis per a no triomfar, i repartir pizzes. —Durant la crisi les dones pateixen més? —Al començament de la crisi, i per primera vegada, el percentatge de desocupació era més alt entre els homes que no entre les dones. No havia passat mai. Va passar perquè l’atur va afectar molt la indústria, i la construcció, sectors molt masculins. Però ara la taxa d’atur entre les dones torna a ser més alta que en els homes. —I per què es contracten més homes que no pas dones? —Perquè la gent que contracta, en igualtat de condicions, normalment escull l’home. Més enllà de raons econòmiques, com per exemple el cost de contractar embarassades, és important de saber que els homes quan contracten pensen en els homes. És inconscient. Doncs saps què? Quan les dones contracten, sovint també ho fan. Pensen en els homes. Jo inclosa. —Què vol dir ‘jo inclosa’? —Jo havia de triar un estudiant per a fer recerca, i havia pensat en els nois. I només quan no em van convèncer vaig pensar en les dones. Va ser molt important que em passés. Me’n vaig adonar. I em va donar la mesura de la dificultat que té el canvi de mentalitat. Feia deu anys que feia recerca sobre el tema i reaccionava igual. Perquè en el fons de la meva base inconscient són els homes els que fan la feina. Per això hi ha estudis que demostren que si entres en una sala d’operacions i veus que el metge és una dona, tindràs més por que no si és un home. Si el pilot d’un avió és una dona, el reflex és tenir més por. Són estereotips que hi ha en el fons de la nostra percepció. —Dones i diners. Què ens en podeu dir? —També s’ha estudiat la relació entre dones i diners i és molt curiosa. Quan demanem a les dones quant volen cobrar, responem ‘no ho sé, m’ho he de mirar’. Apareix el dubte. Tot molt profund. En canvi, si demanen als homes quant volen cobrar responen si amb IVA o sense IVA. —Sou la primera dona amb estudis de casa vostra? —Sí. Perquè la meva mare en va tenir després de mi. Ella sempre havia volgut ser mestra, i va fer-ne durant la guerra, sense títol. Als anys quaranta no hi havia manera d’estudiar la carrera, casada, amb fills i amb pocs diners. Però com que ho veia molt clar, quan els fills ens en vam anar de casa i va tenir temps, va anar a la facultat. I alguna vegada jo li vaig fer classes i tot. —Vau fer classes a la vostra mare? —Sí. A l’escola de mestres de Sant Cugat. Em va fer molta il·lusió, i a ella també. —Violència masclista. N’hi ha més casos o és que són més coneguts? —En general abans era molt més escampat. Hi havia una pressió fortíssima damunt les dones perquè callessin. Però era una cosa més ritual. Recordo, de petita, parlar amb moltes minyones, andaluses, que explicaven que el seu marit cobrava el dissabte, però es gastava el salari bevent. Arribava borratxo i perquè la dona no protestés, li fotia pallissa. Però no mortal. Gairebé un ritual. Ara veiem casos de morts, que abans no n’hi havia tants. Però sí que he vist un canvi. Abans era una cosa naturalitzada, com pegar els fills. Quan era petita passava. Ara és una cosa que no l’acceptem, cosa que vol dir que no passi. —A vegades penso que si fos dona faria classes de karate. Serviria? —Algunes ho fan. Ahir es discutia si donar-los un gos que les defensés. Però no, no és un problema de força, això. Però si a vegades els agressors són homes que són no res, amb dones molt més grans i fortes que ell. I les han matat igual. És un problema de mentalitat. Els nens, els estimulen a agredir. Les nenes, les estimulen a cuidar. Hem fet experiments molt curiosos. Quan portes les nenes en una habitació plena de joguines de nen, diguem, s’ha estudiat que les nenes agafen la pistola de joguina i es disparen a elles mateixes. Pum, em mato! Hi ha una tendència de la nena que en lloc d’agredir l’altre s’agredeix a ella mateixa. Això és la socialització, no l’instint. —I els nens, què en fan de les joguines de nenes, diguem-ne? —Agafen els cotxes de les nines i s’atonyinen entre ells. El nen és estimulat constantment a ser violent. És de les coses que he anat descobrint. I que em porten a desitjar un canvi educatiu. —S’ha estudiat què passa a les famílies en què la mare guanya més diners que el pare? —L’home no protesta, però no li agrada. El fa sentir inferior. Fins i tot quan és pactat. La socialització ha marcat uns papers, que diu que l’home ha de ser predominant. I si no ho és, no agrada. I durant molt de temps les dones que guanyaven més diners tenien tirada a amagar-ho. Ma mare, per exemple, quan va ser mestra, guanyava més que el meu pare. Però en lloc de tenir un compte corrent al seu nom, els ingressava al compte del meu pare. I després ella li havia de demanar els diners. Mare, si són teus els diners, deia jo. ‘No –deia ella–: si ho fes, seria una manera d’ofendre’l. Tota la vida ha portat els diners ell, i ara que jo en guanyo més, se sentiria malament.’ —Donar a mamar en públic, serveix? —Sí. Perquè quan les dones som a l’espai públic ens transvestim. Fixeu-vos amb la roba: les regidores i les diputades van, o anaven, amb vestit jaqueta, i no es posaven corbata, sinó mocadoret. Colors grisos. Semblant als homes. Per això dic que hi ha molt transvestisme. Però aquest gest de donar el pit és l’evidència que això ha canviat. Aquests gestos em sembla que són perfectament assimilables, i ens permeten de veure que vivim en espais androcèntrics. I que això s’ha d’acabar. S’ha d’acceptar tot el que aporten les dones de diferent. —Un ocellet m’ha dit que la independència, Marina Subirats no la veu clara. —No ho veig gens clar, no. Per diverses raons. Per una raó tàctica, crec que no hi ha manera de sortir-se’n. Alguna vegada he dit que la independència ha estat la utopia disponible. No ens agrada gens com van les coses, doncs anem-nos-en. Es pensava que podíem marxar d’algun lloc. Però ho tenim tot en contra: governs de l’estat que no s’ha canviat i una UE que no crec que ajudi. L’independentisme ha estat útil, perquè sense moviment independentista ens haurien recentralitzat un munt de coses. En aquest sentit benvingut. Però ha creat una expectativa tan alta que per a la gent serà molt dur de renunciar-hi. I estic convençuda que hi haurem de renunciar. I, pensant en termes geopolítics, crec que un petit país en aquest moment de globalització encara és més exposat a tota mena de desastre. Crec que la solució, si fos possible, que tampoc ho veig, perquè no han deixat cap possibilitat, és anar cap a una federació. I continuar lluitant perquè a la UE es dilueixin els estats. I sigui molt més la UE de les nacions reals. No dels estats. Per mi seria la via més raonable. I no una independència que penso que respon a un model del segle XIX que en aquest moment no té sentit. És la meva impressió. —En un referèndum, Marina Subirats ja sap que votaria que no, doncs? —Si tu et vols casar, dependrà de qui sigui el nuvi. —Girem la pregunta. Marina Subirats es vol divorciar? —Si estic molt bé amb la parella et diré que no, i si estic molt malament, que sí. I en aquest cas jo entenc molt bé les ganes de marxar-ne. Ho entenc. Fa molts anys que m’emprenya absolutament que et posessin la bóta al coll. Fa anys que he anat treballant sobre la qüestió del català, per exemple. M’importa moltíssim. Jo em considero ciutadana catalana. —Només faltaria. —Jo tinc 100 cognoms, he fet l’arbre, i no en tinc cap de castellà. Dec ser l’excepció. Tinc cognoms francesos i cap de castellà. Una cosa és el que t’agradaria i una altra és el que veus factible. A mi si es pregunta independència sí o no, crec que és una violència per a la gent. I serà un fracàs. Se m’ha de dir en quines condicions, com hi arribem. Si fem la independència i l’endemà ens foten els tancs a sobre…. doncs no en tinc ganes. —Amb aquesta visió les dones no se n’haurien sortit: ho tenien encara més fotut. —Jo no dic que Catalunya no pugui ser independent un dia. Encara més: intento pensar la via per la qual ho podria ser. Com us deia, arribant a l’Europa dels pobles. Però necessitem que hi juguin més pobles. Si som els primers, ens fotran pertot arreu. Les dones hem fet una lluita llarguíssima. I no l’hem acabada. I costarà molt. Que Catalunya lluiti per la independència em sembla molt bé. Encara sort. Si no aquests ens haurien eliminat del mapa. Ara, proposar-s’ho a curt termini és un despropòsit i crea una expectativa que, quan no sigui veritat, la gent es desmuntarà i no sortirà al carrer ni per defensar la llengua.

Summary: Marina Subirats: ‘S’ha estudiat que quan les nenes agafen la pistola de joguina es disparen a elles mateixes’


L’ex-consellera de la presidència Neus Munté ha mostrat la seva ‘incomoditat i profunda tristesa’ perquè ‘una formació d’extrema dreta’, en referència a Vox, exerceixi l’acusació popular, ha explicat que va sol·licitar al president Carles Puigdemont el seu ‘relleu’ després de fer ‘una reflexió personal’ i amb la seva família. ‘Em veia desbordada en les meves funcions’, ha dit, sobretot com a portaveu del govern. Munté ha assegurat que acusava ‘sobrecàrrega de treball’ i que el primer semestre del 2017 va ser ‘especialment dur en l’àmbit familiar’, fet que va fer que no estava ‘en disposició d’exercir el càrrec amb normalitat’. L’exconseller ha explicat al tribunal que a finals d’abril va perdre el seu pare i que el seu estat anímic ‘no era el millor’. Podeu veure a la compareixença de Neus Munté: L’ex-consellera de la Presidència ha desvinculat la seva marxa del govern d’un eventual desacord amb la línia política que estava seguint el govern. En aquest sentit, ha recordat que en aquell moment, el juliol del 2014, s’estava treballant ‘en la recerca d’una via de diàleg per acordar amb l’estat’ un referèndum, que és una via que ‘comparteix’. Pel que fa al cessament uns dies abans de l’ex-conseller d’Empresa Jordi Baiget, Munté ha respost al fiscal Jaime Moreno que hi tenia una ‘molt bona relació’, que li va saber greu la seva sortida del govern i que ho va fer saber a Puigdemont. No ha volgut entrar, però, en els motius de la seva destitució L’agenda de Jové La fiscalia ha preguntat a Munté sobre les anotacions de l’agenda atribuïda a l’ex-secretari general de Vicepresidència i Economia Josep Maria Jové. L’ex-consellera ha dit desconèixer el contingut d’aquesta agenda i ‘si és veraç o no’. El fiscal s’ha interessat per reunions celebrades entre el febrer i el setembre del 2016. Munté ha explicat que les reunions en aquell moment ‘formaven part del seu dia a dia’ i que es feien per ‘diferents motius’. Munté ha situat el febrer del 2016 com l’inici de la legislatura i ha explicat que a l’agost d’aquell any estaven centrats a preparar la qüestió de confiança a què s’havia de sotmetre Puigdemont després que la CUP no donés suport als pressupostos. Munté ha assegurat que en cap de les reunions es va parlar de celebrar un referèndum ‘il·legal’. Mossos al costat de la llei També ha justificat que com a portaveu del govern sempre va defensar que els Mossos ‘actuarien com sempre i que respondrien com a autoritat judicial a qualsevol mandat d’un jutge’. L’ex-consellera ha reconegut que havia rebut cinc advertències del TC però ha insistit que en aquell moment ‘l’únic escenari era una desobediència’ perquè s’emmirallaven en el 9-N. ‘No teníem la sensació que estiguéssim desobeint el que assenyalava el TC’, ha afirmat. 20-S: ‘Persones serenes en una protesta legítima’ Munté ha reconegut que va assistir a la concentració del 20-S i també va anar a votar l’1-O ‘com ho van fer més de dos milions de persones’. També ha explicat que el 20-S va veure ‘persones serenes en una protesta legítima’. Ha reconegut que les intervencions dels presidents d’ANC i Òmnium anaven en la línia de demanar ‘demanant tranquil·litat i civisme, valors absolutament consubstancials al moviment independentista’. ‘No vaig veure cap altercat i cap crida que no fos a la serenitat’, ha reblat. Sobre l’1-O, ha dit que va votar ‘amb normalitat’ perquè al seu col·legi electoral no hi va haver càrregues policies. I també ha reconegut haver fet crides a la participació. ‘Segur que vaig fer crides a votar i vaig lamentar els fets lamentables de l’1-O’, ha afegit. A preguntes del lletrat Francesc Homs, ha dit que en aquella època –abans que plegués- el govern de l’estat espanyol no parlava del 155. També ha reconegut que va participar en una reunió entre Puigdemont i el lehendakari Iñigo Urkullu. ‘Li va demanar que mitjancés per aconseguir un acord polític amb l’estat’, ha explicat Munté, que ha valorat que la ‘voluntat era sincera’. Homs també ha preguntat per un conveni que va signar Economia amb el CTTI. Segons Munté, era un conveni per les necessitats que prèviament havien posat de manifest diferents departaments que necessitaven més espai per fer conferències o selecció de personal. I es va signar amb el CTTI perquè tenia una nau ‘infrautilitzada’. Per això, Munté ha negat que les obres en aquesta nau tingués ‘res a veure’ amb l’1-O. En un informe de la Guàrdia Civil s’apunta com a malversació el milió d’euros gastat per habilitar aquesta nau. El lletrat de Joaquim Forn, Xavier Melero, ha preguntat si Forn pertanyia a una ‘corrent ideològica o més radical’ que Jané, a qui va substituir en el càrrec. ‘No, a cap en concret, i a res que se li pugui semblar a la radicalitat’, ha afirmat.

Summary: Munté nega que marxés del govern per motius polítics


El batlle d’Alcorcón, David Pérez García, del PP, ha fet avui unes declaracions en què acusa la batllessa de Barcelona, Ada Colau, d’haver ‘aplanat el recorregut als assassins’. Diu això: ‘Algú em pot explicar de què riu aquesta senyora, després de no haver posat les pilones, aplanant el recorregut als assassins?’. ¿Alguien puede explicarme de qué se ríe esta señora, después de no haber puesto los bolardos, allanando el recorrido a los asesinos? @_AVT_ pic.twitter.com/UBk6pmk09H — David Pérez García (@davidperez) August 22, 2017 Colau ha estat atacada també per un capellà de Madrid, Santiago Martín, que és l’ex-cap de religió del diari ABC. Martín va dir: ‘‘Si jo fos advocat de les víctimes, estaria plantejant una denúncia contra l’ajuntament de Barcelona per col·laboració’.

Summary: El batlle d’Alcorcón acusa Colau ‘d’aplanar el camí als assassins’ a la Rambla


Una desena de diputades de l’oposició xilena van presentar ahir un projecte de llei per a legalitzar l’avortament lliure fins a les catorze setmanes de gestació. Justament fa poc que el debat sobre l’avortament ha acaparat l’atenció a l’Argentina, on el senat, finalment, va refusar de despenalitzar-lo. Hoy acompañamos a la bancada feminista en el Congreso a la presentación del proyecto de despenalización del aborto en Chile. Porque es un principio de justicia poner fin a la criminalización de mujeres #AbortoNoEsDelito 💚 pic.twitter.com/cczrDjKhN3 — Marcela Sandoval (@Marce_Sandoval_) August 21, 2018 La llei xilena actual, aprovada fa un any, just abans d’acabar el govern de Michelle Bachelet, va despenalitzar l’avortament en tres supòsits: inviabilitat fetal, perill de mort per a la mare i violació. Ara l’objectiu de les impulsores és aprovar una altra normativa, no tan restrictiva, sense supòsits que limitin la interrupció de l’embaràs només en circumstàncies determinades. L’aprovació de la normativa actual ja va apartar Xile del grup de països que prohibeixen la interrupció de l’embaràs en qualsevol circumstància. Però de llavors ençà moltes veus han fet palès que el projecte és insuficient. Debat a l’Amèrica Llatina A l’Amèrica Llatina els estats més restrictius amb la interrupció de l’embaràs són Surinam, Nicaragua, Hondures, el Salvador i Haití, on és totalment prohibida. En canvi, és legal a Cuba –del 1968 ençà– per terminis i sense supòsits, igual com a la Guiana i, per haver adoptat la legislació francesa i nord-americana, la Guiana francesa i Puerto Rico. Del 2007 ençà, és legal a la ciutat de Mèxic, i del 2012, a l’Uruguai.

Summary: La marxa per la despenalització de l’avortament s’escampa a Xile


El 20 de febrer es farà el primer judici a un dels encausats per les protestes després de la sentència contra el procés. Serà a en Charles, un home nord-americà de trenta anys veí de Barcelona que és a la presó de Brians des que va ser detingut. Segons que explica el col·lectiu d’advocats Alerta Solidària, el dia de la vaga general, el 18 d’octubre de l’any passat, l’home era al centre de Barcelona buscant en un contenidor material per a reutilitzar-ho quan va ser detingut per agents de la Guàrdia Urbana. A la motxilla, hi duia uns pots d’emblanquinador dental. Els agents li van dir que allò era material inflamable i que el detenien perquè tenia intenció de cremar el contenidor. L’Audiència Provincial de Barcelona, sense concedir la vista demanada per la defensa, va denegar-ne la llibertat argumentant que era estranger i que les penes demanades pel fiscal eren altes. Ara l’acusen d’un delicte de danys mitjançant incendi i un delicte de desordres públics, malgrat que el contenidor en qüestió no va rebre cap dany. La fiscalia demana per aquests suposats delictes sis anys de presó, una multa de 7.200 euros i l’expulsió del territori de l’estat espanyol. Encara que es va presentar un recurs contra el tancament precipitat de la instrucció per part del jutjat d’instrucció 16 de Barcelona, el cas s’ha enviat al jutjat penal 2 de Barcelona per a fer-ne el judici. Aquest recurs encara no ha estat resolt. Alerta Solidària demana que, si hi ha testimonis de la detenció, es posin en contacte amb ells pel correu electrònic alerta@alerta.cat, indicant el nom i cognoms i el número de telèfon. En Charles va ser detingut cap a les 11.30 al carrer de Pelai de Barcelona, a l’altura del número 10, vora la plaça de la Universitat. També han convocat una concentració de suport el dia del judici a les 11.00 a la porta de la Ciutat de la Justícia.

Summary: Primer judici a un detingut per les protestes contra la sentència: li demanen sis anys de presó


La fiscalia i les defenses de quatre dels investigats pel cas Pretòria han pactat una rebaixa de les peticions de pena a canvi que reconeixin els fets. Segons que ha explicat la fiscal Ana Cuenca, s’ha arribat a acords amb la defensa de l’ex-càrrec de CDC Macià Alavedra, l’empresari Manuel Carrillo i amb dos dels testaferros de la trama de corrupció urbanística. El pacte amb la defensa d’Alavedra, per qui la fiscalia demana sis anys i deu mesos de presó per presumptes delictes de suborn, tràfic d’influències i emblanquiment de capitals, no es farà públic fins el tràmit de conclusions del judici. Ara bé, li reclama que pagui una multa de 10,3 milions d’euros i que retorni els 3,2 milions que s’hauria embutxacat per les comissions. Tampoc s’ha anunciat la rebaixa de Carrillo, per qui se sol·licitaven tres anys de presó per un presumpte delicte de suborn. Segons el relat de la fiscalia, l’any 2009 Carrillo s’hauria beneficiat de l’amistat amb l’ex-batllede Santa Coloma de Gramenet Bartomeu Muñoz perquè aquest manipulés el concurs per a l’adjudicació del contracte de la neteja del consistori, i que aquest recaigués sobre Limasa tot i que no hagués presentat la millor oferta. Un dels presumptes testaferros, Philip McMahann, i Glòria Torres, titular d’un compte bancari a Andorra a nom d’Alavedra, han pactat que el delicte d’emblanquiment de capitals continuat se’ls computi com a delicte únic. A efectes pràctics això rebaixarà les penes que demana la fiscalia a sis mesos. El pacte els permetrà evitar l’ingrés a la presó. Pel que fa a la resta d’acusats, en canvi, la fiscal no ha descartat que, en funció de com es vagi desenvolupant el judici, es puguin sol·licitar noves penes per nous delictes que es puguin considerar a la vista dels fets descrits en el sumari del cas, com ara prevaricació, suborn, falsedat documental o frau a l’administració pública.

Summary: La fiscalia pacta rebaixes de les peticions de pena per Alavedra, Carrillo i dos testaferros del cas Pretòria


Aquesta tarda, els sobiranistes de Catalunya en Comú han presentat un manifest i una pàgina web. Al text, fan una valoració negativa de la breu existència de Catalunya en Comú, que segons que diuen no ha aconseguit ‘superar les dificultats, els vicis i les inèrcies dels partits tradicionals –negociacions entre aparells, replegaments, temptació d’homogeneïtzació, pactes de despatx’. ICV i l’entorn d’Ada Colau van frenar al juliol una direcció del partit pilotada per Xavier Domènech i Elisenda Alamany. Hi han assistit la portaveu dels comuns al parlament, Elisenda Alamany; l’ex-batllessa de Badalona, Dolors Sabater; el diputat i dirigent d’EUiA, Joan Josep Nuet; l’ex-diputat d’EUiA David Companyon; la regidora de Barcelona en Comú Mercedes Vidal; l’ex-diputat de Podem Joan Giner; el batlle de Cerdanyola, Carles Escola; i l’ex-batlle de Sentmenat, Marc Verneda. Alamany ha criticat durament el paper d’ICV: ha dit que era un ‘entrebanc’ per a la confluència. El text diu, entre més coses: ‘Cal un projecte sobiranista que dibuixi un país que valgui la pena ser viscut i aquí ens toca ser protagonistes.’ Segons els signants, els comuns han de contribuir a fer que ‘un sobiranisme progressista i feminista construeixi el futur del nostre país en els propers anys’. I afegeixen: ‘Precisament per això no podem deixar perdre els valors dels comuns, perquè ara són més necessaris que mai per a representar una nova Catalunya.’ Llegiu el manifest sencer a continuació: «Som comuns. Som Sobiranistes. Una força sobiranista nova, de progrés i de canvi democràtic, guanya unes eleccions generals a Catalunya el 21 de desembre de 2015, i de nou, el 26 de juny de 2016. És així com es reviu la victòria de les municipals del maig a Barcelona. La gent comuna fem el pas a les institucions per posar-les al servei de la gent. Aquest pas es fa en el context d’un país que ha patit múltiples crisis en els darrers deu anys i on es manifesta la fi d’una època: límits de receptes polítiques i econòmiques caduques; unes institucions i unes maneres de fer cada vegada més allunyades de la ciutadania; retallades als nostres drets socials i laborals; i un bloqueig constant a les demandes per decidir i construir de forma col·lectiva el futur de Catalunya. Els comuns esdevenim una realitat política que s’explica pel moment que viu el país. Una realitat generacional que viu amb il·lusió i esperança la irrupció del moviment del 15-M i la indignació per com les elits polítiques i econòmiques estaven hipotecant el nostre futur. Som gent comuna, alguns amb trajectòria política, molts d’altres provinents dels moviments socials, del món professional o de l’acadèmia. Gent comuna que decidim fer el pas per a canviar les coses. Els comuns traslladem a la institució noves realitats i noves propostes polítiques d’acord amb el que hem viscut els darrers anys i ho fem des d’un sobiranisme de base ciutadana, progressista i sense supeditacions a visions conservadores o als grans partits polítics tradicionals. El mes d’abril de 2017 es constituïa Catalunya en Comú. Aquesta havia de ser l’eina per representar els valors dels i les comuns. Un instrument polític capaç de canalitzar la diversitat del país, amb una clara vocació de majories i que havia d’estendre’s pel territori, amb realitats específiques per a cada municipi seguint una lògica superadora.»

Summary: Els sobiranistes de Catalunya en Comú presenten la seva plataforma


El Ministeri de Sanitat francès ha confirmat la primera mort pel coronavirus covid-19 a Europa. Es tracta d’un turista xinès de vuitanta anys ingressat en un hospital de París. Segons que ha anunciat la ministra de Sanitat, Agnès Buzyn, venia de la regió de Hubei, l’epicentre de la malaltia. El brot del coronavirus ja ha causat 1.523 morts i ha afectat 66.492 persones a la Xina. Les autoritats sanitàries de la Xina en van confirmar ahir 2.641 nous casos i 143 morts més, de les quals 139 van ser a Hubei, dues a Henan, una a Pequín i una altra a Chongqing.

Summary: Un turista xinès, primera mort pel coronavirus a Europa


Pep Puig i Boix, en un país de molts Peps Puig, sobresurt per la seva feina a l’hora de portar el país cap a les energies renovables, cap a l’apoderament ciutadà per a controlar l’energia i moltes coses més. N’han impulsades tantes, d’iniciatives, que no es poden enumerar. L’última, el projecte Viure de l’Aire, un molí de vent de propietat ciutadana, que ha de servir perquè ens adonem que l’energia no pot estar a les mans d’un monopoli. Durant l’entrevista sortirà moltes vegades la frase ‘la gent no se n’adona’. La veritat és que, així que l’escoltes amb atenció, ja és impossible de viure com abans. Te n’adones. T’adones, sobretot, que anem molt endarrerits i que la gestió de l’energia d’aquest país té el cordó umbilical enganxat al franquisme. No s’ha tallat mai. T’adones que a molts països d’Europa les xarxes de distribució elèctrica són públiques i que això no vol dir que hagin de ser estatals sinó que poden ser ciutadanes. T’adones que amb l’energia s’exerceix un dels dominis més importants sobre les nostres vides. T’adones que vivim en situació de risc perquè les nuclears que tenim són obsoletes. T’adones que no pots quedar-te amb els braços plegats. —Fa molts anys que sou en aquesta lluita? —Sí, d’ençà que vam fundar Alternativa Verda, als anys vuitanta. Vam intentar fer un partit verd aquí, amb totes les dificultats que això implicava en aquell moment. Els d’esquerres et deien que eres de dretes i els de dretes no en volien sentir parlar. Amb una coalició amb iniciativa, als anys noranta vam aconseguir treure el cap, però Iniciativa es va apropiar el nom. Vam fer una coalició que es deia Iniciativa – els Verds, però el 99 Iniciativa va dir que ja en tenia prou i ho va voler fer seu. Hauria pogut estar bé si ho haguessin demostrat, però a la pràctica no han demostrat mai entendre de què anava l’ecologia política. Simplement van agafar el nom per fer veure que eren allò que no eren, i amb això van fer perillar tota la feina prèvia que s’havia fet des dels anys vuitanta. —No en vàreu quedar gaire content? —Si mireu d’on ve Iniciativa s’entén tot. Ve del PSUC i aquest partit ha fet un paper nefast, sempre. A la guerra civil, va liquidar la revolució. És a dir, que l’ADN del PSUC s’ha transmutat en Iniciativa i cada cosa que ha sortit al país han col·laborat a liquidar-la. —És fort això que dieu. —Mirat amb perspectiva, és la realitat. Jo vaig viure l’experiència de la transició essent president d’una associació de veïns. Vaig veure com tots els militants del PSUC fotien el camp per anar a col·locar-se a les institucions i es venien per un plat de llenties. Van liquidar les associacions, van liquidar l’Assemblea de Catalunya –que hauria estat bé que continués com a contrapoder–, han pretès liquidar l’ecologisme, el feminisme, i ara ho faran amb els comuns i el moviment del 15-M. El seu ADN és liquidar tota innovació. Ja ho va dir Georges Orwell a Homenatge a Catalunya: ‘Els comunistes no volien endarrerir la revolució, sinó liquidar-la.’ Ho absorbeixen tot per liquidar-ho. En Pujol ho veia molt clar. Una vegada que vam tenir una reunió amb ell, li vam insinuar que el nacionalisme català no impulsava la creació d’un partit verd i va dir: ‘Ja hi ha Iniciativa que ens fa la feina.’ Queda clar, no? —Aquest cap de setmana s’ha inaugurat la iniciativa ‘Viure de l’aire’. —La màquina produeix des de mitjan març. Aquest projecte vol demostrar que, malgrat que les circumstàncies actuals són tan desfavorables, es poden fer iniciatives com aquesta, que ha de ser un exemple perquè en sorgeixin moltes més. L’única manera d’abordar projectes d’aquesta envergadura o més grans és fer-ho col·lectivament, com es fa arreu del món: a Dinamarca, Anglaterra, els Estats Units, Suècia…Només cal aplegar la gent, algú que empenyi i facilitar la iniciativa. El fet més curiós de tot això que ha passat en aquest país és que mentre tots ens hem apropiat socialment les tecnologies com ordinadors, telèfons mòbils… no ho fem amb l’energia. Si sense energia no podem funcionar! —Per què ha passat? —Perquè hi ha uns interessos que no ho faciliten. Aquests grans conglomerats empresarials dominen a la pràctica la societat. Es posen totes les traves perquè aquest domini de l’energia no es pugui trencar i no puguem ser autosuficients en energia. Ni individualment, ni col·lectivament. Els governs, normalment regulen a favor d’aquests interessos. Tot allò que sigui trencar aquest domini no es facilita. Ni tan sols faciliten que la gent pugui disposar d’aigua calenta a casa amb energia solar, que és una cosa que es pot fer tranquil·lament. —Curiosament, quan arribes a Atenes, crida l’atenció l’ús multitudinari de l’energia solar per a escalfar l’aigua… —Sí, sí, allà n’és ple, tothom escalfa l’aigua amb el sol. Per què?, doncs perquè allà no hi ha hagut mai cap empresa que vengués gas per escalfar aigua. I aquí tenim una empresa que fa molts anys que ven gas per escalfar aigua. Gas que ve de vés a saber on, tot i que es podria fer amb tecnologia local perfectament. Jo a casa, a Barcelona, escalfo l’aigua amb energia solar i visc en un baix. —Això ho podria fer tothom? —Quan jo vaig ser a l’Ajuntament de Barcelona, del 1995 al 1999, vaig fer una ordenança solar que obliga tots els edificis nous a tenir l’aigua calenta amb el sol. —I es compleix? —Sí, ara no és tan sols una llei local, sinó que quan hi va haver la reforma del codi tècnic a l’estat espanyol també ho van incorporar. Tot edifici que es fa ha de tenir una part d’aigua calenta solar. Quan vaig promoure aquesta ordenança dels edificis nous havia de ser un pas previ perquè és promogués una política que afavorís que ho fessin els edificis existents. Això no ho ha continuat mai ningú. El problema no són els edificis nous, sinó com ho fas perquè un edifici vell a l’hora de rehabilitar-se incorpori aquestes energies. Hi ha un precedent dels anys seixanta que explica com es pot fer. Va ser quan es va passar de gas de ciutat a gas natural. Quan reformaves una casa t’obligaven a canviar la caldera. Ara es podria fer igual amb l’energia solar. Per què no ho fan? —Sembla que aquests darrers anys ha passat a l’inrevés: s’ha impulsat el gas natural a tot el país. —Sí, perquè interessava a algú vendre gas natural per escalfar aigua, en un país on tenim 1.500 hores de sol. La realitat és que es podria estalviar molt gas natural. La gent no s’adona que pagant el rebut de gas natural, aquells diners se’n van a fora del país. Si escalfes amb el sol, els diners es queden aquí i has afavorit la tecnologia local. Ens empobrim com a país, perquè es gasten els diners important energies fòssils. —I a més a més no contamines? —I no contamines. Catalunya és absolutament dependent de combustible fòssil. Em sembla que les últimes dades de l’ICAEN deien que un 7% de l’energia que fem servir la produïm amb recursos propis. El 93% la importem. És una quantitat de diners espectacular que se’n va fora del país. Això té molt a veure amb la independència. Podem ser políticament independents i energèticament dependents. —La llei de canvi climàtic va ser de les últimes que va aprovar el parlament. És una bona eina? —És un pas molt important en la bona direcció. Ara fa pocs dies, el Tribunal Constitucional hi ha donat el vist-i-plau, excepte pel fracking. Però com que Catalunya no té reserves de fracking no ens importa gaire. A més, un dels últims acords del govern català va ser per a aprovar les bases de la transició energètica. Aquest acord és important, perquè situa el marc. El nou govern, el de la República o el que tinguem, ho haurà de materialitzar. La infrastructura tecnològica per a fer-ho, la tenim i també tenim el coneixement i les empreses. —Respecte de l’energia solar, el govern espanyol ha actuat amb clara hostilitat. —Hi ha hagut una clara regressió brutal. Primer ho van afavorir copiant les lleis alemanyes. Tot sigui dit que ho va fer Aznar. Però passa que a l’estat espanyol es copia malament i s’aplica pitjor. A Alemanya cada vegada que hi ha d’haver un canvi hi ha un gran debat, es pacta i més o menys totes les forces socials hi participen. Durant uns quants anys, van posar un preu fix que van afavorir una certa especulació amb l’energia solar que va fer el boom el 2008. Es va instal·lar més energia solar a Espanya que no pas a tot el món. Però a partir de llavors va fer patapam i van posar moltes traves i van canviar les regles de joc fins i tot retroactivament. Però es poden fer canvis des de molts llocs, per exemple afavorint polítiques perquè et puguis posar plaques solars a casa teva sense cap trava. —Si jo ara vull posar-me plaques solars tindré entrebancs? —Hi ha una burocràcia immensa. Et costarà més la burocràcia que el cost tecnològic. —Però em serà fàcil de trobar qui m’ho faci. —Sí. Tot i les dificultats que hi ha, tenim empreses que instal·len plaques solars. —La placa solar és un enèmic públic? —Per a segons qui, sí. Trenca una situació de monopoli i de domini. Amb l’energia s’ha exercit un domini brutal. La gent no n’és conscient. —Tota aquesta situació de monopoli es pot revertir? —A l’estat espanyol, ho veig molt difícil, perquè les regles que tenen són al servei dels grans lobbys energètics. Llavors aquí, el dia que siguem independents tenim l’oportunitat de fer unes regles diferents. —Aquí tenim sensibilitat per a fer-ho? —Comença a haver-n’hi. Puigdemont és el primer polític que comença a parlar amb propietat de les energies distribuïdes i del canvi de les regles del joc. Però això dependrà de tots plegats que ho sapiguem fer. —Què us va fer decidir a anar a la llista de Junts per Catalunya? —Nosaltres ens hi vam aproximar perquè estàvem disposats a donar suport a la llista unitària i l’única condició que vam posar és que es complís el pacte de la transició energètica, que es creguessin la llei del canvi climàtic i desenvolupessin allò que significa. El president va dir que sí i nosaltres vam dir ‘som-hi’. Ara està tot fer. Tenim el marc i ara falta la voluntat política i la decisió de fer-ho. —El poder econòmic és un obstacle per al canvi? —El poder econòmic espanyol, sí. Els fem perillar els interessos. Tot i que, si fossin intel·ligents, haurien de veure que la tendència arreu del món va cap aquí. Però passa que el poder econòmic espanyol ho vol tot per a ell. No vol compartir-ho democràticament. A nosaltres ja ens va bé que hi hagi empreses energètiques que afavoreixin les renovables; en canvi, no ens va bé que impedeixin que els ciutadans facin com ells. Els ciutadans tenim els mateixos drets que ells a empènyer la transició energètica i a participar-hi. —Som Energia o el projecte Viure de l’Aire fan visible la possibilitat que es pot canviar? —Des del 2010, Som Energia ha aplegat més de 50.000 socis a tot l’estat i més de 70.000 clients. Aquest èxit afavoreix que hi hagi més estructures al servei de la gent i de l’economia local. Per canviar les regles de joc hi ha d’haver una pressió social. Moltes vegades les estructures socials-administratives, arran d’una cosa nova, la primera reacció que tenen és de dir no es pot fer. Si vols innovar, t’has d’atrevir a prendre iniciatives. Si d’entrada et frenes i dius que no es pot fer no faràs mai res. —El canvi gros d’on ha de venir? —En el mercat energètic s’ha alliberat la producció i la comercialització, tant de gas com d’electricitat, però no la distribució ni el transport. Aquesta és la gran assignatura pendent. A Catalunya és d’Endesa Distribución. Això, en una situació de democràcia real, no hauria de ser així, perquè Endesa té generació, distribució i comercialització. Tot en mans del mateix grup, fet que per nosaltres vulnera les lleis del mercat, de la directiva europea. Això no s’hauria de poder fer. La distribució hauria de ser a les mans d’empreses que no tinguessin res a veure amb els altres vessants, que fossin neutrals. Si volem avançar, s’ha de diferenciar molt clarament la propietat de la gestió. Entenem que la propietat d’aquestes xarxes és un robatori. Les hem pagades els usuaris. —A Europa això no passa? —Una de les estratègies a pensar és com canviar aquestes regles de joc que marquen que la distribució de l’energia continua essent de qui és. Això a Europa és molt més clar, perquè les empreses que distribueixen en molts països són de titularitat pública i es fan concessions temporals per a la gestió. —Això no passa a Alemanya? —No passa a Alemanya, ni a França… —Aquest funcionament és una rèmora del franquisme? —I tant que sí. L’estructura energètica de l’estat espanyol es va fer amb els monopolis franquistes. Van atorgar els monopolis a les empreses que hi havia llavors, que eren totes privades. I continuen essent-ho. Es va fer com a pagament dels serveis que havien fet aquests grups al franquisme. —Com ho hem de fer, a la República, per a resoldre això? —Se’ls ha d’expropiar. S’han de posar les xifres sobre la taula i veure que han estat remunerats amb escreix. Se’ls ha de dir: ‘Aquestes estructures han de ser públiques.’ I públic no vol dir que ha de ser de l’estat, poden ser xarxes ciutadanes. A la capital de Califòrnia, Sacramento, l’empresa elèctrica que subministra la ciutat és dels ciutadans i cada quatre anys cada districte elegeix el seu representant al consell d’administració. Són set persones, una de cada districte de la ciutat, elegits directament per gestionar l’empresa. El segle XXI hem de superar l’estatisme del segle XX, que va néixer després de la Segona Guerra Mundial. Les infrastructures amb fórmules imaginatives han d’acabar essent dels ciutadans. Poden ser empreses privades amb participació de ciutadans, poden ser cooperatives… A Anglaterra hi ha figures legals com les community interest company, que són una mena de societats limitades, però sense ànim de lucre. No se n’han de beneficiar grups privats com Endesa. Això és un escàndol. L’energia és un bé comú, que ha de ser a ales mans dels ciutadans, tant les infrastructures de captació dels fluxos (del vent, del sol, de l’aigua), com les de distribució. —I el drama de la pobresa energètica? —La pobresa energètica no l’abordaràs reconeixent el dret de l’energia com es diu. Què vol dir això? Què tenim el dret de cremar combustibles fòssils i contaminar? Això és un dret? Per a mi el dret és captar les energies renovables per a disposar d’energia. Això sí que és un dret. Però l’esquerra s’equivoca posant un dret encadenat a l’energia fòssil perquè en les circumstàncies actuals és com dir ‘tenim el dret de contaminar’. I aquest dret no el tenim. Tenim la responsabilitat de no contaminar; per tant, a parer meu, hem de partir d’uns altres paràmetres. —Això ho comprenen els polítics? —De moment, això no. Hi va haver una declaració a Berlín que es deia ‘El dret a les energies renovables’. Això sí que és un dret. Si tu estàs envoltat d’energies pertot arreu, has de tenir reconegut el dret de captar-les i fer-les servir individualment o col·lectivament. Això sí que és un dret que la nova constitució de la República ha de considerar i tenir. La mentalitat de defensa clàssica dels drets al marge de les responsabilitats és un gran problema. Hi ha d’haver la responsabilitat de no cremar i de no fissionar. Anem introduint drets al marge de les responsabilitats. —Què n’hem de fer, de les centrals nuclears? —Tenim un problema perquè hem heretat una situació en què el 50% de l’electricitat es fa amb energia nuclear. A més, són unes nuclears molt velles, que ens poden donar algun ensurt en qualsevol moment. S’han de fer les polítiques per abandonar l’energia nuclear com més aviat millor, abans no ens donin un ensurt. El govern de Catalunya té des del 2009 un pla sobre la taula on se li diu com es poden tancar les nuclears i quin cost té. Aquest pla preveu de substituir-les amb una barreja de renovables i cogeneració d’alta eficiència. —Això és inclòs en la llei del canvi climàtic? —S’hi diu que s’ha d’abandonar l’energia nuclear. Però, és clar, per abandonar-la s’haurà de substituir per unes altres fonts. Per tant, s’han de fer polítiques molt actives per introduir energia solar i eòlica bàsicament. —No tenim gaire temps, perquè, com dieu, són molt obsoletes. —Les que hi ha funcionant són de mitjan anys vuitanta, tenen una pila d’anys. Quan jo estudiava ens deien que les nuclears funcionarien 25 anys. Ara hi ha qui té coll avall que duren quaranta anys i hi ha algun boig que diu cinquanta. Això posa el país en situació risc. Un país petit com Catalunya, amb tres reactors… Al País Valencià hi ha Cofrents i al Nord n’hi ha més… Tenim un problema gros i la gent no n’és conscient. Allò que va passar a Fukushima pot passar a qualsevol central, també a les nostres. —Tornem a l’energia eòlica. Durant molt de temps es va dir que era dolenta perquè matava ocells i feia malbé el paisatge. —Als parcs eòlics on hi ha corredors migratoris d’ocells s’instal·len radars per parar les màquines quan s’acosten estols d’ocells. Els primers interessats perquè no hi hagi mortaldats són els que promouen aquesta energia. Les coses no es fan de qualsevol manera. Bona part de l’oposició eòlica s’ha camuflat amb raons de paisatge. Per a mi aquesta no ha estat la raó de fons, sinó que l’oposició ha existit per la manera com s’han promocionat aquests parcs eòlics. S’ha fet amb empreses foranes, que se n’enduen els beneficis. Això canviaria radicalment si s’hi fes participar la gent, en aquests projectes. Aquí es podria fer una llei, com es va fer a Dinamarca, que qualsevol projecte eòlic ha de tenir la participació de la gent del territori. Això faria que el sentissin seu. —Aquest rebuig ha frenat el creixement d’aquesta energia? —I tant! Aquí podríem tenir molts megawatts i en tenim 1.200, mentre a Espanya n’hi ha 20.000. Aquest rebuig, a part d’això que comenteu, també té una història. Jo havia sentit dir al president Pujol, en un discurs a Sant Pere de Ribes, a mitjan anys vuitanta, quan s’inaugurava una instal·lació solar tèrmica: ‘No podem tornar als molins de vent, el futur són les tèrmiques i les nuclears.’ Això ho va dir textualment. Aquesta era la seva visió. —I de la biomassa, què en penseu? —A determinades comarques és una font d’energia a considerar perquè tenim molt bosc. De fet, s’utilitza. Hi ha una paperera a Besalú, un lloc envoltat de bosc pertot arreu, molt innovadora, que en aquests moments és neutre en CO₂. Ara, a Barcelona no té cap sentit portar-hi biomassa de fora. També és absurd de veure pobles del Pirineu que cremen gasoil, quan tenen bosc a l’abast, molts comunals. —No tenim pas temps de parlar de com l’ús de les energies fòssils perjudica molts països. Recordo el cas de Nigèria, on Shell ha fet una autèntica devastació. —Aquí hi ha hagut la paradoxa que gent que s’oposa a les renovables per criteris estètics no s’adona de les implicacions ambientals, ecològiques i socials de l’ús dels combustibles fòssils. Esparveren les condicions amb què s’extreu aquesta energia i com es tracta a les comunitats que viuen en aquests territoris. Mentre no diem res de tot això, en canvi ens fixem que un molí de vent fa lleig: això és una mica de cinisme. Una multitud de militants ecologistes del tercer món han deixat la vida fent oposició a l’explotació energètica. L’economia extractiva és transformar els sistemes naturals en diners, a còpia d’arrasar-ho tot. —Malgrat tot, hi veieu un canvi? —Crec que sí. Quan vam inaugurar el primer molí de vent a Vilopriu, que era una màquina petita, vam dir: ‘Algun dia l’eòlica superarà la nuclear.’ I això en alguns moments, a l’estat espanyol, ja passa. —Anem molt endarrerits? —Vivim d’una ficció que vam crear a la transició que pagarem molt cara, no únicament amb energia. —Per fer tots aquests canvis, la independència és una oportunitat gairebé única? —Sí. —Però hi ha una esquerra que no pensa així. —Ja he dit al principi què pensava d’aquesta esquerra. La democràcia del segle XXI s’ha de reinventar, no pot ser només representativa. Hi ha d’haver contrapoders socials que la facin viva. Està bé que tinguem el parlament, però és massa fàcil de manipular des dels poders fàctics, vaja, ja ho hem viscut…. Calen solucions imaginatives. Un dels pocs que han pensat en tot això és Abdul·là Öcallan, el líder kurd empresonat. En el ‘Manifest per una civilització democràtica’ fa unes anàlisis brutals. És el que s’aplica a Rojava.

Summary: Pep Puig: ‘La República haurà d’expropiar Endesa, n’hem pagat la xarxa amb escreix’


Els partits del Botànic han aprovat una esmena a la llei d’acompanyament del pressupost de la Generalitat per a bonificar la successió d’empreses agrícoles i de dimensions petites. El PP i Ciutadans no hi han votat a favor. Gràcies a l’esmena es bonificarà al 99% l’impost de successions a les empreses familiars agrícoles i les empreses individuals o negocis professionals. L’oposició assegura que l’admissió a tràmit incompleix el reglament de les Corts. Per aquest motiu han anunciat un recurs. En canvi, l’esmena sobre els interins a la policia local, que permetria de contractar-ne, no ha reeixit perquè Unides Podem hi ha votat en contra, juntament amb l’oposició, i els grups del Botànic han evidenciat la divisió interna. Així mateix, Unides Podem i Compromís havien proposat dues esmenes per a instaurar una taxa sobre begudes ensucrades, que s’han retirat abans de la votació.

Summary: El Botànic suprimeix l’impost de successions per a empreses agrícoles petites


Bunge va nàixer a Argentina (1919), on va estudiar ciències físiques, i ha estat professor de filosofia en la Universitat McGill en Montreal (Canadà). És un autor imprescindible en filosofia de la ciència. A Bunge cal llegir-lo. Però per on començar entre el seu més de mig centenar de publicacions? És recomanable anar directament a la Biblioteca Bunge, que edita Laetoli, i que publica els seus textos fonamentals i més accessibles, com ara Materialismo y ciencia o bé La ciencia. Su método y su filosofía. També són summament interessants els seus volums que arrepleguen textos breus, com ara Cápsulas (Gedisa). I per a aquells que vulguen aprofundir en el seu pensament, hauran d’enfrontar-se a Filosofía de la física (que segons Bunge és el seu llibre fonamental) i, és clar, el Tratado de filosofía en vuit volums. Encara que Bunge aparenta ser un ancià amb dificultats per a desplaçar-se i sentir, és una impressió que desapareix quan se li veu debatre i els seus arguments cauen fulminants damunt els seus interlocutors. És un home que no pretén morir-se, ben altrament continua tenint incomptables projectes entre mans. Què és la ciència? La meua resposta no es pot condensar en una frase. Totes les respostes que han donat els filòsofs són incompletes. Per exemple,  Popper afirma que les teories científiques són aquelles que són refutables. Això és simplisme pur. Per als positivistes, consisteix a veure si és confirmable. No n’hi ha prou tampoc. Abans que res, una teoria científica ha de tenir sentit. En segon lloc, ha de poder ser confirmable, no necessàriament refutable. En tercer, ha de pertànyer a un cos de coneixements. I en quart, ha de suggerir observacions o experiments que encara no s’han realitzat. Si apliquem aquesta definició a les teories de  Chomsky, per exemple, o a la psicologia del desenvolupament, s’observa que queden desqualificades com a ciències perquè afirmen que es naix amb el coneixement ja fet. Aquesta és una afirmació anticientífica. L’última versió de Chomsky és que la ment i la matèria són misterioses i sempre seran misterioses. Es declara a si mateix «mistèric». És una renúncia a la ciència. Una definició clara de ciència ens ajuda a distingir-la de la pseudociència. No obstant això, hi ha reflexions, com l’atomisme en el segle XIX, que eren raonables, però com que no tenien base empírica van ser titllades de pseudocientífiques. Cal aplicar estrictament aquesta definició? Hi ha protociències, hi ha semiciències, hi ha ciències madures, i després hi ha pseudociències. Si anem a la història de la medicina, les teories antigues eren el més científic que podia haver-hi en aquell moment. Fins i tot la teoria dels humors d’Hipòcrates explica que ha d’haver-hi un cert equilibri entre els humors i tractava la malaltia com un desequilibri. No hi ha cap ciència que haja nascut madura, totes han anat evolucionant. Sobre els àtoms, hi ha nombroses teories des de Grècia, fins a arribar a Dalton i les teories atòmiques dels segles XVIII i XIX, i, encara que totes aquestes teories són diferents entre si, totes elles admeten que hi ha partícules elementals que no són divisibles, i que tots els compostos són formats per àtoms. S’aprecien continuïtats i discontinuïtats. Totes les teories procuraven el mateix, la veritat. I la veritat va anar canviant de manera parcial. Hi ha un concepte que els filòsofs es neguen a acceptar: la veritat aproximada, la veritat parcial. Per exemple, quan s’afirma que no hi ha progrés científic perquè les teories anteriors van resultar ser falses. Però això no és així. Un exemple de pseudociència és l’homeopatia. I no obstant això, actualment moltes universitats espanyoles ensenyen aquesta matèria. Què es pot fer per a impedir que la ignorància ocupe espais públics? Cal difondre els pocs experiments que hi ha hagut que demostren que l’homeopatia, en el millor dels casos, és innòcua. Però pot ser perjudicial perquè distrau la gent de la medicina autèntica. Per exemple, un oncòleg pot impedir que un pacient afectat de càncer muira si aconsegueix tractar-lo a temps. En canvi, si el pacient és atès per un homeòpata, el temps que perd amb teràpies innòcues pot impedir que després s’arribe a temps per a salvar-lo. És el cas de Steve Jobs . Exacte. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Roger Corcho. Periodista, Barcelona. Què és Mètode?

Summary: Mario Bunge: ‘La ciència és la temptativa d’explicar els fenòmens en termes exclusivament materialistes’


1) Hi ha més vots per la independència avui que no pas la suma dels de CiU, ERC i CUP fa tres anys. Amb el 99,6% dels vots escrutats, Junts pel Sí i la CUP han obtingut 1.952.482 vots. El 2012, CiU, ERC i CUP van obtenir 1.740.818 vots. 2) El nombre de vots per la independència ha superat el del 9-N. Amb el 99,6% dels vots escrutats, Junts pel Sí i la CUP han obtingut 1.952.482 vots. A la consulta del 9 de novembre de 2014, el sí-sí va obtenir 1.861.753 vots. A més, cal tenir en compte que el 9-N van votar també els joves de 16 a 18 anys. 3) Més vots no equival a més unionisme: la participació ha crescut de 300.000 vots i la meitat del vot nou ha estat per la independència. La participació ha augmentat de deu punts. Per primera vegada, la xifra de votants s’ha acostat als quatre milions: 3.987.754 (amb el 96% escrutat), un 77,46% del cens. El 2012 van votar 3.657.450 persones, la qual cosa significa que ara n’han votat prop de 300.000 per persones més. La teoria que més participació significava més unionisme no s’ha complert ja que d’aquests 300.000 vots nous 140.000 han estat pels partits independentistes, pràcticament la meitat. 4) L’independentisme venç a totes les comarques i a 907 municipis dels 942 que hi ha a tot Catalunya. Junts pel Sí ha guanyat a totes les comarques, a la ciutat de Barcelona i a totes les capitals de comarca. És la força majoritària de 906 municipis i, a més, hi ha un municipi on ha guanyat la CUP. En total, doncs, a 907 municipis ha guanyat l’independentisme. Els unionistes, en canvi, només han guanyat a 35 poblacions: Ciutadans a 29 i el PSC a 6. 5) Amb una majoria de vots menor que la de Junts pel Sí i la CUP, els governs canadenc i britànic van reaccionar convocant els referèndums d’independència. Quan Cameron oferí a Escòcia un referèndum d’independència fou perquè l’SNP havia guanyat les eleccions amb el 44% dels vots. Abans del primer referèndum que es va fer al Quebec, el Partit Quebequès havia guanyat les eleccions del 1976 amb el 41,37% dels vots. I abans del segon, el mateix partit havia guanyat, el 1994, amb el 44,75% dels vots. En aquestes eleccions, la suma de Junts pel Sí i la CUP arriba el 47,84% dels vots. Molt més que no tenia l’SNP quan Cameron va acceptar de fer el referèndum i molt més que els que mai va aconseguir el Partit Quebequès.

Summary: Cinc xifres essencials per a explicar l’abast històric de la victòria independentista


‘Lamentem els atemptats mentre ens posem samarretes patrocinades per Catar’, deia Pius Alibek en aquesta entrevista a VilaWeb d’aviat farà dos anys. Feia una setmana dels atemptats de París contra terrasses de bars, contra la sala Bataclan, contra l’Estadi de França… Alibek, nascut a Ainkawa, al Kurdistan, va estudiar filologia a Bagdad, va continuar els estudis a Londres i va arribar a Barcelona el 1981. A Arrels nòmades (la Campana, 2010) relatava els seus anys d’infantesa i de joventut a l’Irac, un país que ha canviat tant des que ell era petit. El coneixement que té de la situació del Llevant i la seva condició de barceloní ens ajuden en aquesta conversa (que aquesta vegada tenim una setmana després de l’atemptat de la Rambla) a sacsejar la manera com ens mirem el problema: com veiem l’amenaça del gihadisme, qui hi té interessos, com enfoquem els debats sobre l’islamisme radical… ‘Tothom estava d’acord que l’Aràbia Saudita i Catar subvencionessin l’organització gihadista al-Nusra al principi. I quan passa això que passa a París, la gent s’escandalitza’, deia Alibek el 2015. Ara això ha passat a Barcelona. —Què vau pensar dijous passat, quan vau veure l’atemptat a la Rambla? —Vaig pensar: ja ha passat. Qualsevol dia podia passar a qualsevol lloc de qualsevol ciutat europea. Era previsible que passés, i continuarà passant. Vaig pensar això, a part la sensació d’impotència i de tristesa. —Resignació? —Sí, totalment. Nosaltres ja acceptem que això és una cosa que pot passar, perquè no trobem la manera de saber què passa realment. I en canvi ens entretenim amb debats inútils, en comptes d’anar a l’arrel de la qüestió i intentar resoldre totes aquestes desgràcies. —Voleu dir que veiem això com una cosa inevitable, com si fos una catàstrofe natural? —Sí, com la possibilitat que caigui una calamarsada. Com si fos un fenomen natural, que avui toca aquí però hauria pogut caure en una altra ciutat. Això encara és més greu. L’atemptat ha afectat una gent que ha mort o que ha quedat ferida. Però en realitat això forma part d’una cosa molt més gran que diàriament mata centenars de persones arreu del món. —No tenim prou perspectiva per a veure aquesta cosa més gran? —No en tenim i sembla que no en vulguem tenir, perquè després d’això que ha passat a Barcelona els grans debats són, per exemple, si l’islam és això o és allò. Però què dieu? Totes les relacions monoteistes són tan assassines com pacificadores, depenent de la interpretació que se’n faci. L’islam, en això, no és diferent de cap altra religió monoteista. Un altre debat: si els immigrats d’occident que vénen de països islàmics són un perill o no. Doncs depèn de la via que emprenguin, i hem de veure per què alguns decideixen d’agafar-ne una de determinada. Hem de veure qui hi ha darrere, a qui li interessa això. —També ens demanem si estem preparats per a impedir un atemptat. —I si hem de posar pilones o no, si són provisionals o fixes, si hem de reforçar els sistemes de seguretat… Però de què parleu? És com si el diluvi fos inevitable i discutíssim per decidir on posem la presa. Doncs no: aquest diluvi no és un fet natural; és un fet provocat. És cert que en el curs de la història les religions monoteistes s’han manipulat i s’han fet servir com a eines en mans del poder. I ha passat això. Hem de mirar qui utilitza la religió, qui subvenciona, qui paga, a qui interessa de reclutar i combatre allà. I no veure si posem pilones. —Qui és que, en aquest cas, utilitza la religió per als seus interessos? —Parlem dels qui fan la interpretació més radical de la religió, i els coneixem. Si agafem l’islam, qui en fa la interpretació més radical i més assassina? Doncs els països que apliquen la llei islàmica, que resulta que són els millors aliats d’occident. —Per exemple? —Per exemple els del golf Pèrsic, com l’Aràbia Saudita i Catar. Deuen l’existència i el poder a l’islam radical, i tenen molts dòlars, amb els quals fomenten l’islam radical. Ells paguen les mesquites que es construeixen a Europa i paguen els imams aquests que fomenten el radicalisme islàmic i poden manipular les ments del jovent desesperat. Per a manipular-los, calen recursos, i nosaltres permetem que hi hagi aquests recursos. A més, en aquests països es reivindica el terrorisme islàmic, es fomenta, i es beneeixen els màrtirs, els que han fet l’atemptat. El que va fer l’atemptat a la Rambla és una persona beneïda en aquests països, que són els nostres aliats. Els seus reis i prínceps vénen a casa nostra, i els rebem com a veritables reis i prínceps. A què juguem? —Tot això ve de la fotografia de les Açores? —El creixement del terrorisme islàmic va començar a l’Afganistan amb els mujahidins reclutats i entrenats per occident per combatre la Unió Soviètica. Però l’impuls del terrorisme islàmic que travessa les fronteres d’aquells països va començar amb la invasió de l’Irac del 2003. Passem per alt que sí que el poble va estar totalment en contra d’aquella invasió, però que el govern espanyol no únicament hi estava a favor sinó que s’hi va posar a favor amb entusiasme. Espanya va participar en aquella guerra, que va ser com un bressol per al terrorisme islàmic. I que ens esquitxa al cap d’un temps. De què ens estranyem? I ja no parlo del fet que la desgràcia de Barcelona passa diàriament a l’Irac, a Síria i en països africans, per les accions de Boko Haram. Fa un parell de dies, en un autocar amb nens a Síria hi va haver més de seixanta morts. En això que ha passat a Barcelona, a París, o a qualsevol altra ciutat europea, hi ha la complicitat dels nostres poders. —Com es concreta aquesta complicitat? —Espanya va sortir d’una crisi econòmica gràcies a la col·laboració amb la guerra a l’Irac. I va viure uns quants anys de bonança econòmica. Hi ha una compensació econòmica en canvi de la complicitat criminal. Hi ha un nivell d’interessos de grans poders i dels governs que a mi se m’escapen. Els nuclis i entitats de poder no miren el mal que pot rebre el poble, sinó el benefici que en poden treure. Quan el Barça agafa el patrocini i els milions de Catar no mira si són bona gent o no, si fomenten el terrorisme. Veuen que si poden treure’n vint milions, en trauran vint milions. Mentre acceptem això com una relació comercial legal, en paguem les conseqüències i callem. —O quan Espanya ven armament a l’Aràbia Saudita tampoc no demanen què fan amb aquestes armes. —Sí. L’Aràbia Saudita ha destruït el Iemen. I això no és terrorisme? Si passa al Iemen no és terrorisme? Quan es trepitja la dignitat d’una persona a mil quilòmetres, si no sents que també han trepitjat la teva ja has perdut la condició humana. Per què m’ha de semblar que allò que fan els saudites al Iemen a mi no m’esquitxa ni m’interessa, que només és una cosa entre ells? —Ningú no actua contra Estat Islàmic? —No, de cap manera. Enviar uns quants avions de tant en tant i bombardar ciutats en què maten tres o quatre combatents però maten dos-cents civils innocents no és combatre Estat Islàmic. Tot al contrari: és combatre la població civil i destruir-ne la infrastructura. Quan van voler matar Saddam Hussein, ho van fer ràpidament, amb un exèrcit i un estat. I no poden fer-ho amb vint mil o trenta mil combatents? És cinisme pur. I acabes pensant que realment ningú no vol liquidar Estat Islàmic, ja els deu interessar que hi sigui. I hi ha el paper de Turquia, en tot això. Turquia és l’OTAN, i quan Turquia protegeix Estat Islàmic és l’OTAN qui protegeix Estat Islàmic. I l’OTAN som nosaltres. Barcelona és l’OTAN. Si l’OTAN protegeix Estat Islàmic, Barcelona protegeix Estat Islàmic. És dur, és cruel, però és així. —Hi ha gent que ha alçat la veu contra la presència de Felipe VI i Rajoy a la manifestació de dissabte. —Si el rei d’Espanya i el govern d’Espanya realment estan dolguts pels atemptats i hi volen fer res, doncs que demanin una audiència als ambaixadors d’Aràbia i de Catar. I que els diguin que o aturen les ajudes i subvencions que donen o s’ha acabat; que ja no podran subvencionar més mesquites, que si s’ha de construir cap mesquita ja ho farem nosaltres, de manera que no puguin manipular el que s’hi faci. Però no es fa, això. A part, en aquesta manifestació què reivindiquem? Em sembla que aquí, quan ens manifestem, com quan fem una vaga general, és per a tornar a casa tranquils d’haver fet alguna cosa. Quina utilitat final té la manifestació? Demostrar el nostre rebuig, oi? I què? Això evitarà els atemptats? —Us veig molt crític. —I hi ha una altra cosa, que em sembla de cinisme pur. He dit que no s’acceptin diners de segons qui per a construir mesquites, o que es controli qui les fa. Doncs aquí hi ha molt intel·lectual que dirà que això que dic va contra els nostres valors, els de llibertat i democràcia. Va contra els nostres valors, però no hi va també la llei mordassa? Hi ha moltes contradiccions en el discurs que es fa, molt cinisme. Per què no s’ha de controlar el que es fa a les mesquites? Igual com es controla quan un capellà diu una frase en una església contra els homosexuals, o quan un altre fa una missa per la Legió, que se’n fa un escàndol. Doncs fem això mateix amb allò que es fa en algunes mesquites. Ah, això no, perquè hem de ser respectuosos. Però si hi ha lleis que no són respectuoses amb les teves llibertats! —Potser no es fa per respecte o excés de prudència? —És que tots volem demostrar que no tenim res contra l’islam. Per què ho hem de demostrar? Jo sí que tinc tot el que cal tenir contra la interpretació radicalitzada de què és l’islam. —Falta més coneixement sobre què és l’islam? Hi ha massa prejudici? —No es tracta d’això, sinó de la manera de pensar de l’europeu: si jo sóc intel·lectual i tolerant, he de ser prudent a l’hora d’emetre un judici sobre l’islam, però sobre el cristianisme sí que puc dir el que vull. —També trobem algunes actituds islamòfobes i intolerants. —Però és justament el tractament que en fem que radicalitza la posició; és allò d’estar amb mi o contra mi. En comptes de crear un espai flexible, anem creant un espai de fronts: un front que és contrari, que esdevé xovinista i islamòfob, i un altre que és tolerant i que sembla que simpatitzi amb l’islam. Però és que no es tracta d’això: ni hi estic a favor ni en contra. No hem de permetre mai que aquest sigui el problema o el debat, perquè és un debat que es converteix en una cortina de fum. El debat és qui utilitza la religió, qui en fa una interpretació de l’islam determinada per utilitzar-la amb uns objectius, qui se’n beneficia i qui hi ha darrere. No entenc per què una societat com la barcelonina ha de viure un debat per a decidir si l’islam és una bona religió. Això és absurd, no té sentit. La qüestió és purament política: qui fa aquestes polítiques que ens perjudiquen i que ens maten? —Quin hauria de ser doncs el missatge de la manifestació de demà? —Per a mi la manifestació hauria de servir per a reclamar als nostres governs que investiguin i que aturin el terrorisme al bressol. I reivindicar per mitjà de totes les institucions democràtiques que el govern tingui aquest paper. I que cerqui aliances internacionals veritables per acabar aquesta xacra. I no pas demostrar com simpatitzo amb uns o altres i fins a quin punt em sento trist. Ja està bé no tenir por, però i després què? Hem de posar els governants davant dels fets: això ha passat i vosaltres, si no ho atureu, en sou culpables. I no s’atura posant pilones, sinó des de l’origen. —Aquests últims anys no hem avançat cap aquí? No hi ha més consciència sobre això que demaneu? —Sí, evidentment. Si deia això que dic ara fa cinc anys, o el 2003, durant la invasió de l’Irac, en què alertava que podia crear un cultiu per islamitzar aquella zona, tothom m’acusava de creure en la teoria de la conspiració. Però és que és un fet, i s’ha demostrat. A l’Irac abans del 2003 no hi havia islamització ni es parlava de països islàmics i no s’hi aplicava la xaria; només s’hi parlava d’Aràbia, on tradicionalment es feia. I ara ja tenim molts països on es fa i de la manera més radical. Tot comença el 2003. Hem d’aturar-nos i reflexionar, demanar-nos per què ha passat això. I ara sí que és cert que cada vegada hi ha més gent que pensa que això que va passar a París o a Barcelona ja no és culpa que hi ha gent que interpreta l’islam d’una manera radical i que hi ha alguna cosa més. I és això que ens interessa, aquesta cosa més. —Qui hi ha darrere els qui van cometre els atemptats, i darrere l’imam… —Sí, perquè tenien uns mínims recursos. D’on els treia? Sabem els diners que entren per construir mesquites. I tots aquests imams cobren un sou, no viuen del no-res. Qui els el paga, el sou? D’on els reben, els diners? La nostra reivindicació és que els nostres governs i les nostres forces de seguretat siguin ferms. —Quina situació hi ha ara a la vostra població natal, Ankawa, al Kurdistan? —Ara hi ha un debat intern molt accentuat, perquè els kurds reivindiquen la independència i volen fer un referèndum. Estan molt engrescats amb això. —Què pot passar, amb el referèndum? —Ni idea, perquè això no depèn dels kurds, sinó de les potències. Si les potències tenen previst de crear un estat kurd, es crearà. Si no, no. I dubto que es pugui fer. És tan simple com això. La gent no té en compte que encara no han passat ni cent anys de l’acabament de la Primera Guerra Mundial, una guerra per a repartir-se tota aquella zona. Aleshores els interessats eren quatre actors o cinc, i ara n’hi ha quinze o vint. Hi ha molts interessos per a repartir-se aquell pastís i mentre no arribin a cap acord la destrucció continuarà. I cadascú defensarà un grup, en subvencionarà un altre… Depenent d’això podran aconseguir un tall més gran o més petit del pastís.

Summary: Pius Alibek: ‘Acabes pensant que ningú no vol liquidar Estat Islàmic’


Joaquim Nadal (1948) ha estat conseller i portaveu de la Generalitat de Catalunya pel PSC, partit que va arribar a dirigir com a secretari general. Però el va deixar fa cinc anys i ara ni el vota. S’acaba de jubilar de professor d’història a la Universitat de Girona i aquest estiu ha escrit un llibre molt recomanable. Són les reflexions sobre el procés polític català d’un home a qui no fa res de confessar confusió i devastació i que veu poques solucions polítiques. Poques respostes, moltes preguntes. Fetes per algú que no amaga mai les contradiccions pròpies. El llibre es diu Catalunya, mirall trencat (Editorial Pòrtic). —M’agradaria comentar frases del llibre. Per exemple, ‘Estic desolat i devastat.’ —És la sensació que tinc. Per la total incapacitat dels polítics de tots colors de trobar camins viables i plausibles. M’agradaria percebre solucions tangibles i tot el que percebo són afirmacions virtuals. La ficció de dir ‘Hem fet referèndum, som república’. Doncs ni som república ni hem fet un referèndum. —Una altra: ‘Només hi ha una cosa més impossible que la independència de Catalunya, que és impossible: l’Espanya federal.’ —Jo puc entendre que una part del catalanisme polític tingui com a horitzó l’Ítaca final. Per exemple, Prat de la Riba era independentista, però no ho deia. I Pujol durant molts anys era independentista i no ho deia. Però tenien al cap allò de dir que era impossible. Perquè és impossible? Perquè ens pensem que serà possible demà mateix. I demà mateix no és possible. —Per tant no és que sigui impossible. És impossible demà mateix. —Sí, però alguns, el sector més minoritari del sobiranisme, la CUP, es pensen que volen fer la revolució. Però la revolució la van fer els francesos, i amb guillotina. I nosaltres no tenim guillotina. Què fa fer el tomb? No ho sé. Però jo no veig els elements perquè faci el tomb definitiu. De moment anem de reiteració en reiteració fins a la decepció. La barca va avançant, i ja estic tocant l’horitzó, diuen alguns. Però la ratlla de l’horitzó es mou amb la barca. I no hi arribes mai. —I per què dieu que el federalisme és encara més impossible? —Perquè si en algun moment el PSOE havia estat federalista, la seva pràctica ha negat la seva condició federal. Jo he sentit algun dirigent socialista dient que ens vam equivocar de no moure els fils per impedir la sentència contra l’estatut del Tribunal Constitucional. Doncs per què no ho fèieu? Alguns són capaços de dir que són els que ens han fotut en un embolic, però ara que ells tindrien la possibilitat de rebaixar la temperatura presenten resistència a ultrança a crear condicions de temperar. Unes condicions que potser farien que el nombre de dos milions d’independentistes baixés a un milió. No ho fan. Doncs tu mateix. —Més frases: ‘Sóc catalanista. I l’evolució lògica del catalanisme és la independència.’ Aquí em dieu que sou independentista sense dir-ho. —No. Dic que històricament no he estat independentista, però que el conjunt de les circumstàncies que vivim fa pensar que és impossible una alternativa federalista, i per tant potser a l’horitzó últim no hi ha més sortida que la independència. Però no me’n vull proclamar obertament perquè no vull que la gent digui… En tot cas dic això: jo acabaré essent un independentista dels que hi haurà anat empès per les circumstàncies. No per voluntat intel·lectual pròpia. —Al llibre ho expresseu literalment així: ‘Orfe de solucions, m’he retret. M’he sentit ferit en la meva pròpia intel·ligència i he cregut que l’obstinació anticatalana transversal de l’espanyolisme m’abocava cap a l’independentisme.’ —És dit així. I, malgrat tot, cada vegada que em demanen: vostè és independentista, responc: no m’ho faci dir. Perquè no m’agrada que m’enquadrin i diguin: mira, aquest és un sobiranista dels de l’última hora. Perquè n’hi ha que ara són dels més sobiranistes i fa deu anys no m’arribaven a la sola de la sabata de catalanisme compromès. Tothom tria el seu camí. —Al llibre parleu del Primer d’Octubre de manera teòrica. Però jo voldria saber què va fer aquell dia Quim Nadal. —Doncs vaig anar a votar amb la meva dona, i el meu fill, i els meus néts, perquè la filla viu als Estats Units. Vam passar dues barricades fetes pels que defensaven el col·legi i vaig votar tranquil·lament. Bastant conscient que feia un acte de compromís amb allò que representava aquella consulta, però en el meu fur intern era plenament conscient que allò no era un referèndum. —I si no és molt demanar, què vau votar? —És molt demanar. —I a les eleccions del 21-D, Quim Nadal va votar el PSC? —No. —I què va votar, si no és molt demanar? —És molt demanar. —Més frases: ‘La mera formulació de l’ideari de la independència ha trencat avui la barrera de la minorització i, fins i tot, de la por.’ La por. Parleu-me de la por. —Hi ha moltes pors. Jo parlo també de la por de parlar. I que personalment trenco aquesta por el dia que em sembla que comprometo la meva llibertat. I per això faig el llibre. També hi ha una por somorta, brutal, que hem heretat de la guerra civil. Durant molt de temps l’independentisme és minoritari i residual i es refugia de manera confessa en l’espai polític d’ERC perquè el nou espai polític que crea Pujol, CDC, és un independentisme inconfés. —Al llibre insinueu que a casa vostra no eren catalanistes. —Exacte. Eren persones que, sense haver participat mai en política, com tants n’hi havia a Catalunya, eren franquistes. Doncs jo em faig catalanista malgrat un context genètic que no m’hi portava. Però me’n vaig acabar fent. —Tots els germans, ho feu. Devien ser franquistes, però no tant, a casa. —Era una altra cosa. Jo a casa rebo missatges com aquests: ‘Els pobres són més importants que els rics, tot i que a casa som rics.’ ‘El cristianisme no és una doctrina carrinclona, és un compromís amb la vida de la gent.’ Són de l’Opus, a casa meva. Per això som 12 germans. I a diferència de moltes altres famílies, els principis d’austeritat i justícia fan que dels dotze no n’hi hagi ni un que sigui de l’Opus. Ni un. I tots més aviat d’esquerres. —Cap de dretes? —Depèn. Hi ha gent que et dirà que jo sóc de dretes. O gent que es pensa que jo sóc molt ric. Un tweet: ‘Heu de cuidar en Quim Nadal, els sobiranistes. Perquè és multimilionari i encara pagarà alguna multa.’ Fixa’t. —Més frases: ‘És un error ressuscitar el franquisme.’ I si ja hi era, el franquisme, i el que hem fet ara és destapar-lo? No és positiu? —Jo he participat en actes insòlits a Girona. Tota la faramalla militar despenjant la bandera anticonstitucional i hissant l’altra. La franquista, fora. Generals, coronels i guàrdies civils acceptant el context democràtic. Dir ara que la policia nacional i la guàrdia civil és franquista, i els Mossos democràtics, és un error, del meu punt de vista. Perquè el franquista és qui els ordena d’atonyinar. No el que atonyina. Els policies atonyinen per definició. Aquí, a Alemanya i on sigui. El meu matís és aquest. Per mi hem comès un altre error, que apunto al llibre. Durant molts anys, dècades, i en el fons del fons, hi ha molt de franquisme català. I molt sobiranista convers que ve de la tradició franquista. —Els alemanys també tenien una societat feixista. Però els nazis no van escriure la constitució. Aquí els franquistes, sí. —No hi ha ni un sol franquista que escrigui la constitució. No pots dir franquista a Herrero de Miñón. No pots dir franquista a Solé Tura. No pots dir franquista a Miquel Roca —Dic franquista a Manuel Fraga. Pare de la constitució. —Hi ha en Fraga, sí. Però aquí hi ha una altra cosa. Com que el catalanisme no s’ha après el catecisme marxista dels anys seixanta doncs no ha entès les contradiccions del règim ni la correlació de forces. La transició va ser la que va ser perquè l’oposició va arribar fins on va arribar. I l’escena és brillant, i després es perd per les clavegueres, però recordem que la Passionaria torna. Jo dic que ara potser ens convindria una segona transició, però no tenim ni un Suárez ni un Tarradellas per establir un diàleg amb cintura política. —Set-cent morts a la transició pacífica espanyola. Tot just ara es reconeixen aquestes morts. No es deia. —Però s’ha sabut sempre. La transició, els seus protagonistes, els seus caps a la cúpula la magnifiquen com a model. Un èxit. Jo estic disposat a admetre que el procés de la transició va ser un èxit. —No em veig capaç de construir una independència amb set-cents morts a la motxilla. Doncs l’Espanya democràtica neix amb centenars de morts. I tan tranquils. —Això és el que posa de manifest fins a quin punt el franquisme era molt més dur que no ens sembla ara. Malgrat que ara atribuïm connotacions franquistes als cossos policíacs, al poder judicial i a la vida mateixa de la constitució. —Un dels cors del vostre llibre és: l’1-O no va ser un referèndum perquè no té garanties. Doncs el referèndum de la constitució del 1978 es va fer sense cens. I som aquí. —El 1978 tenia cens. I col·legis electorals. —No tenia cens. Denunciat pel diari El País l’endemà de votar. Ací es pot llegir. —Entre el no-cens de la constitució i el cens universal de l’1-O, atenció, no fem riure. Aquí l’1-O es va plantejar com un plebiscit, no com un referèndum. El tema és: va haver-hi les condicions generals d’una consulta feta amb condicions, una campanya, una convocatòria oberta i observadors internacionals dient que el referèndum va a missa? Això no va passar. L’endemà serem reconeguts per les tres repúbliques bàltiques, deien. Doncs mira. Kossove és reconegut internacionalment perquè EUA els reconeix. I Catalunya no és independent perquè ni les tres repúbliques bàltiques la reconeix. La república, crec, es farà en tot cas amb un nou referèndum. —Parleu de dotze punts que podrien obrir una solució. Per exemple: l’estat demana perdó per la violència; els sobiranistes renuncien a la via unilateral; l’estat pren la iniciativa per a alliberar els presos; tots dos treballen per recuperar l’estatut del 2006 i arribar a un pacte per a fer un referèndum pactat. Em sembla molt bé tot. I costa de creure que passi mai. —A mi també em costa de creure tot això. Perquè aquí ampliaré la meva frase: hi ha encara una cosa més impossible que la independència de Catalunya i l’Espanya federal. —Quina? —Les dotze mesures de Quim Nadal. —Ha! Per acabar, heu visitat Carles Puigdemont, a l’exili? —No. —I heu visitat els presos? —Sí. Un presoner em va demanar que hi anés. Però, aprofitant que el visitava, els vaig veure a tots, menys els dos Jordis. Passaven per les sales, i abraçades, i hola Rull, hola Turull, hola Forn. Jo ja era conscient que la sensació de gran trobada d’amics en els passadissos d’una presó no era la presó real. Per un moment penses: bé, no està malament. Però no: quan jo me n’anés se’ls tancarien les portes. La presó és la presó. Poca broma. A les vuit, ranxo. I a les deu, llums apagats.

Summary: Joaquim Nadal: ‘Jo acabaré essent un independentista’


Junts per Catalunya ha col·locat Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull en comissions parlamentàries, segons l’ACN. El 130è president de la Generalitat s’encarregarà de la comissió d’Exteriors, i el president del grup parlamentari assumirà la Comissió d’Afers Institucionals (CAI). Turull participarà a la comissió de Reglament, i Rull a la de Territori. A més, la Mesa del Parlament ha aprovat la tramitació de les delegacions de vot dels quatre diputats de JxCat per a les comissions, en la reunió d’aquest dimarts al matí. D’altra banda, el nou portaveu de JxCat, Albert Batet, assumirà les delegacions de vot dels mateixos quatre parlamentaris en les votacions als plens. Fins ara Elsa Artadi feia aquesta tasca, com a portaveu del grup, càrrec que ha deixat en assumir la conselleria de Presidència. Així, Puigdemont participarà a la comissió d’Exteriors, al costat dels diputats de JxCat Josep Costa –també vicepresident primer de la Mesa del Parlament–, Francesc de Dalmases i Anna Tarrés. Aquesta comissió la presideix la també diputada de JxCat Aurora Madaula. David Rodríguez (ERC) n’és el vicepresident, i Esther Niubó (PSC-Units) a secretària. Cs en té sis membres, JxCat i ERC cinc cadascun, PSC-Units dos, CatECP un, i dins el grup mixt hi ha un membre del PPC i un altre de la CUP. La comissió d’acció exterior treballa l’actuació de la Generalitat davant les institucions de la Unió Europea. S’espera que Puigdemont hi pugui participar gràcies a la delegació de vot, també a aquesta comissió, almenys mentre dura la causa judicial que té oberta a Alemanya. Pel que fa a la CAI, Sànchez compartirà comissió amb Costa, Albert Batet i Marc Solsona. La presidència recau en Jean Castel (Cs), i la vicepresidència en Tarrés (JxCat). Gemma Espigares (ERC) n’és la secretària. En total, Cs hi té 6 membres, per cinc de JxCat i d’ERC, dos per al PSC-Units, un per a CatECP, i dins el grup mixt també un per al PPC i un altre per a la CUP. D’altra banda, Rull compartirà comissió de Territori amb els companys del grup Narcís Clara, Gemma Geis, Toni Morral i Eduard Pujol. La presidència de la comissió és d’Assumpta Escarp (PSC-Units), i Sergio Sanz (Cs) n’és el vicepresident. Bernat Solé (ERC) en té la secretaria. En total, Cs hi té sis membres, per cinc de JxCat i cinc més d’ERC. El PSC-Units en té dos, per un de CatECP, i un per a PPC i la CUP, dins el grup mixt. Pel que fa a la comissió de Territori -on hi haurà Turull tal com han confirmat fonts de JxCat-, encara no en consta la composició final. Cal apuntar que diversos grups parlamentaris consultats han apuntat que dubten que a les comissions es pugui delegar el vot, així com ja es va a les sessions plenàries. De fet, el portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, ha dit en roda de premsa que n’estudiaran la viabilitat. Tot i això, fonts parlamentàries consultades per l’ACN han confirmat que sí que es pot delegar el vot també en comissions després d’ampliar-ne la funció en la darrera reforma del Reglament de la cambra.

Summary: Puigdemont, Sànchez, Turull i Rull seran a les comissions del Parlament


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha confirmat que havia autoritzat l’ús de la ‘força letal’ a la frontera amb Mèxic per a frenar els ‘criminals’ que intenten travessar-la. Ni tan sols descarta de tancar del tot la frontera per ‘controlar’ la situació. Trump, que avui ha parlat amb les tropes amb motiu del Dia d’Acció de Gràcies, ha dit que estava ‘orgullós’ de la tasca de les forces de seguretat a la frontera i ha assegurat que la seva administració treballava perquè la vigilància fos forta. Entendre el món: La caravana de migrants abandona la capital mexicana i camina cap a Tijuana Trump, que no ha escatimat crítiques contra la caravana d’immigrants centreamericans que ha arribat a Mèxic, ha assegurat que entre aquestes persones hi ha criminals i que ‘almenys 500’ tenen antecedents policíacs ‘greus’. Ha acusat els demòcrates de voler obrir les fronteres i ha dit que no volia per als Estats Units el que passa a la localitat mexicana de Tijuana, on hi ha ‘baralles’ als carrers. Trump ha dit que esperava que no calgués ‘usar la força letal’. Així mateix, ha assenyalat que si la situació es torna ‘incontrolable’ s’haurà de tancar tota la frontera temporalment. Més informació: Enganyats i empresonats. La desgràcia de gairebé 2.000 migrants a Tapachula (Chiapas, sud de Mèxic). El periodista Alberto Pradilla viatja amb la caravana. En el seu compte de Twitter ofereix informació en directe. Documentari de la CNN sobre la Bèstia, també conegut com el tren de la mort, que transporta centenars de migrants de Centreamèrica a través de Mèxic. Informe de Human Right Watch sobre els nens migrants de Centreamèrica que demanen asil a Mèxic. Mapa de la ruta de la carvana del Center for Immigration Studies.

Summary: Trump autoritza a disparar a matar contra els immigrants que vulguin entrar als EUA per la frontera sud