La crisi sanitària del coronavirus 2019 ha posat en dubte l’eficàcia de la sanitat de l’estat espanyol. Si bé el ritme de contagis vertiginós de la Covid-19 i les baixes de centenars de sanitaris han tensat el sistema de salut, també arrossega la falta d’inversió i les retallades d’aquesta última dècada. L’escassetat de material i de llits hospitalaris ha aflorat durant les pitjors setmanes de la pandèmia, cosa que ha palesat que el sistema no estava preparat per a absorbir un volum de contagis tan elevat en tan poc temps. Aquest dèficit és un mal compartit amb la resta d’estats, molts dels quals no garanteixen l’accés públic i universal a la sanitat pública. Tanmateix, la centralització de les competències de salut transferides fa dècades a les comunitats autònomes en el Ministeri de Sanitat espanyol s’ha demostrat negativa, i la gestió ruïnosa de les compres de tests ràpids de detecció de la Covid-19 i del material sanitari necessari n’han empitjorat les condicions per a combatre la pandèmia. A més, la falta de previsió per a afrontar aquesta crisi sanitària ha estat un problema afegit, deslligat de la inversió en sanitat, que pot acabar provocant el col·lapse del sistema. L’estat espanyol és, de fet, un dels més castigats per la Covid-19 de tot el món, tant en nombre de víctimes mortals com de casos registrats. A més, la manca de tests fa probable que hi hagi més casos reals i que no es detectin. La reacció tardana de les autoritats i la insuficiència de les mesures adoptades poden explicar en bona part les dades de casos i la mortalitat, juntament amb el fet de tenir una població envellida, que és una característica que comparteix amb alguns altres estats de la UE. Si ens fixem en la inversió en salut, l’estat espanyol és un dels que menys hi inverteix en l’entorn europeu. Cada any hi inverteix un 15% menys que la mitjana de la UE, segons un report de la Comissió Europea publicat a final del 2019, l’Informe sobre l’Estat de Salut a Espanya, que es publica cada dos anys. La inversió en sanitat era d’un 8,9% del PIB el 2017, que es tradueix en una despesa de 2.371 euros per persona. En canvi, la mitjana de la UE rondava el 9,8% del PIB i els 2.884 euros per persona. Del total de la despesa, la sanitat pública n’és un 71%, una xifra inferior a la mitjana de la UE, que és del 79%. Gràfic de l’Informe sobre l’Estat de Salut a Espanya (2019) de la Comissió Europea. La falta d’inversió, comparativament parlant, es tradueix en els llits hospitalaris, un factor en què l’estat espanyol (3 per cada 1.000 habitants) també se situa per sota de la mitjana europea (5). És molt lluny, per exemple, d’Alemanya (8), Àustria (7,4), Hongria (7) o la República Txeca (6,6). Fora de la UE, lideren el Japó (13), Corea del Sud (12,3) i Rússia (8,1). Quant al nombre de metges, l’estat espanyol se situa per damunt de la mitjana europea: en té 3,9 per cada 1.000 habitants contra el 3,6 de la mitjana de la UE. En canvi, té 5,7 infermers contra el 8,5. Ara, l’estat espanyol no hi comptabilitza els auxiliars d’infermeria, cosa que sí que fan alguns altres estats europeus. El report adverteix també de l’alta temporalitat dels sanitaris, un 30%. Però les dades per si soles no expliquen el millor o pitjor funcionament d’un sistema sanitari. L’informe europeu també elogia l’eficàcia de la sanitat pública de l’estat espanyol i recull que l’esperança de vida és la més alta de la UE. Aquests dos factors expliquen, en part, que menys inversió en sanitat a l’estat espanyol no es tradueixi en una salut pitjor dels ciutadans, juntament amb la fortalesa de l’atenció primària i la despesa menor en medicaments. No obstant això, hi ha elements associats, com ara la dieta o el pes dels factors de riscs per a la salut que influeixen en l’esperança de vida. En aquest sentit, una esperança de vida més alta no presenta una relació directa amb la qualitat del sistema de salut, encara que també hi influeix. Les dades que ofereix el Ministeri de Sanitat espanyol són una inversió del 9% del PIB, que són 105.000 milions d’euros anuals. D’aquesta quantitat, 74.000 són del sector públic i 31.000 del privat, i el total representa 2.255 euros per habitant. La diferència entre les dades recollides per l’informe de la Comissió Europea i les que ofereix el govern espanyol –un 0,2% del PIB i 116 euros menys per càpita– pot explicar-se perquè l’informe europeu agafa les dades del 2017 i les del ministeri són més actuals. L’últim pressupost espanyol aprovat va ser la primavera del 2018, quan encara governava el PP. Comparativa amb els estats de l’OCDE Els indicadors de l’Organització de Cooperació i Desenvolupament Econòmic (OCDE) són els que s’utilitzen a escala internacional per comparar els estats que en formen part. Segons l’últim informe publicat el febrer d’enguany, dels 36 membres de l’OCDE, l’estat espanyol ocupa el lloc 23 en inversió pública en sanitat, el 71%, coincidint amb la mitjana. L’estat francès n’ocupa el setzè amb una inversió del 77%. Noruega i Luxemburg (85%) encapçalen el rànquing, seguits del Japó, Dinamarca i Suècia (84%) i la República Txeca, Islàndia i els Països Baixos (82%). L’estat que inverteix menys en sanitat pública és Suïssa (30%), seguit de Xile i els Estats Units (50%), Mèxic (51%), Letònia i Corea del Sud (57%) i Grècia (61%). La inversió dels Països Catalans en salut Dins l’estat espanyol, les comunitats autònomes tenen transferida la competència de salut i hi destinen una part important del pressupost anual. Segons les dades del 2017 recollides pel Ministeri de Salut espanyol, Catalunya hi inverteix un 4,6% del PIB (10.330 milions, 1.388 euros per habitant); el País Valencià, el 6,3% (6.804 milions, 1.379 euros per habitant); i les Illes, el 5,1% (1.557 milions, 1.353 euros per habitant). De fet, Catalunya i les Illes són dues de les autonomies que hi destinen menys PIB, només superades per la Comunitat de Madrid (3,7%). Encapçalen en inversió sanitària Extremadura (9,1%), Múrcia (7,6%) i Astúries (7,3%). La mitjana de les autonomies és del 5,5% del PIB. Aquests percentatges han variat aquesta última dècada, de les retallades a partir del 2010 fins al creixement sostingut a partir del 2014, aproximadament. Inversió pública en sanitat a les comunitats autònomes de l’estat espanyol. Font: Ministeri de Sanitat espanyol El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ofereix el càlcul del PIB per a poder comparar la xifra amb l’indicador de l’OCDE. Segons la Generalitat, la despesa sanitària respecte del PIB el 2017 va ser 7,5%, incloent-hi el sector públic (5,2%) i el privat (2,3%). Se situava en el lloc 25 d’un rànquing hipotètic de 37 membres. Segons les dades de l’indicador de l’OCDE amb relació al PIB, l’estat espanyol té una despesa del 8,9% i el francès de l’11,5%. La mitjana de l’OCDE, sumant tots dos sectors, és del 8,8%, i la de la UE, el 8,5%. Cal advertir que aquest indicador amb relació al PIB és diferent de l’anterior, que reflecteix la despesa pública en sanitat. Cal tenir present que són indicadors diferents i que els resultats globals són molt diferents. Per exemple, mentre que els Estats Units són capdavanters en la despesa en sanitat amb relació al PIB, es troben a la cua quant a la despesa pública en salut. Andorra, que no forma part de l’OCDE, va destinar 127,7 milions d’euros a la salut segons les dades del 2018, cosa que significa un 4,7% del PIB. Això són 1.677 euros per habitant. El 2017, per facilitar la comparativa amb Catalunya, el País Valencià i les Illes, va ser un 4,6% del PIB (124,1 milions i 1.160 euros per habitant). Catalunya Nord no té dades desglossades perquè el sistema sanitari de l’estat francès és centralitzat.

Summary: Dades: l’estat espanyol inverteix en sanitat un 15% menys que no pas la mitjana de la UE


L’ex-conseller de Cultura Santi Vila ha demanat a la Caixa de Solidaritat la fiança imposada pel jutjat número 3 d’Osca, de 216.000 euros, per no haver lliurat a l’Aragó les 44 obres d’art de Sixena del Museu de Lleida malgrat l’ordre judicial, segons ha avançat el diari digital elMón i ha confirmat l’ACN. Lluís Puig, processat per la mateixa causa, el magistrat li demana 88.000 euros. ‘Sempre que he demanat ajuda a la Caixa de Solidaritat m’han ajudat’, afirma Puig a preguntes de l’ACN. Segons el jutge, les fiances busquen ‘garantir les possibles responsabilitats’ que se’ls puguin imposar. El mateix jutjat d’Osca va desestimar els recursos presentats pels exconsellers en què sol·licitaven una rebaixa de la fiança imposada. Els fets pels quals el jutge d’Osca va acordar l’obertura de judici oral contra Santi Vila i Lluís Puig tenen el seu origen en la sentència del jutjat de primera instància 1 d’Osca del 8 d’abril del 2015 en què anul·lava les compravendes de les obres fetes per la Generalitat entre el 1983 i el 1992 i pel Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) el 1994. La mateixa sentència recollia que les peces eren propietat de l’Ordre Santjoanista del Monestir de Sixena. L’11 de juny del 2015, el mateix jutjat ordenava l’execució provisional de la sentència i requeria el trasllat “immediat” de les 44 obres. La Generalitat, però, va recórrer totes les decisions judicials i va declarar la unitat de la col·lecció, quan Vila era conseller de Cultura. És per això que l’acusació particular, a més de per desobediència, acusa Vila d’usurpació d’atribucions judicials. La ‘desobediència’ de Vila va ser ‘intensa i agreujada’, ja que no només va ser ‘passiva’, deixant ‘d’atendre i complir els mandats judicials’, sinó que va ser ‘preponderantment activa’ i va intentar ‘obstaculitzar i posar traves’ al compliment de la sentència, recull l’escrit de l’acusació particular. Després de conèixer-se públicament la petició de Santi Vila, la Caixa de Solidaritat ha reaccionat amb tres piulets. Diuen que estan estudiant la petició ‘tot i les pressions rebudes per atendre la petició, i som conscients que el cas és controvertit’. Confirmem que la Caixa ha rebut una petició per la fiança imposada en el cas Sixena a Santi Vila 1/3 — Caixa de Solidaritat (@DeSolidaritat) January 16, 2020 Estem avaluant totes les raons, tot i les pressions rebudes per atendre la petició, i som conscients que el cas és controvertit.Gràcies per les vostres aportacions i no deixeu de fer-nos saber el vostre parer 3/3 — Caixa de Solidaritat (@DeSolidaritat) January 16, 2020

Summary: Santi Vila demana a la Caixa de Solidaritat els 216.000 euros de la seva fiança per Sixena


Antoni Bosch-Veciana és professor de filosofia de la Universitat Ramon Llull i també fa classes a l’Institut Superior de Ciències Religioses de Barcelona. Ha impartit cursos sobre Plató i els platonismes, filosofia i literatura grega, antropologia filosòfica i hermenèutica. A més, és un gran coneixedor de l’obra de l’antropòleg i monjo benedictí Lluís Duch, que donava especial importància a la qüestió de la banalització del llenguatge i els seus perills. Bosch-Veciana considera que el judici contra el procés ha estat un gran exemple d’aquesta banalització perquè s’ha distorsionat el significat real de paraules com ‘violència’, per exemple. Considera, a més, que és un mal que afecta totes les forces i moviments polítics i que en molts casos té unes conseqüències nefastes. Parlem amb ell sobre aquesta qüestió i sobre el paper i la importància del llenguatge a les societats contemporànies. —Quin paper té el llenguatge en l’obra de Lluís Duch? —Ell defineix l’home com aquell que parla, com l’homo loquens. Entén la paraula com tot allò que té a veure amb l’explicar-se de l’home, amb tot allò que assenyala, amb el llenguatge oral, gestual… Tot això forma part del llenguatge. Fonamenta l’home en el llenguatge. I el llenguatge de l’home és aquell que determina la realitat que té davant. És important dir la paraula exacta per a descriure què tens davant per tal que això hi tens sigui això que dius. Ell ho anomena ‘emparaulament’, dotar la realitat de sentit. Emparaular una cosa és dotar-la de la paraula perquè sigui significativa. Això té el seu punt d’ambigüitat, és clar. Ell defineix l’home com aquell ésser que és ambigu, però malgrat aquesta ambigüitat, hi ha d’haver certa honestedat. Si tothom és deshonest amb allò que diu i que fa, no hi ha qui pugui comprendre què té davant. Es desdibuixa tot… Duch té un llibre sobre la banalització del llenguatge que és una conferència que havia fet al CCCB. —I dieu que l’actualitat política reflecteix molt bé aquesta banalització del llenguatge. —L’exemple més transparent d’aquesta banalització pot ser el judici al procés, perquè el llenguatge que han utilitzat els fiscals, per exemple, ha desdibuixat completament la realitat del que ha passat, com a mínim la dels qui érem aquí. Aquest desdibuixament de la realitat, fet una mica expressament, gairebé volgut, és una banalització que fa que no concordi allò que es diu amb la realitat de les coses. I aquesta banalització és molt greu. En aquest cas, hi ha gent que s’hi juga la presó, les relacions personals… S’ho juga tot. A més, el llenguatge jurídic hauria de ser molt precís. De fet, tots els llenguatges haurien de ser precisos. Quan un metge et diu que tens càncer d’alguna cosa, allò ha de ser-ho, si no, anem apanyats… Amb un jutge o un fiscal passa exactament igual. Si la naturalesa de les coses queda desdibuixada perquè apliques paraules que no són, s’arruïna la imatge del món. —Quins conceptes s’han banalitzat especialment durant el judici? —S’ha aplicat la paraula ‘violència’ en un sentit que no es correspon amb la realitat. La violència més aviat ha vingut de l’altra banda, com tots vam viure i veure. Aplicar la violència allà on no és, és desdibuixar la realitat, de manera que fins i tot la gent normal i corrent s’arriba a indignar. Un judici és una qüestió de llenguatges. En qualsevol judici, els jutges no han estat enlloc ni han vist res. Escolten les narracions dels fiscals i les dels advocats defensors i, contrarestant-ho, en treuen una narració d’allò que, per a ells, va passar. Però no és el que va passar realment, sinó la paraula que queda millor contrastada. I apareix una realitat nova. Per això després es va introduir la necessitat d’una prova davant els relats. Al judici veus com les proves no proven pas allò que diuen… Sembla que per a uns provin i per als altres no. Però els qui hi vam ser ens escandalitzem. Només cal veure les converses de la gent. Nosaltres sentim les d’aquí, si sentíssim les de l’altra banda… S’irriten per l’altre cantó. Trobar un acord en això és el que s’anomena diàleg, però ha de ser sincer, profund: els grecs en deien parresia. —A què es refereix aquest concepte? —És ser honest amb les paraules que dius, el fet de poder-ho dir tot. Llibertat d’expressió, podríem dir, sempre que l’expressió sigui sincera. Aquí no és qüestió de fer novel·les, perquè hi ha en joc la llibertat de la gent empresonada, de la gent que és a l’exili i la de tot un poble. No es poden fer bromes perquè té uns costos enormes. I ara, perquè som en un estadi no gaire violent de les coses, però podem recordar altres èpoques. Només cal veure què va significar el segle XX a Europa, de la Primera Guerra Mundial a la Segona: milions de morts simplement per jugar amb les paraules, per banalitzar-les. Si tu imposes un llenguatge i una percepció de la realitat que no es correspon amb el que passa, amb això es manipula tant com vulguis, com fa Trump. I no parlo de la postveritat, encara que hi tindria a veure. La banalització del llenguatge és la manipulació del món. Les coses poden ser absolutament polièdriques, però una cosa és ser polièdric i una altra cosa és posar-li una cara al poliedre que no cap enlloc. —L’independentisme també banalitza el llenguatge? Per exemple, el lema ‘Ho tornarem a fer’ ha estat criticat en aquest sentit. —És clar, això també és delicat. Dibuixar un futur quan no és possible fer-ho… Quan creem una utopia que sabem que no és realitzable, això també és greu. Com allò que deia Clara Ponsatí: ‘Va ser una catxa’. Jo no sé si és una frase passada de rosca, però si no, com diu Bernat Dedéu en algun article, és greu perquè deixa la gent desubicada. —No sé si és un fenomen que transcendeix ideologies. Creieu que altres forces polítiques, com els comuns, també banalitzen el llenguatge? —És un mal que ha tingut sempre l’esquerra, des dels orígens obrers: aquest atorgar-se la capacitat de llegir la realitat de manera correcta i el moralisme que hi ha darrere d’això. L’únic llenguatge moral possible per a entendre’ns és batejar i comprendre la realitat d’una manera concreta. S’erigeixen com els lectors de la veritat, els qui la tenen i, per tant, a qui hem de fer cas. Això també cal matisar-ho i estudiar-ho a fons. Ningú no posseeix la veritat. Tothom ha d’intentar acostar-s’hi, perquè sí que hi ha una certa veritat. Al judici, hi ha una certa veritat, en la violència, en qui la va fer i la va gestionar. —Una paraula que sempre es banalitza és ‘feixisme’. Què en penseu? —Exactament. La història l’hauríem d’estudiar més a fons perquè cal endreçar bé les paraules i ubicar-les en el nostre cap ben solidificades d’acord amb els criteris dels historiadors. No es pot posar tot dins d’un mateix sac i dir que tot és feixisme. Si banalitzem el llenguatge, arribarem a prendre mal perquè el món no serà món. No serà habitable per a l’home. L’home només pot habitar aquell món que és capaç de dir. Si no tens la paraula per a dir una cosa, aquella cosa no existeix. Si a un professor de música li cau una partitura, els alumnes que sàpiguen què és una partitura diran ‘li ha caigut una partitura’, però els qui no ho sàpiguen diran ‘li ha caigut un paper’. No podran dir ‘partitura’ perquè no tenen la paraula. Si no tens la paraula ‘dolor’, no tens dolor. Tindràs una altra cosa, ho explicaràs d’una altra manera, però sense la paraula no tens la cosa. Al final, el món que tenim davant és el món que hem emparaulat nosaltres mateixos, no aprenent-nos les paraules del diccionari, sinó dotant-les d’aquell sentit que tenen. Cal un exercici interior de cadascú a l’hora de reflexionar per tal de saber dir bé les coses. Som éssers que preguntem. Si neguem la capacitat de preguntar-nos, neguem la capacitat de ser éssers humans perquè deteriorem el llenguatge. Per a dialogar, hem de posar-nos d’acord amb les paraules que fem servir. Quan diem ‘independència’, què diem? Hi ha d’haver una honestedat molt profunda dels polítics en relació amb el poble que serveixen. —Però el diàleg s’anul·la si es redueix l’altre a una etiqueta. Penso en una altra paraula que es banalitza: ‘colpista’. —Només cal llegir determinada premsa de Madrid. Jo, de tant en tant, escolto Jiménez Losantos! La gent posa etiquetes i calen a fons. És tot el llenguatge dels mitjans de comunicació, que són el quart poder per l’ús del llenguatge i per la possibilitat de l’ús pervers del llenguatge. —Ja no hi ha marxa enrere quan es banalitza un concepte? —En això no sóc tan pessimista… Amb molta lentitud i anant profundament a les coses, els uns i els altres hem de ser capaços d’enfocar bé fins que es vegi la realitat tal com és. I la realitat és força ambigua, i aquesta ambigüitat també ha d’aparèixer i s’ha de poder denunciar, si és perversa. Perquè l’ambigüitat també pot ser perversa. —Pot ser que la línia entre la banalització del llenguatge i el llenguatge figurat sigui molt fina? A vegades, tots aquests conceptes no s’utilitzen de manera literal. —Però en la banalització hi ha una certa mala intenció. És banal el que fa Trump, jugant amb el llenguatge durant les eleccions. Això abans, en llenguatge de carrer, se’n deia ‘mala llet’. De manera més educada, se’n diu perversió del llenguatge.

Summary: Antoni Bosch-Veciana: ‘L’exemple més transparent de la banalització del llenguatge és el judici al procés’


Hwang Woo–Suk, el controvertit gurú coreà de la clonació, està decidit a retornar a la vida el mamut de Sibèria, extingit fa milers d’anys. Durant una visita a la ciutat russa de Yakutsk, que acollirà un nou centre internacional dedicat a l’animal, el científic sud-coreà ha confirmat avenços per aconseguir que el mamut torni a la vida gràcies a la cooperació d’experts del seu país i de Rússia, que treballen amb les restes d’aquest animal preservades en el subsòl gelat durant segles. ‘Com a resultat dels incansables esforços conjunts, hem assolit la ‘fase inicial’ del nostre camí per a la recuperació del mamut’, va afirmar després d’agrair al president de Rússia, Vladimir Putin, el seu suport en la investigació. ‘En aquesta fase hi ha controls científics sòlids en marxa. Un cop s’hagin completat publicarem els resultats en revistes científiques’, va declarar. Hwang Woo–Suk dirigeix la fundació d’investigació de Biotecnologia SOAAM de Corea del Sud i ha estat treballant estretament durant anys amb especialistes russos de la Universitat Federal del nord-est de Yakutsk, que serà la seu del nou centre Mundial d’Estudis del Mamut, segons informa The Siberian Times. ‘El segon pas, i altres estudis més profunds, ja han estat programats per part dels investigadors de la universitat, el SOAM i el Grup d’Investigació Nacional de Corea’, va revelar. Hwang Woo–Suk no va voler establir un termini per a convertir el seu somni en realitat. ‘Continuem la cerca de nous materials i mostres. Necessitem cèl·lules que puguin compartir informació’.

Summary: El gurú coreà de la clonació s’embarca en la resurrecció del mamut


Una volta investit president, Ximo Puig ja ha avançat que hi haurà pocs canvis i que la majoria de consellers repetiran cartera. Les incògnites del seu futur govern, que anunciarà diumenge després d’haver pres possessió, es redueixen a la Conselleria d’Agricultura, la d’Obres Públiques, i la d’Universitats i Innovació, un dels departaments de nova creació. El pacte que han signat els tres socis preveu un Consell amb dotze conselleries (dues més que la legislatura passada), de les quals el PSPV en tindrà sis (una més), Compromís, quatre (una menys) i Unides Podem-EU s’estrena amb dues: Qualitat Democràtica, Participació i Administració Pública, que quedarà en mans de la líder d’Esquerra Unida, Rosa Pérez; i Habitatge i Sostenibilitat Energètica, una conselleria que encapçalarà Rubén M. Dalmau i que tindrà rang de Vice-presidència. A hores d’ara, sembla prou clar que, entre els socialistes, repetiran Vicent Soler com a conseller d’Hisenda; Gabriela Bravo com a consellera de Justícia i Interior, i Ana Barceló tornarà a ocupar Sanitat. No és clar qui hi haurà al capdavant d’Obres Públiques i Vertebració del Territori, perquè l’anterior titular, María José Salvador, ocupa la Vice-presidència primera a la mesa de les Corts. Diverses veus apunten que podria fer-se càrrec de la conselleria Manolo Mata, portaveu dels socialistes a les Corts. Tampoc se sap qui assumirà Universitats i Innovació. Compromís gestionarà, a més de la Vice-presidència primera, les competències d’Igualtat i Polítiques Inclusives, amb Mónica Oltra al capdavant. Cultura i Esports tornarà a ser per a Vicent Marzà, i Rafael Climent continuarà com a titular d’Economia. Agricultura anirà en mans de Compromís, i diverses fonts insinuen que la titular podria ser la candidata a la batllia d’Elx a les últimes eleccions municipals, Mireia Mollà. Sigui com sigui, serà una dona d’Iniciativa.

Summary: Puig dissenya un govern de continuïtat amb poques novetats


El Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) ha condemnat l’estat espanyol pel maltractament contra Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat a la terminal 4 de l’aeroport de Barajas, a Madrid. En concret, Espanya haurà de pagar una indemnització de 50.000 euros per danys morals. Segons la interlocutòria del TEDH, l’estat espanyol va vulnerar la prohibició de tractes inhumans i denigrants perquè hi hagué maltractament i les autoritats no el van investigar. Quatre jutges dels set que formen part del TEDH han votat a favor de la indemnització per danys morals a Portu i Sarasola. El primer ha de rebre 30.000 euros i el segon, 20.000. Els afectats van explicar que, en el trasllat a la caserna d’Intxaurrondo, després de ser detinguts a Arrasate, va rebre ‘puntades de peu i cops’. Portu va ser hospitalitzat l’endemà i va haver de menester assistència mèdica durant vint-i-set dies. Sarasola va ser traslladat a Madrid en detenció incomunicada. Durant catorze dies va rebre assistència mèdica. La interlocutòria del TEDH diu que les lesions ‘són provades suficientment’ i que es van produir mentre restaven sota custòdia de la Guàrdia Civil. I afegeix que l’existència d’aquestes lesions ‘no ha estat negada ni pel Tribunal Suprem ni pel govern espanyols’.

Summary: El Tribunal d’Estrasburg condemna l’estat espanyol per maltractaments als responsables de l’atemptat de Barajas


La sala tercera del Tribunal Suprem espanyol ha confirmat l’acord de la Junta Electoral espanyola d’inhabilitar el president de la Generalitat, Quim Torra, com a diputat del Parlament de Catalunya. El Suprem ha refusat les mesures cautelars sol·licitades per la defensa –ja va descartar les cautelaríssimes fa uns dies– i manté l’ordre de la JEC, tot i que diu que la inhabilitació de Torra com a diputat serà reversible si li acaba donant la raó quan es pronunciï sobre el fons del recurs. El Suprem, a més, ha avisat el parlament que ha de ser el ple, i no pas la mesa, l’òrgan que recorri contra la decisió de la JEC. D’aquesta manera, el Suprem dóna cobertura a la decisió de la JEC per a provar d’apartar el president Torra i es confronta amb l’autonomia del Parlament de Catalunya. Tant el reglament de la cambra com la llei de Presidència i l’estatut recullen que els diputats del parlament i el president de la Generalitat només poden ser inhabilitats per sentència judicial ferma. La sala segona del Suprem encara no ha resolt el recurs de la defensa de Torra contra la condemna del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), i encara trigarà uns mesos a pronunciar-s’hi. El mapa jurídic de la situació del president Torra ‘Sóc diputat i president perquè així ho va decidir la ciutadania i ho va votar el parlament en la meva investidura, ratificant-ho el 4 de gener‘, va dir el president Torra poc després de fer-se pública la decisió del Suprem. En aquest sentit, també va recordar que la mesa del parlament havia avalat la decisió amb una gran majoria. ‘No ha canviat res i no ens farem enrere’, ha afegit. El parlament té la paraula Ara correspon al Parlament de Catalunya de decidir si acata la decisió provisional del Suprem o bé continua batallant per defensar l’escó de Torra. La reunió de la mesa en què s’abordarà la qüestió serà probablement dilluns, abans del pròxim ple previst. Caldrà veure quina posició adopten els partits respecte de la decisió del Suprem i si Torra pot votar al ple, tal com va assegurar el president de la cambra, Roger Torrent. La JEC ja l’ha apressat a executar immediatament la retirada de l’escó de Torra i a aportar la documentació que ho certifiqui. A favor del parlament i del president hi ha l’informe dels lletrats de la cambra, que diu que Torra només pot ser inhabilitat amb una sentència judicial ferma. També sosté que pot continuar com a president encara que li retirin l’escó al parlament, atès que la llei diu que s’ha de ser diputat per a ser elegit president, però no pas que s’hagi de mantenir l’escó per a continuar exercint el càrrec. Els lletrats consideren que la decisió de la JEC és un acte administratiu nul, que no es pot declarar una ‘inelegibilitat sobrevinguda’ i que és un organisme incompetent per a resoldre aquest afer. Conclouen que cal mantenir l’escó de Torra i esperar el pronunciament de fons del Suprem ‘per tal d’evitar que, mentrestant, es puguin produir danys irreparables’. En un altre informe, els lletrats de la Generalitat també s’han pronunciat favorablement perquè Torra continuï com a president encara que sigui inhabilitat com a diputat. Defensen que el cas contrari significaria una vulneració del dret fonamental de participació política i recorden que la constitució espanyola atribueix a una sola llei, amb moltes limitacions, la potestat d’establir i fixar les causes que impedeixen gaudir del dret fonamental a l’exercici d’un càrrec públic. Amb el pronunciament d’ahir del Suprem, que refusa el recurs de Torra que demanava de suspendre cautelarment la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC), els lletrats mantenen vigent l’informe fet, ja que de moment no se’ls ha encarregat un nou pronunciament. El cas de Torra podria acabar a la comissió de l’estatut dels diputats, que elaboraria un dictamen que s’acabaria sotmetent a votació al ple. Tanmateix, acabi com acabi la batalla jurídica perquè pugui mantenir l’escó, Torra segurament podrà continuar com a president fins que rebi una sentència ferma del Suprem.

Summary: El Parlament de Catalunya té la paraula sobre la inhabilitació del president Torra


El govern espanyol intenta pressionar contra la formació del nou govern de la Generalitat amb un comunicat en què assegura que la tria de Torra ‘és una provocació’. Més enllà d’això, el text solament afirma que ‘analitzarà la viabilitat del nou govern anunciat ateses les circumstàncies personals d’alguns dels designats’. Allò que no ha agradat a l’executiu de Rajoy és la restitució com a consellers de Jordi Turull, Josep Rull, Toni Comín i Lluís Puig, tots ells a la presó o a l’exili. L’executiu espanyol aprofita que ell mateix controla el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) fins que el nou govern no prengui possessió i s’aixequi el 155, i en un extrem la Moncloa pot arribar fins i tot a intentar boicotar la publicació oficial del nomenament. Tanmateix, tan sols el president de la Generalitat té competències per a decidir qui nomena com a conseller. L’únic impediment que pot tenir per a nomenar un membre del govern és si aquesta persona és inhabilitada per decisió judicial. Habitualment el president de la Generalitat signa el decret de nomenament dels consellers i consegüentment és publicat al DOGC. Llavors han de prendre possessió del càrrec en un acte cerimonial i el nou govern es pot considerar format. Segons el text aprovat al Senat espanyol el 27 d’octubre, el 155 deixarà de ser vigent quan es formarà un nou govern. Com que la sola eina de pressió de Rajoy fa referència a la publicació dels nomenaments al DOGC i aquesta capacitat desapareix amb la formació d’un nou govern, la pressió és limitada. Si finalment aconseguís de blocar la formació del nou govern tal com l’ha concebut el president Torra, n’hi hauria prou de formar un govern provisional sense aquestes persones, esperar que s’aixequi el 155 i finalment nomenar-los. Més informació: Qui són els nous consellers del govern de la Generalitat?

Summary: Rajoy mira de pressionar contra la formació del nou govern


Josep Casulleras Nualart (Terrassa, 1981) acaba de publicar el llibre La batalla de l’exili, editat per Ara Llibres, on s’explica la complexitat del front jurídic exterior. Ho fa amb la metodologia del periodisme d’investigació i amb el ritme d’una crònica d’intriga i enjòlit. El llibre enganxa pel que explica i per la manera com és escrit. Retrata amb detall l’estratègia que ha empès la justícia espanyola contra les cordes. Té pròleg de Jaume Alonso-Cuevillas i epíleg d’Aamer Anwar. Tota una garantia. Però el llibre també és avalat per la seva trajectòria periodística, basada en el rigor i l’honestedat, al capdavant de VilaWeb, on d’ençà de l’any 2007 fa de cap de redacció. Casulleras és un dels periodistes que sap més de periodisme digital d’aquest país. Del periodisme, que, amb l’adjectiu ‘digital’, no ha perdut cap dels valors de la professió i que, en canvi, ha aprofitat la tecnologia per fer-lo més eficient. Per ell, la immediatesa i la profunditat no són antagòniques. Coberta de ‘La batalla de l’exili’ de Josep Casulleras —S’ha parlat molt de l’exili. Què ens descobriu al llibre La batalla de l’exili? —De l’exili, se n’ha parlat molt, però no se’n saben pas tantes coses. Hi ha bàsicament dos fronts, el polític i el judicial, i és sobretot d’aquest darrer que m’ocupo en aquest llibre, de la batalla judicial que es lliura primer a Bèlgica, i després a Alemanya, a Escòcia i a Suïssa. Quan el tribunal de Slesvig-Holstein va tancar la porta a extradir Puigdemont per rebel·lió a Espanya vaig veure clar de seguida que allò era un punt i a part, que es tancava un episodi d’aquesta època de resistència i de combat contra la repressió política que s’obria ara fa un any. I he volgut explicar aquest episodi, fer-lo entenedor, transmetre fins a quin punt en aquests països la justícia espanyola s’ha posat en evidència i com li han fet veure, de maneres diferents, que no l’ajudarien a aplicar un càstig polític com el que pretenia. I també he volgut explicar qui són aquests advocats, quina història tenen darrere, com i per què s’arriben a involucrar tant, professionalment i personal, en aquesta causa. —Fent el llibre heu tingut més sorpreses que no us esperàveu? —Per començar, l’enorme quantitat d’advocats que han format part dels equips de defensa dels exiliats. No era conscient que tanta gent hagués treballat durant aquests mesos per contenir a Europa l’afany venjatiu de la justícia espanyola. I sobre això m’ha sorprès una cosa: recordo que durant els primers mesos de l’exili vaig pensar que era sorprenent que advocats de tant prestigi internacional com l’alemany Wolfgang Schomburg, l’escocès Aamer Anwar, el flamenc Paul Bekaert i Gonzalo Boye mateix, per posar-ne uns quants exemples, assumissin la defensa dels exiliats. Però, havent-hi parlat i havent llegit entrevistes que els han anat fent a diversos diaris europeus, m’he adonat que són ells que se senten orgullosos de portar un cas com aquest; de poder ser els representants legals d’uns polítics que s’han exiliat d’un estat de la UE perquè els vulnera els drets fonamentals, de ser part d’un procés judicial amb ressò a tot el món. Per a alguns és la culminació d’una trajectòria professional de dècades. —Fins a quin punt que aquests advocats assumeixin la defensa no és ja una impugnació de les euroordres? Dieu que quan la policia alemanya sap que Wolfgang Schomburg és l’advocat de Puigdemont, dos minuts després de ser detingut, s’empassen saliva. —És que Schomburg és tota una autoritat a Alemanya. Els juristes més prestigiosos del país li van arribar a dedicar un llibre de tribut. Es va dissenyar una estratègia, una teranyina de contactes entre advocats, que feia que a cada país tinguessin a punt les primeres espases per si hi calia d’actuar. I és això que va passar a Alemanya. Una trucada de Boye ho activava tot. —Alguns advocats s’hi involucraran molt més enllà de la defensa jurídica. El cas d’Aamer Anwar és paradigmàtic. Per què ho fan? —Perquè és una persecució política. I això ho determina tot, començant per l’estratègia de defensa. Els advocats dels presos ho saben prou bé: ja pots fer la millor defensa tècnica durant la fase d’instrucció, que allò que fa que romanguin tancats un any després és la voluntat política de càstig. Aamer Anwar és qui ho explica d’una manera més clara: la defensa de Clara Ponsatí no podia acabar a la sala de vistes del tribunal escocès; havia d’anar més enllà, la batalla s’havia de lliurar a les manifestacions, a les sales de conferències, als platós de televisió. Ell ha fet això: ocupar-se de la dimensió política i mediàtica, mentre els seus col·legues QC (Queen Counsel) s’ocupaven de les qüestions tècniques davant el jutge. El combat per a guanyar l’opinió pública és fonamental, en una causa com aquesta, i ell ho té molt present. Per això alguns dels advocats fan tant discurs polític; perquè és una causa política. —Quin va ser el moment més crític de l’exili, la primera declaració a Bèlgica, un diumenge, quan la situació s’allargava… o els dies de Puigdemont a la presó de Neumünster? —El moment més crític va ser al començament de l’exili. Perquè l’Audiència espanyola anava ficant la gent a la presó, perquè el dolor de la sortida del país encara cremava molt i perquè encara no s’havien contrastat de manera efectiva els mètodes de la justícia espanyola amb els d’una altra jurisdicció europea. A Alemanya, malgrat el triomfalisme de la premsa espanyola i el desànim social i la ràbia a Catalunya, tot estava més controlat que no ens pensàvem. De fet, per a Gonzalo Boye Alemanya era la primera opció per a l’exili, però Bèlgica es va acabar imposant per unes altres raons. —Què és el ‘litigi estratègic’? Quin paper hi té, en la decisió d’exiliar-se? —El litigi estratègic és el procediment pel qual pots forçar un estat de dret, o un conjunt d’estats, a modificar el seu sistema legal perquè protegeixi uns drets fonamentals que són violats. I fer-ho utilitzant armes jurídiques, procediments judicials. És un concepte que fa servir molt Gonzalo Boye, que l’agafa del seu col·lega alemany Wolfgang Kaleck, un advocat de gran prestigi en la defensa de drets humans i que és qui va portar Boye a formar part de l’equip de defensa d’Edward Snowden. Això ho fan els advocats dels exiliats: agafar la causa judicial contra els independentistes catalans i transformar-la en un cas de litigi estratègic de dimensió europea, que vol dir que si s’arriba a guanyar aquesta batalla judicial es pot establir un precedent importantíssim per a garantir l’exercici d’un dret fonamental, com la llibertat d’expressió, la llibertat de reunió, la simple discrepància política, el dret d’autodeterminació. Ells veuen que en aquesta sola causa hi ha en joc la defensa de tots aquests drets, no solament a Catalunya, sinó a Espanya i al conjunt d’Europa; si guanyes la batalla, pots obrir una escletxa al mur perquè les coses canviïn. Això és el litigi estratègic. Però també has de ser conscient de tot allò que es pot perdre si la perds. En el cas català hi ha en joc el respecte dels drets fonamentals dels ciutadans de tota Europa. —Les decisions del tribunal de Slevig-Holstein i de Bèlgica fan fer un tomb al cas i Llarena hi reacciona amb molta agror. És concebible que un jutge com Llarena no fos conscient de les dificultats que trobaria a l’exterior? —Tothom ho considera inconcebible: els advocats, els fiscals d’aquests països, i diuen que fins i tot els jutges. Fixeu-vos: Llarena demana l’extradició al tribunal alemany, i com que la rebel·lió no és cap dels trenta-dos delictes pels quals l’euroordre permet que sigui automàtica, el cas s’ha de d’examinar; envia tot seguint muntanyes de folis a Alemanya intentant demostrar que hi va haver violència i rebel·lió; els jutges s’ho miren i no s’ho acaben empassant: extradició per rebel·lió denegada. Bé, doncs Llarena i el Suprem van protestar perquè havia entrat al fons de la qüestió! No té ni cap ni peus. Sí, és inconcebible; només es pot concebre entenent la mentalitat autàrquica de la cúpula judicial espanyola. —No hi ha cap autocrítica al poder judicial espanyol, malgrat les evidències, després de les sentències europees. Com diu Gonzalo Boye ‘el món no s’acaba a la porta del Suprem’. Què significa aquesta manca d’autocrítica i on pot portar? —Aquesta manca d’autocrítica és heretada d’un concepte autàrquic de la justícia, d’una mentalitat franquista. ‘Si ellos tienen ONU, nosotros tenemos dos.’ Si Alemanya et diu que no, si Bèlgica et diu que no, si Suïssa et diu de manera elegant que ni ho intentis, si Escòcia deixa en llibertat Ponsatí… Si et diuen tot això, almenys podries pensar que alguna cosa has fet malament. Però no: el Suprem fa un cosa tan insòlita com atacar la justícia alemanya en una interlocutòria que havia de servir per a desestimar un recurs d’apel·lació de Jordi Sànchez contra el seu empresonament. És de bojos. Ells tenien un pla, que era castigar tota una generació de polítics i activistes independentistes pels segles dels segles tan sols un any després dels fets. I Europa s’hi interposa. Les decisions que van prenent denoten que miren de cua d’ull el Tribunal Europeu de Drets Humans, però la maquinària que han engegat és tan gran que ho arrossega tot, fins i tot la nova fiscal general de l’estat. I això els pot portar a estavellar la nau contra els espigons d’Estrasburg. —Alonso-Cuevillas reivindica molt la feina dels advocats de l’interior, els que cada dia batallen contra el Suprem malgrat saber que totes les hores de feina segurament se’n van a les escombraries o al calaix dels tribunals espanyols. Tots els recursos han estat refusats. No es dóna prou importància a la feina dels advocats de l’interior? —Els advocats dels exiliats no haurien pogut aconseguir aquestes petites grans victòries judicials sense la feina i la constància dels advocats dels presos; són ells que han posat de manifest, setmana rere setmana, totes les vulneracions de drets que es cometen en aquest procediment. Després, a l’exili, la feina consisteix a posar Espanya davant el mirall europeu. —Els advocats sempre han fet la impressió d’estar molt segurs, però potser han tingut moments de dubte. Parlant amb ells ho heu notat o n’han parlat? —Hi ha hagut de tot. N’hi ha que m’han confessat que no les tenien totes quan van veure que Puigdemont era detingut a Alemanya. Alguns altres, en canvi, van tenir més confiança en tot moment que Espanya no se’n sortiria amb les extradicions. És normal que hi hagués un punt d’incertesa fins i tot entre els advocats, perquè s’entrava en un terreny de joc relativament nou. Però com també comentava algun, si més no hi havia aquesta incertesa que és pròpia d’un sistema judicial democràtic; al Tribunal Suprem espanyol no n’hi ha hagut, d’incertesa, perquè ja era tot escrit. —Que el tribunal alemany descartés l’acusació de rebel·lió pot ser decisiu? Com influirà l’exili en el judici? —Que Alemanya digués que no hi havia rebel·lió és el factor més decisiu de tota aquesta causa. Perquè ensorra tot el castell de cartes. Com es pot entendre un judici per rebel·lió a Oriol Junqueras i tots els conselles, a part Sànchez i Cuixart, si aquell que era el seu cap no pot ser jutjat per rebel·lió? I qui ho diu és el país que serveix de referència en el terreny judicial a Europa, i Europa és el nostre patró or. Javier Pérez Royo fins i tot afirma que això hauria de servir per a anul·lar el judici. I tot el que decideixin els jutges del Suprem que contravingui això serà utilitzat contra ells. Estrasburg els examina, se’ls mira amb lupa. —És important per als periodistes poder fer un treball més de fons com heu fet en aquest llibre? —Sí, és clar. Però has de tenir l’oportunitat de fer-ho. En el meu cas, va ser la feina constant, dia a dia, hora a hora, que hem fet el conjunt de la redacció de VilaWeb de seguiment de la batalla judicial a l’exili que em va permetre de veure l’episodi sencer. Si després tens l’oportunitat de fer el llibre t’hi pots aturar més, reconsiderar coses, obtenir noves fonts i explicar les coses amb més coneixement de causa i perspectiva. Però la base ha estat la feina diària de tot un equip. —Quins moments destacaríeu dels que heu viscut com a periodista aquests últims dos anys? —Per sobre de tot, per l’impacte emocional, els atemptats del 17 d’agost. És la notícia que no hauria volgut escriure mai. Aquell dia va canviar tot, va començar un cicle que encara no s’ha acabat. El volum d’informació tòxica, interessada, de dades falses, de mentides, que es va començar a difondre, des de la xarxa i des de capçaleres de diaris consolidades, era immensa, t’estabornia. Aquell dia a la redacció vam haver d’aprendre a treballar amb sang freda una informació delicadíssima mentre per dins estàvem destrossats; a saber esperar, a donar valor al rigor i al respecte a les víctimes per sobre de la pressa, però al mateix temps oferint als lectors l’última hora d’allò que passava. Les setmanes i mesos posteriors tot això es va intensificar, amb la violència amb què l’estat va reprimir el referèndum, la campanya mediàtica de desprestigi contra els Mossos, la sensació d’estar vigilat mentre feies la feina, i que t’ho fessin saber venint a la redacció… Vam veure més que mai l’enorme responsabilitat que té allò que diem i com ho diem. —Com ha canviat el periodisme a causa d’internet? —El problema és que ara ho hem de gestionar tot a l’instant: passa una cosa i mentre s’esdevé ja l’has d’explicar, i fer-ho amb cura, rigor i cap fred. Però no hi podem renunciar com a periodistes, perquè si no ho farà algú altre per nosaltres. Enmig de tant de soroll, hem d’oferir claredat i fiabilitat. Aquest és el desafiament. Internet va permetre d’obrir el camp, eliminar barreres i diversificar les vies de comunicació: allà on obteníem informació i allà on la podíem fer arribar. I aquests últims temps ho hem vist més que mai. Sense internet, segurament no es pot entendre el procés d’independència, ni el 15-M, perquè la informació ja no la controlen uns pocs emissors, aquells grups mediàtics que fixen el discurs del poder i el perpetuen. Però amb les xarxes també hem vist que internet incorpora un perill, una dificultat, que és parlar només per a aquells que ja esperen que els diguis alguna cosa, i que sigui difícil d’arribar a nous públics. —Feu una secció que és diu ‘Tancs de paper’, crítica amb la manipulació que fan alguns mitjans de comunicació amb total impunitat. Quins perills té el periodisme actualment? —Que es perdi la capacitat crítica absolutament sobre tot, o que com a periodista s’assumeixi la invenció de la realitat que fa algú interessadament i que la reprodueixi sense cap mirament. És una preocupació que em sembla que és tan vella com el periodisme, però els ritmes de la informació instantània d’avui ho afavoreixen. I tot i que, de vegades, hi pot tenir a veure la pressa, la inexperiència o la precarietat, em sembla que ara més que mai hi intervé un mecanisme més pervers. Com pot ser que una periodista que es va passar l’octubre del 2017 a Catalunya digui que no sap si hi va haver violència perquè ella no és jutgessa? Que no ho va veure? Que no ho ha d’explicar? Això ens ho hem de preguntar i no podem passar-ho per alt. Presentació de La batalla de l’exili de Josep Casulleras amb Jaume Alonso-Cuevillas, Aamer Anwar, Neus Torbisco, Vicent Partal i Joan Carles Girbés. Dilluns, 26 de novembre a les 19.00 al Teatre Poliorama de Barcelona. Els qui encara no us hi hàgiu inscrit ho podeu fer enviant un correu a l’adreça info@arallibres.cat, amb el vostre nom. Podeu venir amb un acompanyant i en aquest cas caldrà especificar-ho. Confirmarem les places per ordre de recepció dels correus fins a omplir l’aforament màxim de la sala.

Summary: Josep Casulleras: ‘A Alemanya tot estava més controlat que no ens pensàvem’


Recordem la portada que feia ahir el diari ABC, dedicada a una comunicació escrita del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, en què deia que el Parlament de Catalunya no podia declarar la independència. Tota la portada dedicada a aquest fet: Tot ahir va anar esclatant l’escàndol. Primer, quan es va comprovar que la resposta en espanyol i en anglès eren diferents. I després quan la portaveu de Juncker va deixar clar que la resposta vàlida era la versió anglesa, que no deia res sobre la impossibilitat que un ‘parlament autonòmic’ no pogués fer una declaració d’independència, ans es limitava a dir que la Comissió no ha de manifestar-se en qüestions que tenen a veure ‘amb l’ordre constitucional d’un estat membre’. Això era, ras i curt, una invalidació absoluta de la portada de l’ABC. Bé, doncs aquesta és la portada de l’ABC d’avui: Una portada monotemàtica dedicada a la visita del papa a Washington. I cerquem dins del diari el desmentiment de la Comissió i la investigació oberta per possible manipulació de la resposta de Juncker. No apareix fins a la pàgina 26, en un text de només dues columnes titulat ‘Brussel·les diu ara que es va traduir malament Juncker’. Amb l’avantítol: ‘El govern  demana anar a “allò que és important”. És a dir, que allò que ahir era motiu de portada avui, després del desmentiment, no és ‘important’, tal com diu la Moncloa i reprodueix en un lloc ben visible el diari. Si llegim la notícia, signada pel periodista Mariano Calleja, ens trobem un primer paràgraf que és l’explicació del fet: la Comissió atribueix la traducció a l’espanyol de la resposta de Juncker a un error. Però no diu que ha obert una investigació per a determinar si hi ha hagut manipulació, sinó que ho presenta com una denúncia del govern català. Encara més: tot seguit, al segon paràgraf, el periodista afirma: ‘En realitat, el fons ve a ser la mateixa cosa, perquè en la resposta en anglès, acordada amb el president de la Comissió, se sosté que “la determinació del territori d’un estat membre és únicament establerta pel dret constitucional” d’aquest país’. Això que afirma el periodista és mentida. La resposta en anglès, íntegra, és aquesta: «It is not for the Commission to express a position on questions of internal organisation related to the constitutional arrangements of a particular Member State. The Commission would refer the Honourable Member to its answer to written question P-009058/2014.» La mentida continua, perquè el periodista assegura que ‘s’al·ludeix a l’article 4 apartat 2 del Tractat de Funcionament de la UE, on es determina que la Unió respectarà “les funcions essencials de l’estat, especialment les que tinguin per objectiu garantir la integritat territorial….”.’ I, com podeu veure més amunt, la resposta vàlida, en anglès, d’això no en diu res. La notícia, breu, acaba dient que hi va haver ‘un rebombori magnífic a Brussel·les’ i que ‘fins i tot el govern català va demanar ràpidament una investigació’. Acaba destacant que el govern de Rajoy ‘va llevar importància a l’afer’. Si fem un repàs de les portades dels diaris de paper d’avui veiem que cap diari espanyol no destaca l’escàndol de manipulació de la resposta de Juncker en la portada. Al Principat, només ho destaquen a la portada l’Ara i El Punt Avui. Ni rastre a la portada d’El Periódico ni de La Vanguardia. El tractament de la informació a La Vanguardia és digne d’anàlisi. La notícia, signada per la corresponsal a Brussel·les Beatriz Navarro, no apareix fins a la setena pàgina de la secció de política, i en uns baixos. Vegeu-ho, a la part de baix de la pàgina: El titular: ‘La Comissió es va confondre en la seva última resposta sobre Catalunya.’ Ho presenta com una confusió, malgrat que s’ha obert una investigació per la manipulació de la traducció de l’anglès a l’espanyol de la resposta de Juncker a Santiago Fisas sobre una possible declaració d’independència de Catalunya. I l’article comença amb aquesta frase: ‘Una pregunta, dues respostes.’ És a dir, confusió, no manipulació. La notícia, publicada ahir a la web, continua destacant que les dues versions van acabar desapareixent de la web de la Comissió i recorda com funciona el procediment de respostes oficials de l’executiu comunitari. Som al segon paràgraf i encara no sabem què ha passat ni què diu la Comissió sobre les dues versions. Hem de llegir abans la declaració del PP i de l’oficina de Santiago Fisas que no l’explicació que va donar la Comissió Europea sobre les dues versions aclarint que la vàlida era l’anglesa. No és fins al tercer paràgraf, ben avall de la notícia, cap a la part final i molt amagat, que surt la declaració esclatant de la Comissió: ‘La Comissió Europea ha reaccionat i atribueix l’episodi comprometedor a un “error humà”. La versió correcta, sostenen, és l’escrita en anglès.’ La Vanguardia recull al final de la crònica les acusacions d’Aleix Sarri, assistent de Ramon Tremosa, que va dir a Twitter: ‘Algú des de dins pot estar manipulant les respostes oficials contra Catalunya per interessos electorals.’ Però la periodista fins i tot s’atreveix a donar la seva versió del que pot haver passat: ‘Es pot pensar que la versió en castellà del text va ser un primer esborrany de la resposta a Fisas, un text que finalment la presidència de la Comissió Europea va preferir retirar i donar una resposta més general i menys conflictiva.’ I aquí s’acabava el text. Articles anteriors: Les argúcies dels mitjans espanyols per a dissimular la relliscada de Rajoy El Mundo es comença a espantar i encén l’alarma per al 27-S El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi… Tremolor de cames a Madrid amb el cara a cara Junqueras-Margallo Els trets a l’aire de la premsa de Madrid; l’aire fresc de France Presse Ha començat la cadena de titulars que porta a ‘la fi d’un estat’? El 27-S i la premsa: El País ridiculitza Flix i Iceta fa un ‘xou de Truman’

Summary: L’ABC i La Vanguardia fan més gran l’escàndol Juncker sobre Catalunya


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, creu que les institucions catalanes han de facilitar per tots els mitjans que una mobilització política legítima com el referèndum es pugui desenvolupar amb total normalitat. D’aquesta manera, es desmenteix després d’haver afirmat: ‘Si jo fos català, no votaria al referèndum’. Ací les podeu veure: La movilización del 1-O es legítima, pero queremos un referéndum con garantías y efectos, y otro encaje para la nación catalana en España 👇 pic.twitter.com/IFpYOJmnFv — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) 7 de juliol de 2017 Iglesias ha donat suport a la posició de la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que ahir va dir que l’ajuntament posaria totes les facilitats perquè els ciutadans hi poguessin participar: ‘Sigui el que sigui, una mobilització o un referèndum efectiu ‘. ‘Pensem que l’1 d’octubre és una mobilització política legítima i, per tant, s’ha de poder dur a terme amb normalitat i, lògicament, segons el nostre parer, les institucions l’han de facilitar per tots els mitjans’, ha dit al congrés espanyol. El líder de Podem ha declarat que la posició del partit és la mateixa que la que defensen Colau i el portaveu d’En Comú Podem al congrés, Xavier Domènech, que consisteix a demanar un referèndum pactat, amb garanties i eficàcia jurídica. Iglesias ha afirmat que dona suport a l’1-O, encara que no és el referèndum que ells volien perquè només mobilitzarà una majoria de votants independentistes. En aquest sentit, ha dit que el partit continuaria treballant per una consulta vinculant i acordada. Ha afegit que, encara que no volia que Catalunya que se n’anés de l’estat espanyol, la coalició que representa és demòcrata i creu que qualsevol manifestació política ha de ser legítima.

Summary: Pablo Iglesias rectifica i ara diu que cal facilitar el referèndum de l’1-O


Fins ben entrada la dècada del 1950 el règim franquista va intentar recuperar els refugis antiaeris republicans, i també en va realitzar de nous davant la possibilitat d’una intervenció aliada contra l’estat espanyol en el marc de la Segona Guerra Mundial. Aquesta és la principal conclusió d’un projecte de recerca de l’arqueòleg especialista en la Guerra del 1936-1939, Jordi Ramos Ruiz, que ha comptat amb la participació de Carme Miró, del Servei d’Arqueologia de l’Ajuntament de Barcelona. Aquest treball contradiu la idea estesa que durant el franquisme es varen intentar amagar i fer oblidar els refugis, ja que el que va passar és que es va dictar el decret del 20 de juliol de 1943 sobre la construcció de refugis en les edificacions noves i es va intentar gestionar un nou pla de defensa passiva seguint el model republicà de la Junta de Defensa Passiva (1936-1939). Acabada la Guerra del 1936-1939, en un primer moment a Barcelona el més habitual va ser tapar les boques d’entrada i pous dels refugis existents a la via pública i recollir la runa dels carrers, amb la intenció de realitzar un estudi exhaustiu de tots els refugis i determinar així les reformes per a la seva reutilització o la seva inutilització. La falta de mitjans econòmics i el fet que no es definia a qui pertocava la competència en qüestió de refugis i defensa passiva varen impedir la realització d’aquest estudi. Això no obstant, les factures presentades al règim franquista per al tancament d’accessos i pous, excavacions i transport de terres sobrants de refugis de l’any 1939 serveixen per estudiar els refugis antiaeris que es varen realitzar durant la Guerra del 1936-1939. Als primers anys del franquisme Barcelona tenia un cens d’1.081.175 persones. No disposava de prou refugis antiaeris per a tots els seus habitants, es va calcular que davant d’un atac el 60% de la població hauria de ser evacuada. El cas és que dels 1400 refugis que figuren a la Junta de Defensa Passiva se n’havien acabat 111, n’hi havia 155 d’iniciats i 606 en construcció en mina, la resta eren soterranis o plantes baixes habilitades o refugis no iniciats. L’administració franquista volia construir 304 refugis en mina de tres entrades i 400 cel·lulars amb 800 boques, sumant-hi els ja existents. La Junta de Defensa Passiva franquista que encara funcionava amb els mateixos plantejaments que la republicana, va emetre un informe a Barcelona, Badalona, L’Hospitalet de Llobregat, Manresa, Mataró, Sabadell, Terrassa, Igualada i Vilanova i la Geltrú. La seva intenció era poder constatar quins eren els permisos d’edificacions del municipi, amb la pretensió de controlar o poder planificar els refugis antiaeris que s’estaven construint. El 1962 l’Ajuntament de Barcelona realitzà un inventari de 153 refugis, amb nova numeració sense coincidir en el llistat realitzat durant la Guerra del 1936-1939. La Carta Arqueològica de Barcelona quantifica en 1.273 els refugis antiaeris de la ciutat, una xifra que sempre balla segons els llistats o la documentació consultada, segons exposa l’Ajuntament de Barcelona en un comunicat.

Summary: Un estudi revela que el franquisme va recuperar i construir refugis antiaeris a Barcelona per si rebia un atac aliat


El Partit Comunista francès va aprovar dissabte una esmena de suport als presos polítics i als exiliats. L’encarregat de presentar-la, l’ex-batlle d’Elna i vice-president del Consell Departamental dels Pirineus Orientals, Nicolas Garcia, en subratlla la importància. Considera que és un moment vital de la història d’un partit de tradició jacobina que ha acabat reconeixent la importància de denunciar la repressió de l’estat espanyol. Tant és així que, fins i tot, han proposat als partits independentistes d’incloure un pres polític o un exiliat a la llista per a les eleccions europees. Ahir, Garcia i l’eurodiputada Marie-Pierre Vieu van visitar Oriol Junqueras als Lledoners per abordar aquesta qüestió i traslladar-li el suport oficial del Partit Comunista. Parlem amb Nicolas Garcia d’aquesta proposta i com es viu a Catalunya Nord i l’estat francès la situació política del Principat. —Quina és la possibilitat d’integrar un pres polític o un exiliat a la vostra llista per a les europees? —És una proposta que el partit encara no ha redactat oficialment perquè encara no hem pactat qui serà el cap de llista. Però som molts els qui pensem que la solidaritat amb els presos polítics s’ha de traduir en el fet de dur a la nostra llista una persona que hagi estat represaliada, sigui un pres o un exiliat. N’hem de parlar amb totes les persones involucrades i tots els partits que tenen represaliats; també amb la CUP, quan sigui el moment oportú. Amb això no volem dir que tots els represaliats pensin com nosaltres, perquè econòmicament i filosòficament segur que tenim diferències. Seria un acte de solidaritat acceptat per totes dues parts. Si consideren que no és una bona idea, ho respectarem i, si hi posen condicions, ho traslladarem a la direcció del partit. —Hi ha hagut discrepàncies per aquesta proposta dins del partit? —La presència dels presos polítics a les llistes genera debat. És una qüestió que s’ha d’explicar, com a tots els partits. Al Pirineu Oriental, la meva província, no hi ha cap problema. La presència d’un pres polític o d’un exiliat a la llista és aprovada per majoria, però a mesura que et desplaces cap a París, les coses que passen a Catalunya se saben menys. Al principi, no tothom coneixia el problema, però l’hem explicat als nostres camarades. Considerem que no hi ha dret que pateixin represàlies per haver organitzat un referèndum i vulguin que el poble decideixi sobre la independència. —Dieu que, com més a prop de París, més desconeixement de les coses que passen al Principat. Com heu lluitat contra això? —França és històricament jacobina i, a més, els arriba el missatge de la premsa espanyola. No obstant això, a mesura que expliquem què passa a Catalunya, molta gent, per més jacobina que sigui, entén que si la meitat d’un poble demana la independència, no es pot posar en qüestió el referèndum. A més, els presos i exiliats polítics compleixen el mandat que el poble ha expressat a les eleccions. Això s’ha d’explicar i argumentar, perquè la premsa francesa és feta a la imatge de la premsa espanyolista. Les primeres explicacions que es donaven al poble francès deien que els catalans eren uns rics egoistes que no volien donar diners als andalusos. No hi havia cap mena d’objectivitat. Després, alguns hem fet manifestacions i els catalans de París també han sortit més sovint a la premsa. Com a Espanya, és una batalla política i ideològica, explicar què passa a Catalunya. Alguns diputats (d’esquerres, però no comunistes) fins i tot em deien: ‘Són terroristes.’ A França encara hi ha més desinformació que a Espanya. Més enllà de la nostra província no se’n parla. Al congrés del partit de dissabte, molts camarades, quan em van veure amb la bandera de ‘llibertat presos polítics’, em van demanar què passava a Catalunya. Hi ha francesos que s’interessen per la política i no saben que hi ha gent a la presó que fins fa quatre dies eren consellers. —A vegades els comunistes tenen certes contradiccions pel que fa a la defensa del dret d‘autodeterminació o la independència. Ha estat el vostre cas o el del vostre partit? —Jo defenso l’autodeterminació del poble palestí i kurd, i també del català. Quan coneixes Catalunya Sud com jo la conec, saps que, si tens la meitat de la població que s’interroga sobre aquesta qüestió, no hi ha cap més remei que fer un referèndum. A Catalunya Nord, el problema és diferent perquè un referèndum mataria definitivament totes les possibilitats d’independència. Només hi dóna suport un 2% de la població. Pel que fa al partit, les coses sempre són contradictòries, però el Partit Comunista francès segurament és el partit francès que més ha progressat en aquesta qüestió. Fa trenta anys, ni tan sols podies parlar d’això i ara ha avançat molt la idea que el poble català ha de decidir. Per defensar la independència o no, has de viure a Catalunya, però nosaltres defensem l’autodeterminació dels pobles. La nostra feina és fer saber que la Bretanya, Catalunya Nord i Còrsega no són Catalunya Sud, perquè els sentiments són diferents. A Catalunya Sud, els partits independentistes han tingut majoria d’escons. Arribats en aquest punt, només hi ha una solució, que és fer votar la gent. En aquest sentit, Puigdemont ha tingut la intel·ligència de dir ‘si guanyem, guanyem; si perdem, perdem’. És el poble qui ha de decidir, i això pot convèncer molts comunistes. —Si tot això hagués passat a l’estat francès, com creieu que hauria reaccionat el Partit Comunista? —Això no pot passar a França perquè no hi ha cap govern de regió prou autònom per a arribar fins aquí. Potser m’equivoco, però confio una mica en la república francesa i crec que, si a Còrsega demà decidissin de posar urnes, no hi hauria repressió policíaca ni judicial. Probablement, l’estat diria ‘feu com vulgueu, això no tindrà cap pes’. Ara bé, la policia francesa i l’estat francès també piquen fort contra gent que es manifesta. En cas que empresonessin per les seves idees persones pacífiques o en cas que algú anés a la presó per haver escrit un poema, per haver cantat una cançó o per haver defensat les seves idees, el Partit Comunista sempre sortiria a defensar-los. Si ho fessin amb violència, seria una altra cosa. —Què implica, per al partit, l’aprovació de l’esmena de suport als presos polítics i exiliats? —Al text que vam aprovar dissabte al congrés nacional, hi diu clarament que és un acte de solidaritat amb els presos i els exiliats polítics i manifesta la voluntat que s’aturin tots els processos contra els qui han organitzat el referèndum. Jo vaig dir que era un acte històric, i és veritat. És molt important que un partit com el nostre, de tradició jacobina des dels anys quaranta, hagi aprovat un text així. Tot això és fruit d’una lluita que no ha estat fàcil, però estic orgullós de dir que el meu és el primer partit francès que recull oficialment al text d’orientació política, que és la Bíblia del partit durant tres anys, que hi ha presos polítics a Catalunya i que s’han d’alliberar.

Summary: Nicolas Garcia: ‘A l’estat francès, és una batalla explicar què passa a Catalunya’


La plataforma de rutes turístiques gratuïtes Cooltur ha presentat amb motiu de la Diada un itinerari en què mostrarà les restes de la Guerra de Successió a Barcelona, l’any en el qual es compleix el 302è aniversari de la capitulació de la ciutat. Segons ha informat Cooltur avui en un comunicat, aquesta guerra té un marcat caràcter internacional i va canviar la fesomia de la ciutat, i l’objectiu de la ruta és descobrir com ha estat aquesta guerra a Barcelona i les restes que encara queden d’aquest conflicte. Cooltur és una iniciativa que té la voluntat de donar a conèixer i potenciar la cultura, el territori i les restes que encara queden del conflicte a la capital, i, a més, la ruta ‘Barcelona 1714’ serà gratuïta.

Summary: Una ruta turística durant la Diada mostrarà les restes de la Guerra de Successió a Barcelona


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha estat un dels crítics més vehements amb Pedro Sánchez i el presumpte plagi de la seva tesi. De fet, el seu partit i el PP han forçat una compareixença del president espanyol al congrés perquè doni explicacions. Tanmateix, Rivera no esperava que aquesta croada acadèmica l’acabés esquitxant. La rectora de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), Margarita Arboix, ha demostrat avui que el president de Ciutadans menteix en el currículum que té publicat a la pàgina web de la formació. Rivera assegura que té una llicenciatura i un màster en dret per ESADE. Consultat per VilaWeb, el centre ha confirmat que el polític té aquests títols i va ser alumne entre el 1997 i el 2002, però especifica que el màster és una titulació pròpia d’ESADE. Ara bé, la part polèmica del currículum és on afirma que és doctorand en dret constitucional a la UAB. Arboix, en declaracions a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, ha dit que Rivera no és doctor en dret constitucional perquè no ha fet cap tesi. ‘Té alguns cursos de doctorat dels que fèiem’, ha afegit. De totes maneres, la rectora ha assegurat que el president de Ciutadans no es pot considerar doctorand perquè ‘actualment no està matriculat.’ Aquestes declaracions contradiuen les paraules de Rivera mateix. En una entrevista a Jot Down, Rivera no afirma que tingui ‘alguns cursos de doctorat’ –com destaca Arboix–, sinó que assegura que només li falta redactar la tesi per obtenir el títol. ‘Vaig fer el doctorat, però no l’he acabat, en tinc els crèdits però no la tesi’, diu. La polèmica pel doctorat neix arran d’un currículum de Rivera que va publicar el Cercle d’Economia i que la xarxa ha recuperat recentment. En aquest arxiu, hom li atribueix directament el títol de doctor i un màster a la Universitat George Washington. Aquest darrer títol, en el currículum de la web de Ciutadans, perd categoria i és un curs de màrqueting polític. Aquest matí, Ciutadans ha modificat el currículum del seu president a la pàgina web del congrés espanyol. Anteriorment només hi constava una llicenciatura en dret. Ara també hi apareix el màster. Però de la condició de doctorand, no en diu res. Després de les declaracions de la rectora de la UAB, Ciutadans ha sortit a defensar Rivera assegurant que el seu currículum ha estat sempre públic i accessible. Segons Cs, el dirigent va decidir de no començar la tesi doctoral per la seva dedicació exclusiva a l’activitat política: ‘És el que diu el seu currículum: que va obtenir les citades titulacions i que també va obtenir estudis de doctorat’.

Summary: La rectora de la UAB demostra que Albert Rivera menteix en el seu currículum


‘Nosaltres, aquí al nord, demostrem dia a dia que és possible ésser català sense ésser espanyol.’ Un Joan-Lluís Lluís commogut va saludar ‘els catalans del sud i els catalans del nord’. ‘Benvinguts en aquest acte reivindicatiu i de fraternitat i solidaritat del nord cap al sud o del sud cap al nord’. Lluís, portaveu de la delegació del Consell per la República al nord del país, va donar el tret de sortida a l’acte, explicant que l’organització pretenia ésser la continuïtat de la solidaritat del 2017, quan Catalunya Nord va ésser clau per a l’organització del referèndum. Va recordar que la solidaritat entre nord i sud existeix ‘exactament des del dia que francesos i espanyols ens van posar una frontera pel mig’, i que sempre, d’ençà del segle XVII, qualsevol català del sud que hagi necessitat escapar de la repressió ‘ha trobat refugi i acollida a Catalunya Nord’. ‘La solidaritat és espontània i natural’ i ‘la mostrem sense pensar si ho hem de fer’. Per això va demanar que els catalans del sud no l’agaraïssin als del nord. ‘També ho fem per nosaltres, perquè no fem cap diferència entre nosaltres i vosaltres’. És clar que, va reconèixer, ‘després de 360 anys hi ha alguna diferència entre nord i sud’. La més crua, el ‘daltabaix de la llengua catalana al nord’, i va demanar que el cas de Catalunya nord serveixi d’exemple al sud per no repetir la pèrdua de la llengua, ‘la llengua es defensa parlant-la’. Vegeu ací els altres discursos:  Ponsatí: ‘No ens deixem entabanar per taules i diàlegs d’enganyifa’  Puigdemont: ‘Preparem-nos per a guanyar la lluita definitiva’  Comín, al govern espanyol: ‘Què tal els jutges europeus?’

Summary: Joan-Lluís Lluís: ‘Al nord demostrem cada dia que es pot ser català sense ser espanyol’


Desenes de persones s’han concentrat des de primera hora del matí per evitar el desnonament de sis famílies amb menors que ocupen des de fa dos anys un bloc al carrer de Lleida del barri del Poble-sec de Barcelona. Els Mossos d’Esquadra han acordonat la zona hi ha hagut forcejaments, i cops de porra contra alguns dels concentrats. Els agents han començat a arribar cap a les sis del matí amb vuit furgonetes de la BRIMO. Es tracta del quart intent de desnonament, però que tampoc no ha reeixit perquè finalment la concentració ha impedit que es dugués a terme. Els veïns lamenten que la policia els tracti com si fossin violadors o assassins. ‘Estem lluitant per un habitatge digne’, ha cridat una veïna als Mossos d’Esquadra. Els concentrats coregen consignes com ‘No s’entén, gent sense casa i casa sense gent’ o ‘Aquest desnonament el pararem’. Mediadores de l’Ajuntament intervenen també entre els Mossos i els concentrats a l’espera que arribi la comitiva judicial. Les famílies van ocupar l’anomenat bloc Llavors fa dos anys. L’edifici és propietat d’un fons d’inversió finlandès que havia començat a buidar-lo per reformar-lo i vendre’l. Els afectats asseguren que han intentat negociar amb la propietat i l’Ajuntament de Barcelona un lloguer assequible. S’han ocupat dos pisos més del bloc amb famílies del barri.

Summary: Els manifestants aturen el desnonament de sis famílies d’un bloc ocupat del Poble-sec


A quarts de vuit del matí del diumenge 1 d’octubre, no és fàcil trobar cap pastisseria. Pugem per la nacional, amb un cotxe particular, per no aixecar sospites, direcció al domicili particular del president. Finalment, a peu de carretera, una pastisseria industrial. Però no tenen xuixos, el pastisset al qual els gironins tenen una devoció gairebé religiosa. Ens conformem amb croissants de xocolata, que no fan mala pinta. Durant el trajecte des de Barcelona no hem tingut la sensació que ens seguís ningú. Arribem al domicili particular del president, a Sant Julià de Ramis, que és blindat pels Mossos d’Esquadra. A més de l’escorta, hi ha membres del Grup Especial d’Intervenció (GEI), una unitat d’elit especialitzada en intervencions d’alt risc. Entrem a casa. Puigdemont està aparentment tranquil, amb la seva dona, Marcela Topor. És una persona que poques vegades transmet inseguretat. Al contrari, en els moments més difícils pot demostrar més serenitat que la majoria dels seus col·laboradors. Seiem a taula i, mentre mengem els croissants, comentem les últimes novetats. Puigdemont està permanentment en contacte amb el conseller de Presidència, Jordi Turull, i el conseller d’Interior, Joaquim Forn. A aquella hora, el govern és conscient que les forces de seguretat espanyoles actuaran contra els col·legis electorals, però les autoritats espanyoles no saben que hi haurà cens universal. Ho acaba d’anunciar Turull en compareixença de premsa acompanyat del conseller d’Exteriors, Raül Romeva. El president està visiblement satisfet. El cens universal permetrà als electors d’esquivar la repressió i votar en qualsevol col·legi electoral. Ni la policia ni la Guàrdia Civil no tenen prou efectius per a tancar tots els col·legis. I cosa que és més important, permetrà que Puigdemont voti. L’hora de sortida és a tres quarts de nou. En teoria, ha de votar al pavelló de Sant Julià de Ramis, on hi ha tota la premsa internacional esperant. Mentre es fa l’hora de sortir, ens arriba la informació que la Guàrdia Civil ha assaltat el pavelló amb una violència extrema. Primer, amb la gent de fora, que intentava fer un mur de protecció. I després, a dins, rebentant portes i buscant les urnes desesperadament. Les imatges faran la volta al món, però els és igual. L’objectiu del govern espanyol és que Puigdemont no pugui votar i fer una compareixença institucional per a anunciar que el referèndum ha fracassat. Poc abans de les nou, surt de casa el president una comitiva de quatre cotxes. El primer, amb el cap d’escortes i tres agents més. En el segon, hi va el president i la seva dona, amb un escorta que condueix i un altre de copilot. En el tercer cotxe, hi anem dos col·laboradors amb dos escortes més, i en el quart, hi ha un grup del GEI, preparat per si hi ha cap incidència en el camí. Només sortir de casa, en qüestió de minuts, un helicòpter de la Guàrdia Civil segueix la comitiva a mitjana altura. Prou a prop perquè sigui una presència intimidatòria. Es volen fer veure, però ningú no s’immuta. Els Mossos tenen un pla amb diverses opcions perquè el president pugui votar. El primer objectiu és un col·legi electoral de Sarrià de Ter, perquè el pavelló de Sant Julià de Ramis està ocupat i destrossat. En cinc minuts som a Sarrià, però en aquell col·legi s’ha espatllat el sistema informàtic. El president no pot votar i, sense baixar del cotxe, marxem simulant que tornem a casa, a Sant Julià. Els Mossos saben que les unitats terrestres de la Guàrdia Civil ja vénen cap a Sarrià, però saben com desempallegar-se’n. Per anar a casa de Puigdemont des de Sarrià s’ha de passar per sota de la AP-7. Just sota l’autopista, en un túnel d’uns dos-cents metres, els quatre cotxes s’aturen. L’helicòpter no pot veure què passa dins el túnel i se situa a la sortida, a poca altura, per mirar d’esbrinar alguna cosa. Mentrestant, el grup dels GEI s’ha desplegat amb les armes per controlar l’entrada del túnel. El cap d’escortes ha baixat del primer cotxe i diu al president i la seva dona que vagin al tercer cotxe però que deixin el mòbil en el segon, el que habitualment fa servir com a cotxe oficial. Els moviments se succeeixen amb rapidesa, perquè la Guàrdia Civil ve de camí i les ales de l’helicòpter ressonen dins el túnel. A l’entrada, hi ha parat un cotxe blanc que es queda observant, cosa que tensa el GEI, perquè no saben si és un curiós o un cotxe camuflat. Els dos col·laboradors que acompanyem el president passem al quart cotxe, el dels GEI. ‘Tranquilo, que a mi el president no me lo quitan’, em diu un dels seus integrants, brandant la seva arma llarga amb orgull. Pocs minuts després, els quatre cotxes arrenquen a tot gas i surten del túnel. Els dos primers cotxes van amb mossos i els mòbils del president i la seva dona, que van al tercer vehicle, i nosaltres al quart. L’helicòpter se’ns clava darrere amb una proximitat ja clarament hostil. Els cotxes pugen cap a Sant Julià, però quan arribem a la cruïlla on es va cap a casa el president o cap a la carretera de Banyoles (C-66), només els dos primers cotxes van cap a Sant Julià i els altres baixen cap a la C-66. L’helicòpter s’atura a mitjana altura i dubta durant uns segons, però de seguida reprèn el camí seguint els dos primers cotxes, on no hi ha pas Puigdemont, sinó el seu mòbil i prou. El cotxe on va el president ja és en direcció a Banyoles a una velocitat que supera de llarg el límit establert, amb el quart cotxe darrere. L’helicòpter ja no hi és i la comitiva es dirigeix cap al tercer lloc que els Mossos d’Esquadra havien previst si fallaven els dos primers: Cornellà de Terri. Al col·legi electoral hi ha una altra muralla humana de gent, protegint-lo. Quan baixem del cotxe, la muralla obre un passadís que darrere nostre es torna a tancar. Un cop dins el col·legi, el president vota, però no hi ha ningú de premsa, cap càmera de televisió, cap fotògraf, ni tan sols el de la Generalitat, perquè tothom és al pavelló de Sant Julià. Mentre el president vota, en fem una fotografia i enregistrem un petit vídeo amb el mòbil, perquè en quedi constància gràfica. El president i la seva dona voten de pressa, i ens n’anem, ara sí, cap al seu domicili particular. Mentre tornem, enviem la fotografia i el vídeo a l’ACN i a TV3 perquè puguin informar que el president Puigdemont ha votat i, per tant, que l’intent d’aturar el referèndum ha fracassat. La notícia circula ràpidament, però no atura les càrregues policíaques, ans al contrari, n’incrementa la ràbia. Un cop a casa, a Sant Julià, els Mossos tornen a blindar el carrer per si de cas. Només deixen passar un equip de TV3 que enregistra una intervenció del president, oficialitzant que el referèndum està en marxa i convidant la gent a votar massivament. Són moments d’eufòria barrejats amb la preocupació per les informacions que van arribant sobre la duresa de les càrregues de la policia contra la gent. L’estat espanyol ha perdut tota la vergonya i reprimeix sense escrúpols per allà on passa. Però la gent no s’arronsa i defensa amb els seus cossos, pacíficament, els col·legis electorals. En lloc d’anar cap al Palau de la Generalitat, el president decideix d’anar a Sant Julià de Ramis, per donar suport a la gent que ha defensat el col·legi electoral i als membres de les meses que han rebut la ràbia de les porres de la benemèrita. Quan hi arribem, l’ambient és de ràbia i d’indignació, però també d’orgull, per haver defensat la democràcia contra aquells que no ens volien deixar votar. El president fa una volta per les instal·lacions, destrossades sense cap escrúpol, amb una violència pròpia d’algú a qui només el mou l’odi i la ràbia. Després agraeix la tasca dels voluntaris que des de dins i des de fora el pavelló han defensat amb el seu cos el referèndum, i fa una compareixença multitudinària davant la premsa internacional, que està consternada pel que ha vist. Un cop acabada, reprenem el camí cap a Barcelona, perquè el referèndum no ha acabat i la repressió tampoc. Menys d’una hora més tard, el president entra al Palau de la Generalitat per seguir els esdeveniments amb altres membres del govern que van arribant després d’haver votat, la majoria sense dificultats. La repressió s’atura després de dinar, quan ja és un escàndol internacional, i el referèndum acaba a l’hora prevista amb desenes de milers de persones que han pogut votar però amb un país en estat de xoc per tot allò que ha passat. Una compareixença de premsa conjunta de tot el govern acaba una jornada políticament reeixida però molt dura, en què Espanya ha demostrat una vegada més que farà tant com pugui per evitar que els catalans decideixin el seu futur. L’1 d’octubre de 2017, el periodista Pere Martí era director de comunicació del president de la Generalitat.

Summary: El dia que el president no havia de votar


El nombre de ferits hospitalitzats a centres catalans i de Saragossa pels atemptats terroristes de Barcelona i Cambrils ha baixat a 28, cinc menys que a l’anterior balanç, ha informat aquest dijous la Conselleria de Salut de la Generalitat en un comunicat. Dels 28 ferits hospitalitzats, set es troben en estat crític, tots de l’atemptat de Barcelona; quatre greus, dos de Barcelona i dos de Cambrils, i 17 menys greus, 14 de Barcelona i tres de Cambrils. Dels 28 ingressats, 26 estan a hospitals catalans: cinc a Vall d’Hebron; quatre a Sant Pau; tres a l’Hospital del Mar; tres al Clínic; dos a Can Ruti; dos a Bellvitge; dos a Mútua de Terrassa, i un a Sagra Cor, Sant Joan de Déu, Esperança, Joan XXIII i Asepeyo Sant Cugat, respectivament.

Summary: Baixen a 28 els ferits hospitalitzats, set crítics


Diversos polítics i intel·lectuals mexicans han defensat el dret de decidir del poble de Catalunya i han criticat l’ús de la violència per part de l’estat espanyol. Segons que afirmen en un comunicat, l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart s’emmarquen una deriva marcada per la cancel·lació de llibertats democràtiques ‘sense cap justificació’ i demanen la seva posada en llibertat immediata. Asseguren que la solució passa pel diàleg i pel reconeixement del ret a decidir dels catalans. Entre els signants hi figura Cuauhtémoc Cárdenas membre de la Fundació per a la Democràcia i fundador del Partit de la Revolució Democràtica. També signen el manifest Miguel Concha (CDH Fray Francisco de Vitoria), Adolfo Gilly (historiador), Alejandro Encinas (Senador de la República), Javier Sicilia (activista) i Pablo Gentili (Secretari Executiu de CLACSO). Podeu llegir ací el comunicat íntegre: ‘Pel diàleg i la llibertat dels presos a Catalunya. Les diverses visions sobre el procés d’independència de Catalunya han desfermat un conflicte que, sense cap justificació, ha derivat en la cancel·lació de llibertats democràtiques a través de la violència i en l’injust empresonament de dirigents que en tot moment han conduït la seva acció per vies pacífiques. Preocupats per la situació d’un país germà, pensem que la via de solució és el diàleg, reconeixent sempre el dret de decidir i el respecte als drets humans. Per això és indispensable la immediata posada en llibertat de Jordi Sànchez i (President de l’Assemblea Nacional Catalana) i Jordi Cuixart (President d’Òmnium Cultural), així com el final de qualsevol pretensió autoritària per part del govern espanyol. Des de Mèxic i l’Amèrica Llatina ens mantindrem atents, impulsant sempre una solució pacífica i satisfactòria per Catalunya i Espanya.’

Summary: Intel·lectuals i polítics mexicans demanen l’alliberament de Sànchez i Cuixart i defensen el dret de decidir de Catalunya


El conseller Jordi Turull ha sortit per primera vegada de Lledoners per anar a treballar en un bufet d’advocats de Terrassa. El pres polític, d’acord amb l’aplicació de l’article 100.2, té un permís dotze hores de dilluns a divendres per treballar i fer voluntariat. Turull ha sortit abans de les 8.30 acompanyat de la seva parella, Blanca Bragulat, i la seva filla, Laura Turull. ‘No és ni de bon tros la llibertat. Surto carregat d’infinita gratitud a tantes persones per tant i amb les conviccions i el compromís polític intactes’, ha piulat. Turull era el darrer pres polític que faltava per sortir de la presó després que ahir ho fes per primera vegada Josep Rull. Avui, després de tants dies entre barrots de tantes presons, començo a sortir per treballar. No és ni de bon tros la llibertat. Surto carregat d'infinita gratitud a tantes persones per tant i amb les conviccions i el compromís polític intactes pic.twitter.com/BmIgc4w1nd — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) March 10, 2020 Turull ha estat rebut entre aplaudiments i crits de ‘llibertat’ a l’entrada del despatx d’advocats de Terrassa on ha anat a treballar. 🎥 Desenes de persones han rebut Jordi Turull a l'entrada del despatx d'advocats de Terrassa on ha començat a treballar en aplicació de l'article 100.2 del reglament penitenciarihttps://t.co/0daoR0mNHI pic.twitter.com/PQZ3iafagv — Catalunya Informació (@Catinformacio) March 10, 2020

Summary: Turull, rebut a Terrassa entre aplaudiments i crits de ‘llibertat’


El Debat Constituent ha fet avui a Tortosa la primera jornada formativa de les set que s’han organitzat a diverses ciutats per preparar els debats ciutadans, els quals és previst que es facin a partir del novembre. En cada jornada es tractarà un àmbit diferent amb ponents experts. La participació en totes les jornades és oberta, però cal inscriure’s en els formularis corresponents. Avui hi han assistit unes dues-centes persones. Comencen a #Tortosa les Jornades formatives del Debat constituent @DbatConstituent pic.twitter.com/oOaJOPl5yk — Jesús M. Tibau (@JMTibau) September 14, 2019 El professor de dret constitucional Albert Noguera ha estat l’encarregat de presentar públicament les vuitanta preguntes que determinaran els temes de tots els debats ciutadans. Les vuitanta preguntes es divideixen en set apartats: elements constitutius –sobre el model d’estat, llengua i nacionalitat, entre més–; drets civils, polítics, culturals i socials; participació política i organització dels tres poders de l’estat espanyol; organització territorial; règim econòmic; territori i recursos naturals i seguretat, i relacions internacionals. Només s’han sotmès a debat aquelles qüestions sobre les quals no existeixen consensos generals: ‘Seria absurd preguntar si és necessari reconèixer la llibertat d’expressió o si és necessari que existeixi un Govern’, ha afirmat Debat Constituent. Tampoc s’interroga els participants sobre ‘aquelles institucions i drets democràtics aconseguits fruit d’anys de lluita social’, ja que l’entitat considera que aquests drets no poden ser reversibles. La majoria de les preguntes tenen un format test, que permet triar entre tres opcions diferents, encara que en algunes es permet introduir respostes alternatives en un espai en blanc. Eventualment, Debat Constituent posarà els resultats del qüestionari a la disposició dels ‘representants polítics, sol·licitant-los que convoquin una assemblea o un parlament constituent’. L’objectiu és facilitar el coneixement de la gent en les matèries sobre les quals es discutirà per estructurar millor els debats. Després, a la primavera, es farà una síntesi dels resultats al Fòrum Cívic i Social, d’on sortirà una proposta per a presentar-la al Parlament de Catalunya. El Debat Constituent agafa embranzida i prepara la discussió de les bases constitucionals La jornada de Tortosa, que ha començat a les deu el matí a l’Auditori, ha abordat l’àmbit ‘Territori, recursos naturals, sectors estratègics i empreses públiques’. Lluís Llach obrirà la jornada amb l’Entesa de l’Ebre i els ponents han estat Maria Crehuet, del Consell Assessor de l’Associació de Micromunicipis de Catalunya i responsable de polítiques energètiques; Assumpta Farran, física de l’atmosfera, ex-membre de l’Institut Català de l’Energia i ex-presidenta d’EnerAgen; Quim Pérez, activista d’Aigua és Vida i Ecologistes en Acció; i Pep Puig, enginyer industrial, membre de Constituïm i diputat de JxCat. Comencem la Jornada Formativa sobre Territori, recursos naturals, sectors estratègics i empreses públiques a l’auditori de #Tortosa.@lluis_llach dóna la benvinguda i explica la fase actual del #DebatConstituent pic.twitter.com/xDQUnLZR4y — Debat Constituent (@DbatConstituent) September 14, 2019 Avui participem a la primera jornada formativa del @DbatConstituent sobre Territori, recursos naturals-sectors estratègics i empreses públiques.Comencem! Endavant! pic.twitter.com/E4L7pxlLkZ — Òmnium Terres de l'Ebre (@OmniumEbre) September 14, 2019 El Debat Constituent s’estructura territorialment perquè les discussions es facin al carrer. Han format vint-i-dos òrgans locals, que anomenen ‘enteses’, i preveuen que n’entrin en funcionament una quarantena. L’objectiu és que n’hi hagi una per comarca i per cada districte de Barcelona. És a dir, que arribin a 52 per a encarar els debats ciutadans.

Summary: El Debat Constituent presenta les vuitanta preguntes que estructuraran els debats ciutadans


ERC i Sobiranistes, el corrent polític dels comuns liderat per Joan Josep Nuet, formaran coalició electoral en les eleccions espanyoles del 28-A. Nuet ha anunciat que ocuparà el número quatre de la llista que encapçala Oriol Junqueras i renunciarà demà a l’acta de diputat del Parlament, a la direcció de Catalunya en Comú al consell nacional i que pròximament prendrà les decisions conseqüents a EUiA, moviment del qual n’és coordinador general. .@NUET: "Avui és un dia important per la gent de @SobiranistesCat. Amb la coalició amb @Esquerra_ERC responem a un mandat col·lectiu. Per mi és un honor poder-me incorporar a la llista que lidera Oriol @junqueras, en què ocuparé el lloc número 4 a les eleccions del 28A" pic.twitter.com/9H2PURtZek — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) March 18, 2019 Nuet ha comparegut de manera conjunta amb la portaveu d’ERC, Marta Vilalta i el número dos al congrés espanyol, Gabriel Rufian. ‘Aquesta candidatura i jo mateix, defensarem la República catalana, social i democràtica’, ha dit Nuet. Per la seva part, Vilalta ha reivindicat aquesta coalició electoral que consolida el ‘projecte republicà’, ha afirmat. .@martavilaltat: "Avui presentem la coalició amb @SobiranistesCat de cara a les eleccions del 28A. Una coalició que consolida el projecte republicà i independentista i que demostra que no hi ha cap més alternativa que la construcció de la #RepúblicaCatalana" pic.twitter.com/qCZliIvUEc — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) March 18, 2019 Catalunya En Comú ja té substitut per a Nuet Marc Parés serà el substitut de Joan Josep Nuet al parlament del grup de Catalunya En Comú-Podem (CatECP). Parés, professor del Departament de Geografia de la UAB i investigador de l’IGOP, ocupava el número nou a la llista de Catalunya en Comú a les darreres eleccions catalanes. És membre de la comissió executiva dels comuns.

Summary: Presenten la coalició d’ERC i Sobiranistes: Nuet de número quatre a la llista al congrés espanyol


El vice-president primer del parlament i diputat de JxCat, Josep Costa, ha denunciat que el fet que Ciutadans pagués com a assessor un membre de la Junta Electoral espanyola (JEC) que va participar en debats sobre el procés és delictiu i afecta tot el sistema de l’administració electoral espanyola. En una conferència de premsa, Costa ha argumentat que JxCat ja va denunciar la recusació d’Andrés Betancor en el procediment obert per les eleccions europees, però que la JEC ho va desestimar. Per això, ha responsabilitat la JEC d’haver perjudicat els interessos electorals de JxCat. Pel que fa a la condemna per desobediència del president de la Generalitat, Quim Torra, han dit que el procediment està sota sospita perquè va ser iniciat per Cs. De fet, Torra ja ha anunciat que presentarà una querella contra Betancor per suborn, prevaricació i/o delicte electoral. Boye engega l’ofensiva legal contra el vocal de la JEC que cobrava de Ciutadans

Summary: JxCat creu que la relació de Betancor amb Cs és delictiva i afecta tot el sistema electoral espanyol


Més per Menorca anirà més enllà de l’ecologisme tradicional i combinarà lluites més clàssiques en favor del territori amb l’ecologisme de nova fornada que propugna una transformació ecològica de l’actual sistema econòmic i lluita contra el canvi climàtic. El partit menorquinista ha aprovat una nova ponència estratègica que veu en l’ecologisme la principal eina de transformació econòmica i social. La ponència s’ha aprovat al segon congrés, que s’ha fet aquest cap de setmana a Ferreries. Més per Menorca considera que cal donar una resposta local a la creixent insostenibilitat social, ambiental, econòmica i política del sistema global. Damià Moll, ratificat coordinador general del partit, ha recordat que a Menorca no hi haurà prosperitat econòmica sense protecció del territori. ‘De la mateixa manera –ha afegit– que no hi haurà progrés econòmic si no som capaços d’assegurar la sostenibilitat ambiental.’ La ponència diu que la lluita ecologista del partit ha de tenir un enfocament transformador i plenament social: ‘Les mesures que vagin encaminades a la transformació del model productiu no poden oblidar, en cap cas, la classe treballadora ni els països empobrits.’

Summary: Més per Menorca gira cap a l’esquerra verda


L’ANC i Òmnium han activat una campanya contra l’encausament d’Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega per haver posat les urnes el 9-N. Una de les accions consisteix a enviar, o a lliurar físicament, una carta de disconformitat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Podeu descarregar la carta ací, en PDF. Heus ací la transcripció del text: A la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Adreça: Passeig de Lluís Companys, 14-16 08018 Barcelona Escric aquestes línies com a ciutadà/na que va exercir, com moltes altres persones, el dret a votar en el procés participatiu del 9N. En aquella data, 2,3 milions de persones vam exercir el dret democràtic de votar i expressar l’opinió sobre si volíem que Catalunya esdevingués un estat, i si aquest estat havia de ser independent. Els vull EXPOSAR que aquest fet va tenir lloc després de nombroses i multitudinàries manifestacions en les quals es reunien milions de persones a favor de la voluntat de crear un estat propi i de poder expressar l’opinió sobre el futur de Catalunya. Fou així com, fruit d’una demanda popular, les institucions catalanes van posar les urnes el 9N, duent a terme aquell dia un acte democràtic, participatiu i pacífic. És així com apel·lo a la seva condició de conciutadans i a la seva consciència per determinar que, en un estat democràtic com aquest en el qual vivim, és un contrasentit que es consideri delicte una consulta que pretén conèixer l’opinió de la ciutadania per exercir l’acció política. Per a tots aquests motius, com a particular els escric per DEMANAR-los que s’arxivin les causes obertes contra l’ex-vice-presidenta del govern, Joana Ortega, la consellera d’Ensenyament, Irene Rigau, i el president de la Generalitat de Catalunya, Artur Mas, ja que ells van ser ferms transmissors d’un clam popular que exigia una consulta democràtica. En cap cas posar les urnes, que en definitiva són les eines de la democràcia, pot constituir delicte. En cas que ho fos, aleshores els encausats hauríem de ser tots els ciutadans i ciutadanes que van demostrar conformitat amb la decisió anant a votar el 9N. Moltes gràcies per la seva atenció. Cordialment,

Summary: La carta de disconformitat amb l’encausament de Mas, Ortega i Rigau per a enviar al TSJC


Dino Buzzati (San Pellegrino, Belluno, 1906 – Milà, 1972) és un dels escriptors italians més importants del segle XX. Conegut aquí sobretot per la seva obra més celebrada i divulgada, El desert dels tàrtars, ara l’editorial Males Herbes en publica El secret del Bosc Vell. L’obra va ser escrita l’any 1935 i ara arriba en català en una traducció de David Nel·lo. Estarà disponible a les llibreries a partir del 4 de març. Els editors de Males Herbes consideren que aquesta obra és una de les millors mostres de la imaginació profundament humana de Dino Buzzati. Expliquen els editors Ricard Planas i Ramon Mas: «El secret del Bosc Vell és la història de Sebastiano Procolo, un militar capquadrat que ha heretat un bosc amb el qual no s’entén. Qui sí que s’hi entén és el seu nebot, en Benvenuto, un nen de dotze anys que encara conserva la capacitat de veure tot allò que els adults han oblidat. Aquesta faula sobre la necessitat de mantenir el vincle amb la naturalesa per continuar essent allò que som es llegeix amb un cert sentiment de nostàlgia, no tant pel que s’hi explica, sinó per com s’explica. El lector es retroba amb una visió màgica del món, un bosc on els animals parlen, els vents fanfarronegen i els arbres estan habitats per esperits. A El secret del Bosc Vell hi trobem el Dino Buzzati més humà i també el més tendre. L’autor italià construeix un conte per a adults que commou i a la vegada fa pensar, una cançó d’amor a la naturalesa que molts lectors contemporanis relacionaran amb pel·lícules de l’estudi Ghibli japonès, com El meu veí Totoro, de Hazao Myazaki, o Pompoko, d’Isao Takahata.» Llegiu un fragment d’El secret del Bosc Vell de Dino Buzzati.

Summary: Avançament editorial: ‘El secret del Bosc Vell’ de Dino Buzzati