Més de mil milions d’usuaris utilitzen cada dia WhatsApp, l’aplicació de missatgeria més important del món. De totes maneres, el negoci no és rendible. L’actual propietari, Facebook, està estudiant diverses vies per fer créixer els beneficis, tenint en compte que l’aplicació és gratuïta. Segons l’agència de notícies Reuters, que ha pogut consultar un document intern de WhatsApp, una de les estratègies que s’està valorant és la introducció de publicitat. El format és el següent: les empreses que es vulguin publicitar paguen a WhatsApp per poder enviar contingut als usuaris. El document no fa servir la paraula publicitat en cap moment, però sí que expressa el temor que aquesta mena de comunicació s’interpreti com a contingut brossa, i per tant provoqui el rebuig dels usuaris, sobretot perquè no es contempla que aquests hagin de donar el seu permís per rebre publicitat.

Summary: WhatsApp podria enviar-te publicitat pròximament


El secretari general del Parlament de Catalunya, Pere Sol, plegarà i serà rellevat dimarts. És una de les persones que el mes d’agost passat van rebre la notificació del Tribunal Constitucional espanyol (TC) sobre la suspensió de les conclusions de la comissió parlamentària d’estudi del procés constituent. La notificació instava els membres de la mesa a paralitzar qualsevol iniciativa relacionada amb el desplegament del procés constituent i el full de ruta independentista i els advertia d’eventuals responsabilitats penals en cas d’incompliment. El secretari general havia de redactar les seves al·legacions a títol individual abans d’un període de vint dies. Segons El Punt Avui, la dimissió de Sol és deguda a discrepàncies amb el procés sobiranista, perquè que se sentia ‘incòmode’ amb les conseqüències judicials personals que pot implicar el pas de la legalitat espanyola a la catalana. Però fonts del parlament neguen que en sigui aquesta, la causa: expliquen que Sol, que era secretari general interinament des de l’octubre del 2015, ha plegat ‘per raons personals i familiars’ i per tornar a fer de lletrat. D’acord amb l’article 243 del reglament de la cambra, el secretari general, ‘sota la direcció del president i de la mesa del parlament, és el cap superior de tot el personal i de tots els serveis del parlament i compleix les funcions tècniques de suport i d’assessorament dels òrgans rectors del parlament’.

Summary: Plega el secretari general del Parlament de Catalunya, amenaçat pel Tribunal Constitucional espanyol


El Comitè de Política Monetària del Banc d’Anglaterra (BoE) ha decidit retallar en 25 punts bàsics el tipus d’interès de referència, que se situa així en un mínim històric del 0,25%, segons ha anunciat la institució, que ha ampliat en 60.000 milions de lliures esterlines (71.500 milions d ‘euros) el programa de compra d’actius, que supera un volum de 435.000 milions de lliures (518.389 milions d’euros). D’aquesta manera, el BoE ha posat fi a un període d’estabilitat de més de set dels tipus d’interès, que s’havien quedat al 0,50% des del 5 de març del 2009, data en la qual la institució també va establir un programa de compra d’actius mitjançant l’emissió de reserves, que va ser ampliat successivament fins a arribar a un volum de 375.000 milions de lliures (440.150 milions d’euros) el juliol del 2012, xifra que s’havia mantingut sense canvis fins a aquest dijous. La decisió de retallar tipus estava descomptada pels analistes, després del triomf del Brexit en el referèndum del passat 23 de juny, l’institut emissor britànic deixés clara la seva disposició a desplegar les mesures necessàries per mitigar l’impacte negatiu en els mercats i l’economia del resultat de la consulta. Tot i això, el BoE va decidir no prendre mesures en la reunió del mes de juliol, la primera després de conèixer-se el resultat del referèndum, perquè considerava que no comptava amb informació suficient per actuar, però va subratllar la intenció d’adoptar les mesures necessàries en la reunió d’agost. En aquest sentit, des d’aleshores s’ha conegut que la taxa d’inflació interanual del Regne Unit es va situar el juny al 0,5%, dues dècimes per sobre del 0,3% de maig i el nivell més alt des del mes de març passat, mentre el creixement del PIB en el segon trimestre es va accelerar al 0,6%, respecte del 0,4% del primer trimestre. Al seu torn, la taxa d’atur del país corresponent al període comprès entre els mesos de març i maig es va situar al 4,9%, la més baixa des de setembre del 2005, mentre que l’ocupació arribava al 74,4%, el nivell més alt des que van començar els registres el 1971. Tot i això, la forta caiguda de les dades del mes de juliol de l’índex PMI, considerat un indicador avançat de l’activitat, suggereix una contracció del PIB del Regne Unit del 0,4% en el tercer trimestre. En el cas del sector serveis, l’índex PMI va baixar el juliol als 47,4 punts des dels 52,3 del mes de juny, fet que implica la primera contracció de la dada des del mes de desembre del 2012 i la pitjor lectura des del març del 2009. Per la seva banda, l’activitat del sector manufacturer del Regne Unit va patir el juliol una profunda caiguda que va situar l’índex PMI en 48,2 punts des dels 52,4 de juny, el nivell més baix des de febrer del 2013.

Summary: El Banc d’Anglaterra baixa els tipus fins al mínim històric del 0,25%


El sector de la gastronomia té bona salut a Catalunya. I no és pas cap tòpic. La gastronomia avui i aquí es mostra com una emulsió, gairebé òptima, entre la cuina popular i la cuina d’avantguarda, sempre que sigui ben feta, i amb productors de qualitat també. De manera que cobreix tots els àmbits de l’alimentació. I sembla que aquest fet, llargament treballat i cobejat, té futur. Si més no ho fan pensar els assistents a la presentació del Fòrum Gastronòmic de Girona (expositors, productors i mitjans), que es va fer ahir a l’Antiga fàbrica Damm de Barcelona. Un públic especialitzat de mitjana edat, tirant a jove, professional i ben connectat, que assaboreix amb bona gana tant les patates xip acabades de fregir, com la selecció d’arrossos que el cuiner Nando Jubany va preparar per a l’ocasió: arròs cremós de bolets de tardor amb formatge Tou de Til·lers, arròs de cap i pota amb samfaina, arròs de conill de bosc amb salsitxes i arròs sec de calamars amb carxofes. En aquesta degustació, no hi podia faltar l’arròs, és clar, perquè és producte estrella i eix conductor del quinzè Fòrum Gastronòmic de Girona. L’Espai Arròs del fòrum serà un punt de degustació d’arrossos de Pals, del delta de l’Ebre, arrossos del Principat i del País Valencià, i alhora oferirà divulgació i formació entorn d’aquest aliment i la manera de cuinar-lo. Hi participaran quinze restaurants, entre els quals Les Cols i Miramar. El director del Fòrum Gastronòmic, Pep Palau, ha apuntat les idees bàsiques que han portat a la consolidació i prestigi de l’aplec, que es fa a Girona des de fa cinc anys: ‘Ens agrada dir que és el punt de trobada entre els amants i els professionals de la gastronomia. Aportem identitat, valors, innovació i idees. Ens agrada dir també que som un contenidor que presenta i promociona les tres potes de la gastronomia: tenim una cuina pròpia que un estol de cuiners en els darrers anys no paren de promocionar a fora, i comencem a tenir un nivell de productors de qualitat, que sumats a uns consumidors interessants en la gastronomia cada vegada més exigents, tanquen el cercle.’ Enguany el fòrum, amb un marcat accent gironí i català, tornarà a oferir sessions de cuina en directe, tallers amb degustació, sessions especialitzades de pastisseria i vi, sessions de caràcter empresarial (Fòrum Empresa), a més de la fira, on ja s’ha venut un 95% de l’espai i on seran presents les millors empreses del sector. Grans noms de cuiners i personatges del sector de primer ordre participaran en l’aplec, com ara els germans Roca, Carlo Petrini, Regis Marcon, Sergio i Javier Torres, Jordi Cruz, Paco Pérez, Ángel León i Ricard Camarena. Pep Palau, a més d’assenyalar que el centre d’interès serà l’arròs, també ha destacat la sessió de Carlo Petrini, fundador i president de Slow Food, fent duo amb Regis Marcon, el xef francès guanyador de tres estels, o la dels prestigiosos pastissers amb la Fundació Alícia presentant una innovadora categorització científica per a la pastisseria i que s’inclou en el Fòrum Dolç Pãstry Revolution. També ha distingit l’espectacular sessió del Fòrum Vi que Josep Roca oferirà a la sala Cambra, una reinterpretació de la inoblidable ‘6 vins sentits’ que es va fer al Fòrum Girona 2007. Continua Palau: ‘Aquest 2015 fem el fòrum a Girona (on es fa cada dos anys), el 2016 s’organitza a Barcelona (també cada dos anys). En anys alterns també el fem a la Corunya. El Fòrum va néixer el 1999 a Vic i fins avui ens mantenim fidels als orígens, fidels al sector. Ens hem anat adaptant als temps des de la innovació i mantenim el valor de proximitat com un valor de prestigi.’ A la presentació del Fòrum gastronòmic de Girona també hi havia Xavier Espasa, responsable de l’Agència Catalana de Turisme, que ha recordat que el 2016 Catalunya serà ‘regió europea de la gastronomia’. I aquest esdeveniment i programa es presentarà al fòrum. El fòrum és el pòrtic d’aquest esdeveniment internacional i pot marcar unes línies d’influència. Pep Palau ha comentat: ‘El sector ens dóna suport i ens cerca com a plataforma per mostrar i presentar una gran varietat d’innovacions i fets remarcables, des d’un nou sistema de catalogació dels dolços, que ha impulsat un col·lectiu de destacats pastissers, fins a la presentació de l’any de la gastronomia i l’enoturisme, amb el nomenament de Catalunya com a regió europea de la gastronomia. D’aquesta manera marquem tendència. Alhora, al llarg d’aquests anys hem anat apostant també per nous formats. Recordem que vam ser nosaltres que vam oferir per primera vegada, el 2001, tallers de cuina amb tast en directe, per exemple.’

Summary: Fòrum Gastronòmic de Girona, d’arrossos, sensacions vinícoles i noves catalogacions per als dolços


El pròxim president del Consell Europeu, l’ex-primer ministre belga Charles Michel, ha recordat al president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, que les euroordres es basaven en la separació de poders i que no s’hi podia intervenir. Ho ha dit en una conferència de premsa conjunta després d’una reunió a la Moncloa, i ha afegit que la separació de poders era un ‘valor molt important en l’estat de dret’. ‘En l’euroordre hi ha normes, procediments, que s’emmarquen en l’estat de dret europeu, també, i que es basen en el principi de separació de poders’, ha dit, responent a una pregunta sobre el funcionament de l’euroordre perquè Carles Puigdemont no ha comparegut davant la justícia europea. ‘No vull intervenir en un tema que depèn de la separació de poders’, ha afegit. Michel va ser un dels dirigents europeus més crítics amb la repressió d’Espanya el Primer d’Octubre. Les paraules de Michel arriben mentre Bèlgica analitza les euroordres per l’extradició a Espanya de Carles Puigdemont, Toni Comín i Lluís Puig. Tot just ahir, la vice-presidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, deia en un article al diari belga Le Soir que el ‘correcte funcionament’ de l’euroordre en aquest cas era una ‘prova de foc’ per a la cooperació judicial a la Unió Europea. La setmana passada, Calvo ja va amenaçar Bèlgica amb possibles conseqüències si no s’acceptava l’extradició de Puigdemont. Michel i Sánchez s’han reunit a la Moncloa per analitzar l’agenda europea dels mesos vinents i, entre més qüestions, han tractat el marc financer plurianual, que s’ha d’aprovar properament, el Brexit i el canvi climàtic.

Summary: Michel recorda davant Sánchez que les euroordres es basen en la separació de poders


La Guàrdia Civil ha començat aquest matí una operació ordenada per l’Audiència espanyola contra grups d’independentistes, quan falten poques setmanes perquè el Tribunal Suprem espanyol faci pública la sentència contra els membres del govern, la presidenta del Parlament de Catalunya i els dirigents civils independentistes. Hi ha hagut nou detinguts, entre els quals tres membres dels Nou dels Lledoners: quatre de Sabadell, un de Mollet, un de Cerdanyola, un de Santa Perpètua, un de Sant Pere de Torelló i un de Sant Fost. Dues de les persones detingudes han estat posades en llibertat en les últimes hores. Segons el Ministeri d’Interior espanyol, ‘preparaven accions violentes’, per això el jutge els acusa de terrorisme, rebel·lió i tinença d’explosius. A hores d’ara hi ha concentracions de rebuig arreu del país i a les 20.30 se’n farà una d’unitària a Barcelona.

Summary: La ràtzia contra l’independentisme aconsegueix de fer esclatar el carrer


La fiscalia ha renunciat a recórrer al Tribunal Suprem la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) pel 9-N contra l’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, l’ex-vice-presidenta del govern i consellera de governació, Joana Ortega, i l’ex-consellera d’Ensenyament, Irene Rigau. La fiscalia va anunciar la seva intenció de presentar recurs el passat 17 de març perquè considerava que en el procés participatiu celebrat el 9 de novembre del 2014 també s’hauria comès un delicte de prevaricació. El Suprem espanyol, però, ja va descartar aquest delicte en la sentència que va emetre contra l’ex-conseller de Presidència, Francesc Homs, també pel 9-N. El TSJC va condemnar l’ex-president a dos anys d’inhabilitació, l’ex-vice-presidenta a un any i nou mesos i a l’ex-consellera Rigau a un any i mig per desobediència, però els va absoldre de prevaricació. La fiscalia els acusava dels dos delictes i a mitjans de març va anunciar el recurs per ‘coherència processal’ amb la causa contra l’ex-conseller de Presidència Francesc Homs, que va ser jutjat al Suprem pels dos delictes. En el moment de l’anunci del recurs, però, el Suprem encara no havia emès sentència sobre Homs. Aquest va ser condemnat uns dies després a un any i un mes d’inhabilitació en ser considerat autor d’un delicte de desobediència greu, però també va ser absolt del delicte de prevaricació. La fiscalia ja ha notificat la decisió al tribunal. De fet, hi havia marge fins aquest dimecres a les 12.00 hores per presentar recurs.

Summary: La fiscalia renuncia a recórrer al Suprem la sentència del 9-N


Una seixantena de segells editorials del país, ordenats per ordre alfabètic, han participat en aquest especial. Els hem proposat que recomanin tres títols propis i un de la competència. D’aquesta manera, us oferim dos centenars de títols disponibles a les llibreries per triar aquestes festes. Cada títol conté l’enllaç amb la fitxa del llibre de la web de l’editorial (en alguns casos, la fitxa és d’una llibreria), per obtenir informació de l’obra. Quant als llibres de la competència, hi ha com sempre una gran diversitat. Els més recomanats són dos: el volum de notes inèdit de Josep Pla, Fer-se totes les il·lusions possibles, editat per Destino; i una obra situada a la Cerdanya: La casa de la frontera, de Rafael Vallbona, premi Sant Joan de novel·la d’enguany, publicada per Edicions 62. L’Altra Editorial és el segell que té més títols recomanats de la competència: hi ha L’art de la ficció de James Salter, diversos llibres de Carson McCullers, es repeteix la Vivian Gornik i també Els fills de la llacuna de Maria Guasch. Però aquí no s’acaba la llista d’autores recomanades en l’apartat de la competència: cal comptar amb la recuperació d’Els catalans als camps nazis, de Montserrat Roig, i obres de Mercè Rodoreda i Víctor Català, ambdues publicades pel Club Editor. Entre els editors del País Valencià, s’ha repetit la Poesia completa de Marc Granell i també els contes d’Això no és Amèrica de Jordi Puntí. El començament de l’Any Pedrolo ha dut força títols d’aquest autor repartits en tot d’editorials. Pilar Beltran d’EDICIONS 62 recomana: Paul Auster, 4321 Rafael Vallbona, La casa de la frontera Montserrat Roig, Els catalans als camps nazis I un de la competència… Romain Gary, Gos blanc. Traducció de Jordi Martín Lloret (Angle Editorial) Josep Cots d’EDICIONS DE 1984 recomana: William Faulkner, La mansió Victor Hugo, Els treballadors de la mar Siegfried Lenz, El desertor I un de la competència… Aldous Huxley, Els dimonis de Loudun (Adesiara) Jordi Raventós d’ADESIARA EDICIONS recomana: Petroni, Satíricon. Traducció de Sebastià Giralt Nikos Kazantzakis, L’última temptació de Crist. Traducció de Pau Sabaté Manuel Valldeperes, Ombres entre tenebres I un de la competència… Victor Hugo, Els treballadors de la mar (Edicions de 1984) Pau Vadell d’ADIA EDICIONS recomana: Guillem Gavaldà, Brànquies Ismael Pelegrí, De l’animal que s’imposa Lucia Pietrelli, Violacions I un de la competència… Aimé Césaire, Quadern d’un retorn al país natal. Traducció d’Anna Montero (Edicions del Buc) Vicent Olmos d’EDITORIAL AFERS recomana: Kurt Tucholsky, Un llibre dels Pirineus. Traducció de Heike Van Lawick i Neus Andreu Josep Maria Fulquet, Shakespeare en la veu dels traductors catalans Faust Ripoll Domènech, Josep Maria de Casacuberta. La construcció de la nació catalana I un de la competència Jordi Julià, L’autor sense ombra. La figuració literària de l’escriptor entre els segles XIX i XX (Publicacions Universitat de València) Eugènia Broggi de L’ALTRA EDITORIAL recomana: David Vilaseca, Els homes i els dies Maria Guasch, Els fills de la llacuna Vivian Gornick, Vincles ferotges. La dona singular i la ciutat I un de la competència… Mary Beard, La veu i el poder de les dones (Arcàdia) Miquel Adam d’AMSTERDAM EDITORIAL recomana: Carme Martí, El camí de les Aigües Colm Tóibín, La casa dels noms. Traducció de Ferran Ràfols Lize Spit, El desgel. Traducció de Maria Rosich I un de la competència… Jordi Puntí, Això no és Amèrica (Empúries) Isabel Obiols de l’EDITORIAL ANAGRAMA recomana: Ivan Jablonka, Laëtitia o la fi dels homes Traducció de Marta Marfany Arundhati Roy, El ministeri de la felicitat suprema. Traducció de Sergi Pàmies Tina Vallès, La memòria de l’arbre I un de la competència… Montserrat Roig, Els catalans als camps nazis (Edicions 62) Rosa Rey d’ANGLE EDITORIAL recomana: Romain Gary, Gos Blanc. Traducció de Jordi Martín Lloret Xavier Aliaga, Les quatre vides de l’oncle Antoine Rebecca Solnit. Esperança dins la foscor. Traducció de Bel Olid I un de la competència… Vivian Gornick, Vincles ferotges. La dona singular (l’Altra Editorial) Joan Carles Girbés d’ARA LLIBRES recomana: Kilian Jornet, Summits of my life. Somnis i reptes a la muntanya Lars Mytting, El llibre de la fusta Jair Domínguez, Ets un merda i ho saps I un de la competència… Número extraordinari de l’Avenç 40 anys Montse Ingla d’EDITORIAL ARCADIA recomana: Joan-Carles Mèlich, L’experiència de la pèrdua. Assaig de filosofia literària Josep Quetglas, Restes d’arquitectura i de crítica de la cultura Avishai Margalit, De la traïció I un de la competència… Vivian Gornick, Vincles ferotges. La dona singular (l’Altra Editorial) Núria Iceta de L’AVENÇ recomana: Mireia Capdevila i Francesc Vilanova, Nazis a Barcelona. L’esplendor feixista de postguerra (19399-1945) Virginia Woolf, Flush. Traducció Jordi Fernando Joan-Daniel Bezsonoff, El fill del coronel I un de la competència… Ngũgĩ wa Thiong’o, A la casa de l’intèrpret. Traducció Josefina Caball (Raig Verd) Alba Vinyes de L’EDITORIAL BARCINO recomana: Ramon Llull, Llibre d’amic i amat. Versió de Sebastià Alzamora Sòfocles, Antígona. Electra. Traducció de Carles Riba Miquel Parets, Crònica. Miquel Parets, vol. II  I un de la competència… Víctor Català, De foc i de sang (Club Editor) Iolanda Batallé de BRIDGE recomana: Toni Iturbe i il·lustracions de Jordi Lafebre, 50 moments literaris. Traducció de Xavier Solsona Carme Ruscalleda i il·lustracions de Pilarín Bayés, La màgia de la cuina Gonçal López-Pampló de BROMERA EDICIONS recomana: Jordi Sebastià, Quadern de l’Europa trista Verena Boos, Taronges de sang . Traducció de Ramon Monton Pasqual Alapont, El mal que m’habita I un de la competència… Carles Rebassa, Eren ells (Angle Editorial) Els editors d’EDICIONS DEL BUC recomanen: Núria Armengol, Fractura Aimé Césaire, Quadern d’un retorn al país natal. Traducció d’Anna Montero Pere Císcar, Anit sempre I un de la competència… Marc Granell, Poesia completa (1976-2016) (Institució Alfons el Magnànim) Antoni Clapés de CAFÈ CENTRAL (col·lecció ‘Jardins de Samarcanda’) recomana: Francesc Prat, Celístia Sôgi, Shôhaku i Sôchô, Tres veus lligades a Minase. Traducció de Jordi Mas López Ana Blandiana, La meva pàtria A4. Traducció de Corina Oproae I un de la competència… Mário de Sa-Carneiro, Poesia completa. Cartes a Fernando Pessoa. Traducció de Vicent Berenguer (Lletra Impresa) Isabel Martí d’EDICIONS DE LA CAMPANA recomana: Emanuel Bergmann, El truc Robert Seethaler, Tota una vida Darcey Bell, Un petit favor I un de la competència… Montserrat Roig, Els catalans als camps nazis Iolanda Batallé de CATEDRAL recomana: Més d’un autor, Antologia literària per tornar a la infantesa Xavi Pérez Navarro, El mal invisible I un de la competència… Mercè Rodoreda, La mort i la primavera (Club Editor) Aleix Mestres d’EL CEP I LA NANSA EDICIONS recomana: Miquel Martín, El riu encès Màrius Blàvia i Ribé, La Flama d’or Francesc Ten, Xamfrà Kom Tiki I un de la competència… Anna Carreras, Encén el llum (Labreu Edicions) Glòria Gasch de COLUMNA i DESTINO recomana: Lluís Foix, El que la terra m’ha donat Josep Pla, Fer-se totes les il·lusions possibles i altres notes disperses. Edició a cura de Francesc Montero (Edicions Destino) Sílvia Soler, Rellotges de sol Jordi Ferré de COSSETÀNIA EDICIONS recomana: Francesc Joan Matas, Els 14 vuitmils d’Òscar Cadiach Puig Manuel Forcano i fotografies de Chopo García-Die, Catalunya 50 indrets jueus de l’edat mitjana Quim Marquès, Arrossos I un de la competència… Sir Arthur Conan Doyle, Les aventures de Sherlock Holmes Maria Bohigas de CLUB EDITOR recomana: Màrius Torres i Mercè Figueras, Cartes a Mahalta Lluís Maria Todó, Gramàtica dels noms propis Lutz Seiler, Kruso I un de la competència… Jordi Puntí, Això no és Amèrica Joan Sala de L’EDITORIAL COMANEGRA recomana: Manuel de Pedrolo, La terra prohibida (volum 1) Joan de Déu Prats i Maria Padilla, El gran llibre de les criatures fantàstiques de Catalunya Jordi Coca, L’Emperador I un de la competència… Més d’un autor, Plouen poemes (Eumo) Oriol Ponsatí-Murlà d’EDICIONS DE LA ELA GEMINADA recomana: Natalia Ginzburg. Valentino. Traducció d’Anna Casassas Aristòtil: Física. Traducció i introducció de Joan Ferrer Gràcia Prudenci Bertrana: Josafat (amb 22 il·lustracions d’Alfred Kubin) I un de la competència… Xavier Rubert de Ventós. Si no corro, caic (Empúries) Marta Selvas d’EDITORIAL EMPÚRIES recomana: Nickolas Butler, Al cor dels homes Jordi Puntí, Això no és Amèrica Vicenç Pagès, Robinson I un de la competència… Carson McCullers, El cor és un caçador solitari (l’Altra Editorial) Montse Ayats d’EUMO EDITORIAL recomana: Agnès Brossa, Em dic Joan i crec que soc dolent V. Amat, M. C. Bernal i I. Muntañá (ed.) i M. Abselam (il·l.), Plouen poemes! Josep Puigsech, La Revolució Russa i Catalunya I un de la competència… Manuel de Pedrolo, La terra prohibida (Comanegra) Ignasi Moreta de FRAGMENTA EDITORIAL recomana: Pere Lluís Font, Filosofia de la religió. Sis assaigs i una nota José Tolentino Mendonça, Petita teologia de la lentitud Flavia Company – Luciano Lozano, L’escola de la Haru I un de la competència… Josep Pla, Fer-se totes les il·lusions possibles i altres notes disperses. Edició a cura de Francesc Montero (Edicions Destino) Joan Tarrida de GALAXIA GUTENBERG recomana: Monika Zgustova, Vestides per a un ball a la neu Jordi Carrión, Barcelona. Llibre dels passatges Lluïsa Julià, Maria-Mercè Marçal. Una vida I un de la competència… Marina Garcés, Nova Il.lustració radical (Anagrama) Gracià Sánchez d’EL GALL EDITOR recomana: Thomas Bernhard, L’imitador de veus Jordi Julià, Marques de mans Vera Pàvlova, A banda i banda del petó I un de la competència… Virginia Woolf, Flush (L’Avenç) Matilde Martínez de GODALL EDICIONS recomana: Kim Ae-ran, Corre, pare, corre! Traducció de Mihwa Jo Jeong i Alba Cunill Wu Ming, L’invisible arreu. Traducció d’Oriol Fuster Cabrera Víctor Obiols Bocanegra, Sacrilegis. Poemes músicats de clàssics catalans I un de la competència… Mònica Batet, Neu, óssos blancs i alguns homes més valents que els altres (Meteora) Els editors de l’EDITORIAL GREGAL recomanen: Larry Tremblay, El Crist obès. Traducció de Ricard Ripoll Pau Faner, Com s’assembla la vida als somnis Més d’un autor,“Tumulto”. Meditacions sobre l’octubre català (2017) I un de la competència… Aurora Bertrana, Paradisos oceànics (Rata) Ester Andorrà de LABREU EDICIONS recomana: Antònia Vicens, Míriam Cano i Martí Sales, Cremen cels Zoraida Burgos, Convivència d’aigües (poesia completa) Eduard Escoffet, Menys i tot I un de la competència… William Shakespeare, Tots els sonets. Edició i epíleg de D. Sam Abrams. Traducció de Gerard Vergés (Adesiara) Maria Muntaner de LLEONARD MUNTANER EDITORS recomana: Com elles. Una antologia de poetes occidentals del segle XX, Mireia Vidal-Conte (ed.) Antoni Tugores, Moriren dues vegades. Daria i Mercè Buxadé, infermeres catalanes assassinades a Mallorca l’any 1936 Lluís Calvo, Llum a l’arsenal. Cent poemes (antologia 1987-2017) I un de la competència… Jutta Ditfurth, Ulrike Meinhof, la biografia. Traducció de Daniel Escribano. (Tigre de Paper) Juli Capilla i Mercè Climent de LLETRA IMPRESA EDICIONS recomanen: Mário de Sá-Carneiro, Poesia completa. Cartes a Fernando Pessoa. Traducció de Vicent Berenguer Ester Vizcarra, Enterreu-me en batí i en sabatilles. Biografia novel·lada de Joan Valls i Jordà Joaquim Espinós, La presó del cel I un de la competència Marc Granell, Poesia completa (1976-2016) (Institució Alfons el Magnànim) Marc Moreno de LLIBRES DEL DELICTE recomana: Ariadna Herrero, Seràs un dels nostres Més d’un autor, Assassins de Girona Ramona Solé, Instint de supervivència I un de la competència… Xavier Gual, La noia de la caravana (Fanbooks) Vicent Baydal de LLIBRES DE LA DRASSANA recomana: Eduard Mira, El tinent anglés Josep Vicent Miralles i il·lustracions de Paula Bonet, Tirant lo Blanch Pau Martínez, L’animal. Una llarga conversa amb Miquel Àngel Landete, Senior I un de la competència… Vicent Beltra i Carles Segura, Els parlars valencians (PUV) Marta i Roger Costa-Pau de LLIBRES DEL SEGLE recomanen: Rosa Font, Em dic la veu. Epíleg d’Antoni Clapés Francesc Puigpelat, L’àliga perduda dels nazis Narcís Ribes, De sediments I un de la competència… Ana Blandiana,La meva pàtria A4. Traducció de Corina Oproae (Cafè Central) Jordi Rourera d’EDICIONS DE LA MAGRANA recomana: Raimon, Tot el que he cantat Miquel Caminal, Demorcràcia i plurinacionalitat Josep M. Bricall, Una certa distància I un de la competència… Maria Guasch, Els fills de la llacuna (l’Altra Editorial) Ramon Mas de MALES HERBES recomana: Nikos Khuliaràs, L’altra meitat. Traducció de Mercè Guitart Ray Bradbury, Un cementiri de llunàtic. Traducció de Martí Sales Sebastià Roig i Toni Benages, Narcís Monturiol i les pedres de l’infern I un de la competència… Mircea Cartarescu, Solenoide (Edicions del Periscopi) Mònica Estruch d’EDITORIAL MEDITERRÀNIA recomana: Fra Mateu Sanclimens i il·lustracions de Miquel Oliveras, Vida de sant Francesc d’Assís Hettie Bingham, Banksy trenca les regles Hug Llàcer, Oficis de convent. El dia a dia dels frares no clergues I un de la competència… Flavia Company, Haru (Catedral) Ricard Vela de MÉS LLIBRES recomana: Eka Kurniawan, La bellesa és una ferida. Traducció de Marc Rubió Rodon Salvador Company, False Friends Joan Santamaria, Narracions extraordinàries I un de la competència… Bandi, L’acusació (Edicions del Periscopi) M. Dolors Sàrries d’EDITORIAL METEORA recomana: Víctor Alexandre, Els amants de la rambla del Celler Maria Nunes i il·lustracions de Josep M. Farré, Rutes literàries de Barcelona Jaume Fuster, Poema dit de la Redempció I un de la competència… Miquel Martín, Llegendes de mar de la Costa Brava (Edicions Sidillà) Antoni M. Bonet de NEOPÀTRIA recomana: Noèlia Vidal Calatayud, La maledicció dels Bellvís Miquel Candel, Esperant amb candeletes Antoni M. Bonet, Amor cru I un de la competència… Eduard Mira, El tinent anglés (Llibres de la Drassana) Òscar París d’ONADA EDICIONS recomana: Jules Verne, 20.000 llegües de viatge submarí. Adaptat per Antonis Papatheodoulou i il·lustrat per Iris Samartzi Joanot Martorell, Tirant lo Blanc per a infants. Adaptat per Salvador Vendrell i il·lustrat per Oreto Cruzà Juanjo Roda, La cuina de la gent de la mar I un de la competència… Fani Grande, Jo sóc així i això no és problema (Vincle) Núria Pagès de PAGÈS EDITORS recomana: Annelise Heurtier, Sweet Sixteen.Traducció de Montserrat Franquesa Josep Franco, La Santa J. V. Foix, Ho sap tothom i és profecia I un de la competència… Rafael Vallbona, La casa de la frontera (Edicions 62) Aniol Rafel d’EDICIONS DEL PERISCOPI recomana: Colson Whitehead, El ferrocarril subterrani. Traducció d’Albert Torrescasana Mircea Cartarescu, Solenoide. Traducció d’Antònia Escandell Tur Kent Haruf, Cançó de la plana. Traducció de Marta Pera Cucurell I un de la competència… Vicenç Pagès, Robinson (Editorial Empúries) David Vid d’EL PETIT EDITOR recomana: Oriol Jara , Kim Jong-un, estimat diari Manel Joan i Arinyó, A l’estiu el sexe somriu Francesc Mompó, Com ales d’àngel negre I un de la competència… Emili Piera, La cuina de l’Albufera i les marjals (Editorial Periferic) Jesús Figuerola de PERIFÈRIC EDICIONS recomana: Emili Piera, La cuina de l’Albufera i les marjals Josep Lozano i Salvador Vendrell (coord.), Nosaltres, els fusterians Salvador Vendrell, Joan Baldoví, en clau valenciana I un de la competència… Jaume Cabré, Quan arriba la penombra (Proa) Josep Lluch de l’EDITORIAL PÒRTIC recomana: Joan B. Culla, El tsunami Agustí Pons, Zuric, 1917. Lenin, Joyce, Tzara Joan Lluís Bozzo, Pepe i jo I un de la competència… Roger Vinton, La gran teranyina (Edicions del Periscopi) Josep Lluch de PROA EDICIONS recomana: Emily Dickinson, Aquesta és la meva carta al món. Traducció de Marcel Riera Martí Domínguez, L’assassí que estimava els llibres Joan Margarit, Un hivern fascinant I un de la competència… J. L. Badal, Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents (Rata) Els editors de les PUBLICACIONS DE L’ABADIA DE MONTSERRAT recomanen: Maria Dasca, Entenebrats. Literatura catalana i bogeria Els catalans i Llatinoamèrica (segles XIX i XX). Viatges, exilis i teories, edició a cura de Corinna Albert, Roger Friedlein i Imma Martí Esteve Judit Figuerola, Andreu Nin, militant de la cultura I un de la competència: Rafael Vallbona, La casa de la frontera (Edicions 62) Jaume Llambrich Brull de PUBLICACIONS DE LA UNIVERSITAT ROVIRA I VIRGILI recomana: Ruth Troyano, Retrats de vi. Enòlegs de la Universitat Rovira i Virgili Més d’un autor, L’Ebre, un riu literari. Edició a cura de J. S. Cid Català Jordi Ginebra, La nova normativa de l’Institut d’Estudis Catalans. Guia pràctica I un de la competència… Enric Herce, Simulacions de vida (Males Herbes) Maite Simon de les PUBLICACIONS DE LA UNIVERSITAT DE VALÈNCIA recomana: Vicent Beltran Calvo, Carles Segura-Llopes, Els parlars valencians Jordi Carbonell, Elements d’història de la llengua catalana Alfaro-Fuster. Assaig amb els dits. A cura d’Anacleto Ferrer i Artur Heras I un de la competència… Marc Granell, Poesia completa (1976-2016) (Institució Alfons el Magnànim) Sandra Ollo de QUADERNS CREMA recomana: Yanick Lahens, Bany de lluna Edna St. Vincent Millay, L’amor no ho és tot Francesc Trabal, Novel·les (I) I un de la competència… James Salter, L’art de la ficció (l’Altra Editorial) Els editors de QUADERNS DE LA FONT DEL CARGOL recomanen: Vicenç Pagès Jordà, La música i nosaltres Pep Bras, Lífting M. Carme Arnau i Orts, En el decréixer de la pluja I un de la competència… Rafael Vallbona, La casa de la frontera (Edicions 62) Els editors de RAFAEL DALMAU EDITOR recomanen: Agnès Vinas i Robert Vinas, La Companyia Catalana a Orient Oriol Garcia Quera, Cessetans. Entre Roma i Cartago F. Xavier Hernàndez Cardona, Barcelona & Catalunya. Història d’un binomi I un de la competència… Jaume Cabré, Jo Confesso Laura Huerga de RAIG VERD recomana: Ngũgĩ wa Thiong’o, A la casa de l’intèrpret. Traducció de Josefina Caball Richard Flanagan, Desig. Traducció de Josefina Caball Ali Smith, L’accidental. Traducció de Dolors Udina I un de la competència… Antoni Clapés, Arbre que s’allunyà (Labreu Edicions) Iolanda Batallé de RATA recomana: Aurora Bertrana, Paradisos oceànics J. L. Badal, Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents Han Kang, La vegetariana. Traducció de Jo Mihwa I un de la competència… Carson McCullers, Entre la solitud i el somni (l’Altra Editorial) Laura Álvarez de ROSA DELS VENTS recomana: Mercè Falcó, L’illa de Bembé Ricard Ustrell, Sense tu Bea Cabezas, La nit abans I un de la competència… Per Petterson, Sortir a robar cavalls (Club Editor) Francesc Gil-Lluch d’EDICIONS SALDONAR recomana: Joan Serra Carné i Sara González, El part dels comuns Joan Julibert, La causa del periodisme Núria G. Caldés, La vida mana I un de la competència… Joseph Conrad, Memòria personal (L’Avenç) Borja Català de SEMBRA LLIBRES recomana: Txarango i Gemma Capdevila, Obriu les portes Antoni Rubio, Black Friday David Fernàndez i Anna Gabriel, August Gil Matamala. Al principi de tot hi ha la guerra I un de la competència… Colson Whitehead, El ferrocarril subterrani (Edicions del Periscopi) Judit Pujadó d’EDICIONS SIDILLÀ recomana: Ernest Costa i Savoia, Hem votat! Cartells, pancartes, murals i banderes de l’1-O. Edició bilingüe català-anglès amb traducció de Gary Gibson. Llorenç Roviras i Marc Castellet, Amunt! Les festes de l’arbre als Països Catalans Nan Shepherd, La muntanya viva. Traducció d’Aurora Ballester. Pròlegs de Núria Picas i Robert Macfarlane I un de la competència… Josep Pla, Fer-se totes les il·lusions possibles i altres notes disperses. Edició a cura de Francesc Montero (Edicions Destino) Arnau Carné i Marc Garcés de TIGRE DE PAPER recomanen: Manuel de Pedrolo, Tocats pel foc. Pròleg de Marina Garcés Tirso W. Sáenz, El Che ministre. Testimoni d’un col·laborador. Traducció d’Arnau Carné Louise Bryant, Sis mesos rojos a Rússia. Traducció d’Àngel Ferrero I un de la competència… Manuel de Pedrolo, Milions d’ampolles buides (Sembra Llibres) Carme Torrent de VERDAGUER EDICIONS recomana: OIR. Canigó de Jacint Verdaguer. Veu i versió de Lluís Soler (llibre + CD) Jacint Verdaguer, Al Cel. A cura de Pere Tió Jacint Verdaguer, Pàtries. Selecció a cura de Ricard Torrents i pròleg de Vicent Partal I un de la competència… Josep Pla, Fer-se totes les il·lusions possibles i altres notes disperses. Edició a cura de Francesc Montero (Edicions Destino) Isabel Monsó de VIENA EDICIONS recomana: Jakob Wegelius, La mona de l’assassí. Traducció d’Elena Martí Segarra Sir Arthur Conan Doyle, Les aventures de Sherlock Holmes. Traducció de Xavier Zambrano Élise Desaulniers, Pensar abans d’obrir la boca. Traducció de Maria Llopis I un de la competència… Kent Haruf, Nosaltres en la nit. Traducció d’Anna Turró (Angle Editorial)

Summary: Els editors recomanen… 200 llibres per a triar aquestes festes


El conseller d’Educació, Josep Bargalló, creu que l’ús del català al pati de les escoles és similar al que fan els mateixos alumnes al carrer. Segons ell, podria ser interessant conèixer els usos lingüístics dels alumnes fora de l’aula, però s’hauria de fer un estudi amb criteris ‘acadèmics’ i ‘científics’ i una ‘mostra gairebé censal’, que fos territorialment diversa i tenint en compte tipus d’escoles diferents. Per això, creu que l’informe de la Plataforma per la Llengua sobre el poc ús del català als patis té cert interès, però aquesta investigació s’hauria d’emmarcar en un estudi més global que avalués també ‘la televisió, el cinema, la justícia, el camp de futbol, el carrer o el metro’. Abans caldria acordar la metodologia científica, la investigació la podria fer el Consell Superior d’Avaluació del Sistema Educatiu i els resultats s’haurien de debatre sense donar dades concretes de cap centre. Només una de cada quatre converses als patis de centres educatius urbans són en català, segons Plataforma per la Llengua En declaracions a l’ACN, Bargalló ha opinat que l’escola és el reflex de la societat, excepte segurament en matèria lingüística, perquè ‘la immersió no és el reflex, és el treball perquè la llengua minoritzada a la societat tingui un tracte a l’escola que faci que l’alumne quan acabi comprengui correctament les dues llengües’. En tot cas, ha dit que el departament dóna llibertat a parlar la llengua que es vulgui al pati, i ha criticat polítics del PP, Ciutadans o Manuel Valls perquè ‘es pensen que l’escola és com la que anaven ells, i no hi ha cap escola com la que ells anaven’. ‘El debat que fem ara és el canvi d’usos del pati, que el volem més lúdic, obert, lliure i natural i menys pautat’, ha assegurat. ‘És un pati on si algú es planteja que hem de donar indicacions està molt antiquat, si a algú té la idea fer això està molt equivocat i pixa fora de test’, ha conclòs. D’altra banda, Bargalló ha explicat que el pròxim curs totes les escoles hauran publicat a la seva web el projecte lingüístic. El conseller recorda que el projecte lingüístic escolar és l’adaptació de la normativa a la realitat i context de cada escola, però el projecte no pot anar contra la normativa. A més, el projecte no ha de publicar percentatge d’ús de cada llengua, sinó que dona criteris d’ús.

Summary: Bargalló diu que per conèixer l’ús del català als patis cal un estudi més ampli i científic


L’ex-president de Ciutadans, Albert Rivera, treballarà a partir d’ara al despatx d’advocats Martínez Echevarría. És la primera feina després de la dimissió l’11 de novembre per la patacada electoral de Ciutadans a les eleccions espanyoles, on va perdre 2,3 milions de vots i 47 escons. Des de llavors s’ha dedicat al seu nou llibre ‘Un ciutadà lliure’, que es publicarà el 15 d’abril. Rivera farà demà una conferència de premsa en el Col·legi d’Advocats de Madrid a les 11.30 hores per a informar sobre la seva incorporació, segons que ha informat el despatx d’advocats.

Summary: Albert Rivera troba feina a un despatx d’advocats


La secretària general adjunta i portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha afirmat que després de la primera reunió ahir amb el PSOE les posicions estan ‘molt allunyades’ tot i la voluntat dels socialistes d’escoltar. ‘Encara no hem avançat prou’, ha dit en una entrevista a Els Matins de TV3. En aquesta línia, ha insistit que el seu partit es manté amb el ‘no’ a la investidura de Pedro Sánchez i ha condicionat un canvi de posició a un compromís ‘ferm i explícit’ del PSOE amb una taula de negociació per resoldre el conflicte polític. Pel que fa al calendari, ha avisat que ERC ‘no té gens de pressa’ encara que els socialistes els hi han traslladat que volen que hi hagi investidura abans d’acabar l’any. Segons que ha explicat Vilalta, que forma part de l’equip negociador d’ERC, a la reunió hi va haver coincidència en la voluntat de continuar per la via política però no es va abordar ‘el com i el quan’. Per aquest motiu, segons Vilalta, encara no s’ha avançat prou i ‘queda moltíssima feina per fer’. Preguntada per les possibilitats d’èxit de les negociacions per a la investidura, la també portaveu del partit ha dit que com a mínim s’intentarà i ha afegit que els republicans ‘no volen renunciar a fer possible la via del diàleg’ i que hi dedicaran les hores que facin falta. Segons Vilalta, el PSOE va ser receptiu a l’hora d’escoltar la proposta que ERC va posar sobre la taula per constituir una taula de negociació entre governs per abordar el conflicte polític, sense condicions, amb calendari i garanties. I que en les pròximes reunions es veurà si es concreta aquesta fórmula o els socialistes posen una proposta sobre la taula. ERC manté el ‘no’ a la investidura perquè considera que encara ‘no s’ha mogut res’ i condiciona un canvi de posició a ‘moviments prou explícits’. ‘Ha de ser un compromís explícit i ferm que demostri que van seriosament i que hem pogut construir el mecanisme que permeti obrir la via política i deixar la via repressiva’. Preguntada per si aquest compromís suposa que hi ha d’haver una reunió entre governs abans de la investidura, Vilalta no s’ha volgut mullar i ha dit que hi ha ‘diverses fórmules per blindar el compromís’. Pel que fa al calendari de les negociacions amb el PSOE, Vilalta ha explicat que els socialistes treballen amb un calendari ‘més accelerat’ perquè volen que hi hagi la investidura de Sánchez abans d’acabar l’any. Però ha avisat que els republicans ‘no tenen gens de pressa’ i ha afegit que el seu partit continuarà treballant ‘sense pressa però sense pausa’. Per a Vilalta, la reunió d’ahir al congrés espanyol és un ‘bon punt d’inici’ que permet tornar a fer una reunió dimarts de la setmana que ve i ha constat que veu ‘marge’ per recuperar el ‘carril polític’.

Summary: Vilalta diu que les posicions amb el PSOE estan ‘molt allunyades’ i demana un compromís ‘ferm i explícit’


El primer referèndum d’independència que es té constància és el de Libèria, en aquell moment una colònia de la Societat Americana de Colonització, que tenia com a objectiu “retornar” a l’Àfrica els ex esclaus negres dels Estats Units. El 27 d’octubre de 1846 es va celebrar un referèndum per decidir entre seguir sent una colònia o convertir-se en un estat independent, sent el resultat favorable a la independència. Des de llavors els referèndums han estat una eina per legitimar la independència d’un territori. El 7 de juny de 1905 Noruega dissolia la seva unió amb Suècia, un fet considerat un acte de rebel·lia pels suecs (superiors militarment). No va ser fins el 13 d’agost, després de fer un referèndum i guanyar-lo què el rei l’acceptà, sobretot per por de quedar aïllat internacionalment després de la legitimació que donava el vot als independentistes noruecs. Moltes democràcies avançades han utilitzat els referèndums en territoris sota la seva sobirania. És el cas de França (Comoros, Djibouti o Nova Caledonia), del Regne Unit (Falkland Islands, Malta o Bahrain), dels Estats Units (Guam, Palau o Puerto Rico), d’Austràlia (Cocos Islands), de Nova Zelanda (Tokelau, Niue o Samoa) o dels Països Baixos (Curaçao, Bonaire o Sint Maarten). Fins tot s’han produït referèndums acordats en territoris considerats com a part del propi país, el cas d’Escòcia respecte el Regne Unit o Quebec respecte al Canada. I alguns territoris com Mongòlia o Macedònia han convocat referèndums bé per mantenir la independència o bé per deixar de ser un estat. El referèndum unilateral: una eina de legitimació internacional. El primer referèndum no acordat que es coneix és el d’Austràlia Occidental el 8 d’abril del 1933. Per a decidir sobre els efectes del vot es va fer una petició al Parlament Britànic, que es va negar a considerar-la, en ser la unió de la Federació Australiana ‘indissoluble’ segons la seva constitució. Cal remarcar que vuitanta anys més tard, en una situació semblant sí que es va acordar un referèndum legal i vinculant amb Escòcia, magrat que la Union Act establia també que la unió seria ‘per sempre’- A Europa, les primeres independències del segle XX, exceptuant la de Noruega, es produeixen per declaracions unilaterals o per la desaparició d’imperis. Tanmateix des de la segona meitat de segle les independències han estat sempre acordades (Xipre, Malta, Eslovàquia o Montenegro) o han anat acompanyades d’un referèndum unilateral. Islàndia va fer un referèndum unilateral el 1944 per independitzar-se totalment de Dinamarca quan aquest país va ser envaïts pels nazis. I els països de l’antiga Iugoslàvia (Eslovènia, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina i Macedònia) i de l’antiga URSS (Lituània, Letònia, Estònia, Ucraïna, Geòrgia, Armènia o Azerbaidjan) van utilitzar també majoritàriament el RUI per legitimar la voluntat de ser un estat, encara que aquests fossin declarats il·legals. La evolució a Europa, doncs, ha evolucionat amb els anys en la línia de legitimar les independències amb referèndums, acordats o no. Aquesta ha estat també la solució d’Escòcia o Montenegro. Com es pot veure en el gràfic la RUI ha agafat un gran protagonisme en la tercera onada de les independències europees, que no el tenia abans. Aquests referèndums d’independència no acostumen a tenir un mínim de participació ni una majoria reforçada. Però hi ha antecedents de que pot ser així. L’ONU, en règims no democràtics que no respecten l’estat de dret, ha exigit un mínim de participació i una majoria del 60% per avalar el referèndum com la millor formula. I a Montenegro la Unió Europea en canvi va demanar un 50% de participació amb un 55% de vots a favor. En altres casos aquests referèndums unilaterals no han portat a la independència però han servit als territoris per a pactar un millor autogovern, com és el cas d’Aruba o Anjouan, o per a forçar un referèndum legal, com en el cas de Nevis. Altres territoris com Ciskei el van celebrar per a separar unilateralment el territori de ña Sud-àfrica de l’apartheid. Els referèndums unilaterals també han servit per intentar legitimar solucions pels territoris en disputa. Aquest és el cas d’Ossetia del Sud, que va celebrar primer un referèndum d’independència el 1992, al 2006 un segon referèndum sobre si la mantenien i que el 2017 votarà si segueixen sent independents o s’uneixen a Rússia. Transnitria també ha celebrat dos referèndums, amb poques garanties democràtiques i Donetsk, Lugansk o Crimea van celebrar referèndums per intentar legitimar la seva separació d’Ucraïna. Finalment el Kurdistan iraquià va celebrar un referèndum informal l’any 2005, que es repetirà aquest 2016. Es pot aplicar el mètode del referèndum unilateral a Catalunya? En les eleccions al Parlament els partits independentistes van obtenir un 48% dels vots. Un percentatge molt superior que els que s’oposaven a la independència o els que apostaven pel dret a decidir sense posicionar-se a favor o en contra. L’independentisme va assolir la majoria absoluta d’escons i va mostrar ser el projecte majoritari. Però com va assegurar el cap de llista de la CUP, l’endemà de les eleccions, ‘el plebiscit no s’ha guanyat’. El procés està legitimitat per a crear les estructures necessàries, així com iniciar la redacció d’una Constitució, però la creació d’un nou estat ha de ser avalat definitivament per a la població. Després de les eleccions, el referèndum unilateral d’independència ha estat demanat per periodistes, polítics i politòlegs, però no ha estat fins aquests darrers dies quan la CUP ha demanat fer un referèndum unilateral abans de gener de 2017 per incloure’l en un nou acord amb Junts pel Sí. Des de la candidatura de Junts pel Sí, Demòcrates de Catalunya i ERC també s’han mostrat favorable a aquesta formula, així com el president de l’ANC, Jordi Sànchez. El candidat de CDC a les eleccions espanyoles, Francesc Homs, en canvi, hi ha posat pegues. Les tres alternatives per a avalar la independència. Els partits independentistes han fet diverses propostes per aquest últim pas que legitimi la independència. El programa de Junts pel Sí apostava per proclamar la independència en divuit mesos, convocar eleccions i fer un referèndum sobre la Constitució catalana. Després de les eleccions i amb aquesta majoria per exercir la sobirania ja formada al parlament, s’han definit tres possibles alternatives. El president Carles Puigdemont proposava deixar a punt les estructures d’estat, fer eleccions constituents com a validació democràtica i proclamar la independència en cas d’una majoria suficient. La CUP, per la seva part, proposava al març crear un Fòrum Social Constituent, que finalitzés amb un referèndum sobre diverses qüestions en el model del nou estat i convocar unes eleccions que siguin interpretades com una DUI si hi ha una majoria favorable a la independència. En aquest mateix sentit, Artur Mas, apostava per unes eleccions on es comptessin vots en comptes d’escons. La segona alternativa, seria un referèndum sobre una constitució catalana sorgida d’un procés constituent. L’aprovació d’una nova legalitat substituiria el marc constitucional espanyol per un de català. El vicepresident Junqueras defensava el referèndum de la Constitució Catalana com a únic possible, en contraposició a un referèndum ‘que haurà de demanar permís al PP, a C’s i al PSOE’. El doctor Ferran Requejo en la comissió d’estudi del procés constituent del Parlament, va defensar també un referèndum d’autodeterminació però en ser ‘una evidencia empírica’ que no hi haurà acord polític amb l’estat, les alternatives són o ‘ruptura amb l’estat espanyol, o callar i acotar el cap’. En cas de ruptura és pot fer una fase de ruptura dins del marc legal espanyol per preparar el procés constituent, la proclamació d’un nou estat i culminar amb un referèndum de ratificació de la nova Constitució. La tercera alternativa ha estat el referèndum unilateral d’independència. Aquesta proposta ha estat defensada per Ramon Tremosa, que considerava que en pocs mesos tant Escòcia com Catalunya es podien convocar referèndums unilaterals, així com per la professora d’Economia i candidata de Junts pel Sí Elisenda Paluzie, el politòleg Jordi Muñoz o l’escriptor i periodista Enric Vila. Aquesta proposta ha entrat amb força ara al debat polític. Pros i contres de les diferents propostes. La primera proposta, d’unes eleccions constituents on es compten vots i no escons té el benefici de ser totalment legal. Però té l’inconvenient de que hi hagi partits que no vulguin posicionar-se, com va passar el 27-S i es un produeixi un escenari idèntic, amb un resultat incert però a més ja sense un full de ruta a seguir. Per la seva part, el referèndum sobre la constitució podria comportar un eixamplament de la base social independentista amb un projecte més avançat que l’actual constitució espanyola. El primer inconvenient és que aquest procés constituent encara no s’ha engegat i que les diferències ideològiques (com s’ha vist ja entre partits independentistes) poden servir més per dividir que per sumar catalans al projecte independentista. A més, no és una pregunta directa sobre la independència i partits, com CSQEP i Podem, que ja han rebutjat un procés unilateral d’independència, fàcilment podrien apostar per no votar o votar en contra. Finalment, el referèndum unilateral d’independència té el gran inconvenient de no poder-se fer sota la legalitat espanyola (com en el cas del referèndum sobre la constitució). El 9-N de 2014 es va rebaixar el referèndum unilateral a un procés participatiu, ja que si no es podia deixar en indefensió a funcionaris, principalment per la cessió de dades del cens o qualsevol altre procediment que anés contra la llei de protecció de dades. La situació seria similar en cas d’un nou referèndum. Per tant seria necessari convocar aquest referèndum amb el mandat de que fos vinculant, hagués la participació que hagués, ja que això obligaria a mobilitzar l’oposició i perquè les conseqüències per polítics i funcionaris podrien ser contundents. Aquesta formula té el benefici de formular una pregunta clara, binaria i vinculant sobre la independència. Per tant cap partit podria cercar matisos o ambigüitats, com sí que ho podria fer en unes eleccions constituents o un referèndum constitucional. Finalment gaudeix d’un ampli suport per part de la majoria de catalans. Si s’ha de trencar la legalitat, el RUI és el procediment que mostra un resultat més clar davant la comunitat internacional.

Summary: Quins països s’han independitzat amb un RUI? Podria funcionar també a Catalunya?


Procés Constituent encara no ha decidit si s’uneix a Catalunya Sí que es Pot, la coalició electoral d’ICV-EUiA i Podem. Ho determinarà dissabte, però avui ja ha anunciat quines condicions hi posa. D’una banda, Procés Constituent vol tenir una presència ‘en llocs preeminents’ de la candidatura i que sigui formada per independents que representin ‘la veu i el lideratge de lluites socials’. D’una altra banda, exigeix que la llista es confegeixi a partir d’unes eleccions primàries. A l’assemblea de dissabte es debatran totes les alternatives, incloent-hi ‘relacions i possibilitats de treball pre-electoral i post-electoral’ amb la CUP, segons que han explicat. Si no hi ha confluència amb cap candidatura, tampoc no descarten de presentar-me una de pròpia, tot i que han insistit que s’hauria de deliberar de manera àmplia en l’assemblea. Oliveres no en serà el candidat Finalment, com ja es preveia, Arcadi Oliveres no serà el candidat de la llista. És la decisió ‘definitiva i personal’ del fundador de Procés Constituent, segons que ha explicat un dels portaveus. Tanmateix, no es descarta que formi part de la llista.

Summary: Oliveres no encapçalarà pas Catalunya Sí que es Pot i Procés Constituent posa condicions per a anar-hi


Joris Luyendijk, antropòleg de formació, era corresponsal de guerra al Pròxim Orient fins que se’n va avorrir. Aleshores es va traslladar a la City de Londres. Tenia l’objectiu d’explicar un dels cors del capitalisme des de dins. Com a bon antropòleg, es va centrar més en les històries personals dels banquers que no pas en els aspectes tècnics de la banca. Com van viure el crac del 2008? Poden dormir a la nit? El resultat és el llibre ‘Nedant entre taurons‘ (Empúries), que s’acaba de publicar. Luyendijk va ser ahir a Barcelona per a presentar aquest llibre a la Borsa de Barcelona. I només d’entrar-hi va quedar atrapat a l’ascensor durant tres quarts. Un error del sistema més. Finalment, a la tercera planta de l’edifici del passeig de Gràcia, va oferir una conferència de premsa interessantíssima davant una quinzena de periodistes. Aquesta és la transcripció editada d’allò que va dir després d’haver nedat entre taurons: «Jo em pensava que els banquers eren el mal. Monstres. He vist que no. Són éssers humans. És el sistema, que és monstruós. I hem comès un error anant-los a atacar. La idea del film ‘Wolf of Wall Street’, que els banquers són psicòpates, cocaïnòmans, van de putes, i són addictes al joc, no és el problema. El problema és que el sistema, fins i tot quan tothom actua de manera racional, i dins la llei, acaba en una crisi terrible. L’explicació de per què tan pocs banquers han anat a la presó és perquè la majoria de coses que feien eren legals. Aquí el problema no són les persones, és el sistema.» «Quin és el gran problema d’Europa ara mateix? El financer. I els banquers hi juguen un paper clau. Doncs no en sabem pràcticament res. Per això he escrit les històries a través dels ulls dels banquers. Gent que t’explica què és això de la City de Londres. Un lloc on et poden acomiadar en cinc minuts. Tornes d’esmorzar i el teu col·lega ja no hi és. Arribes a la feina al matí i la targeta de seguretat no et funciona. Doncs cinc minuts més tard truques a la parella: potser haurem de vendre’ns la casa. Les històries personals són molt més interessants que no pas dir què són les ‘swaps’. Per què algú en un banc arrisca la feina per parlar amb mi, un periodista? Doncs perquè no són tan sols banquers, també són ciutadans. Alguns volen defensar-se, alguns altres volen fer sonar l’alarma. Tothom té una motivació per parlar.» Els sector financer, molt més perillós «El que m’ha sorprès més és que el sector financer és molt més perillós que no em pensava. Molta gent de dins dels bancs m’han dit que l’any 2008, quan la crisi va explotar, van trucar a la parella per dir-los coses com ara aquestes: compra tant menjar com puguis, treu tots els diners del banc i compra or; prepara els nens, ens n’anem cap al camp. Fins i tot hi ha informacions de banquers que van comprar armes. De què tenien por? Que el subministrament no arribés als supermercats, a les gasolineres o a les farmàcies. Ni menjar, ni gasolina, ni medicines. Estaven realment aterrits que passés una cosa així. Més endavant, funcionaris de la UE d’alt rang expliquen que va anar de poc que no passa. De ben poc. I als EUA Paulson, el ministre de Finances, parlava per telèfon amb la seva dona, i ella li llegia la Bíblia. No sabien què fer. Hem creat un sistema econòmic que quan es col·lapsi arrasarà tota la societat. Uns quants dies, segur. I per això els polítics no van poder fer res més sinó dir als bancs: tranquils, nosaltres ens encarreguem del vostre deute.» Quin és el gran problema d'Europa ara mateix? El financer. I els banquers hi fan un paper clau. Doncs no en sabem pràcticament res. Per això he escrit les històries a través dels ulls dels banquers «I ara ens preguntem: pot tornar a passar? Doncs ja ha tornat a passar. Dos anys després de Lehman Brothers, els bancs van dir: hem deixat tants diners a Grècia que si li reclamem tots els deutes tornarem a ser al mateix punt. Per tant, els polítics van dir als bancs, d’acord, us hem de tornar a salvar. Però aquesta vegada no us podrem donar els diners directament. Nosaltres ens ocupem del deute i farem que els ciutadans, amb els seus imposts, us paguin a vosaltres. Per tant, no pregunteu si pot tornar a passar. Ja ha tornat a passar. No han rescatat Grècia, han rescatat els bancs. No el 100%, però gairebé. Les causes de veritat no s’han solucionat i ens encarem a una amenaça molt gran.» El preu que va pagar Jérôme Kerviel «El gran canvi hauria de ser la responsabilitat personal. Ara mateix els banquers donen molts crèdits a gent que vol comprar cases, a Espanya. I cada any tens un ‘bonus’ per haver-ne col·locat tants. De sobte, la bombolla peta. Però ai, ara el banquer que havia rebut un ‘bonus’, no rep un ‘malus’. No ha de tornar res. Has causat tot aquest mal, però el mal el paguen els altres? Si les recompenses són personals, els càstigs també haurien de ser personals. Faig moltes conferències a banquers, i quan els dic això tussen i remuguen. ‘Som banquers, anem mudats, anem a escoles d’elit… I, amic, ni rebem càstigs ni anem a la presó.’ I potser no, que no haurien d’anar a la presó. Però haurien de pagar-ne el preu. N’és un exemple Jérôme Kerviel, que tot sol va perdre 4,9 bilions d’euros de Société Générale. La justícia francesa va multar-lo amb 4,9 bilions d’euros. Ha de viure en una casa molt senzilla, treballar, i tot allò que guanyi per sobre del salari mínim ha de donar-ho a Société Générale. Això és el que s’hauria de fer amb els banquers culpables.» A Londres, hi he trobat el catolicisme sense infern. Si ets un banc, no cauràs mai. És molt estrany! És com jugar a la ruleta russa amb el cap d'un altre El cor del sistema financer viu en el socialisme «A Londres, hi he trobat el catolicisme sense infern. Si ets un banc, no cauràs mai. És molt estrany! És com jugar a la ruleta russa amb el cap d’un altre. Ben mirat, es podria argumentar que el 2008 no demostra que el capitalisme vagi equivocat: demostra que sense capitalisme tens això. Després del 2008, n’hem vist caure cap, de banc? Amb prou feines. De fet, si això és capitalisme, què és socialisme? El cor del nostre sistema financer viu en el socialisme. Sí, tornem al socialisme, quan els del Kremlin menjaven caviar. Aquests dies, quan parlo amb polítics, tot es fa tan estrany! Els Verds, per exemple, et diuen que hem de tenir capitalisme i que els bancs caiguin. Uau, verds capitalistes. I després parles amb els liberals i et diuen: ‘Això no és realista. L’estat ha d’ajudar els bancs.’ Uau. Mira què diuen els liberals. Ens han fet creure que el problema són els banquers, no els bancs, i que tenim un sistema capitalista. Si visquéssim en un sistema capitalista no hauria sobreviscut ni un banc.» «Per al cervell humà, la cosa més difícil és acceptar que gent que està bé pugui obtenir resultats pèssims. Anava a les entrevistes i pensava: ‘Sí, sí, tu ets tan banquer com jo. Però treballes en un sistema que produeix efectes terribles. I és molt difícil de fer-te’n responsable perquè n’ets una petitíssima part.’ La meva impressió sobre els banquers sí que ha millorat. Enormement. Jo venia de la idea de ‘Wolf of Wall Street’, o ‘American Psicho’, i no. El problema és que moltes coses que odiem dels bancs són legals. Per això crec que ens hem de centrar a millorar la llei. I aleshores la gent millorarà sola.» A la City els bancs comencen essent 50% homes i 50% dones. Però quan la gent té 45 anys, no en queda cap, de dona. He sentit històries de banqueres que parlaven de feina per telèfon durant el part! Les dones i els homes «Una tercera part de les entrevistes que he fet són amb dones. A la City els bancs comencen essent 50% homes i 50% dones. Però quan la gent té 45 anys, no en queda cap, de dona. És tan competitiu, que només que agafis una baixa maternal de dues setmanes, ja n’hi pot haver prou per a no tornar. He sentit històries de banqueres que parlaven de feina per telèfon durant el part! Hi ha aquella pregunta: ‘Què hauria passat si en lloc de Lehman Brothers haguessin estat Lehman Sisters? Doncs la persona de més rang responsable de la seguretat del banc a Lehman Brothers era una dona. Hi ha, crec, una fantasia: si poguéssim treure’ns de sobre els psicòpates, els cocaïnòmans, els addictes al joc i els homes sí que aniríem bé! D’acord. Però el problema no és la gent. El problema és el sistema. I trobaràs prou dones per a tenir el mateix sistema. Et costarà més temps, de segur, però les acabaràs trobant.» «A la City crec que la meritocràcia és clau. La vella City de Londres tenia molt més control social. Menys escàndols i menys crisis. Però tots eren blancs, homes, heterosexuals, de classe mitjana i cristians. Ara a la City he trobat marroquino-espanyols, algeriano-francesos, turco-alemanys i aquests em diuen que a la City ‘és el primer lloc d’Europa on sembla que no em jutgen pel color de la pell’. Jo he vist més minories a la City que al periodisme. És un punt clau. Si ets negre, però els números són bons, endavant. Si ets dona i ens portes bons números, endavant. I si ens portes diners estafant pensionistes espanyols, i és legal, endavant! Si és legal, endavant. D’això se’n diu amoralitat: que la teva ètica depengui de la llei. La Bíblia, l’Alcorà, la Torà diuen que no facis als altres allò que no voldries que et fessin. Això sí que és una manera de pensar moral. Si consideres la gent part de la teva comunitat, no els vens productes tòxics. Si creus que el pensionista podria ser ta mare, no vens productes tòxics. Però si només hi veus una xifra a la pantalla, aleshores és molt temptador.» La independència de Catalunya «Puc passar per alt la pregunta de la independència de Catalunya? Ha! Si et mires això de la independència, has de mirar si tens els bancs sota control. En molts sentits, això marcarà més la independència que no pas una bandera i un parlament. Fins i tot si els catalans no arribeu a la independència, intenteu aixecar bancs locals. Si només teniu bancs estrangers, aleshores la independència només és una bandera.» Si et mires això de la independència, has de mirar si tens els bancs sota control. En molts sentits, això marcarà més la independència que no pas una bandera i un parlament. «Després de cinc anys al Pròxim Orient volia una cosa nova. Les notícies sempre són l’excepció de la regla. I això pot portar a confusió. Al Pròxim Orient vaig aprendre que allà l’excepció són àrabs barbuts i enfadats. Per tant, cada dia a les notícies surten àrabs barbuts i enfadats. I al final pots arribar a creure que el món àrab es redueix a homes barbuts i enfadats. El periodisme té un problema explicant el món tal com és. Perquè ens centrem en les notícies, les novetats. Em vaig convèncer que com a escriptors hem de centrar-nos en allò que és important, no en allò que és novetat. Crec que al meu llibre no hi ha gaires novetats. Sí que és una nova manera d’explicar una història.» El periodisme i la banca «I, per cert, crec que el periodisme té molt a veure amb la banca. De fet, el meu llibre anterior parla d’això, i des del Pròxim Orient: de com l’estructura et diu què pots dir i què no. Israel té unes relacions públiques meravelloses. I els palestins, no. Dónes un minut a l’israelià i un minut al palestí. L’israelià et donarà una resposta excel·lent. Una resposta molt ben pensada i entrenada. El palestí et deixarà anar que ‘la resolució 457 no és acceptable. I punt’. Tu has fet la teva feina. Has donat la veu a tots dos. I els israelians en surten molt més ben parats. No és cap conspiració, sinó l’estructura. Per això crec que el periodisme té tantes similituds amb la banca. L’estructura. Fins i tot a la tele pública ara les audiències són tan importants, que amb temes com aquest poden argumentar que no tindrien audiència. Raons de ‘target’. Poc negoci. Això també és amoral. I no només en periodisme. Hi ha tanta gent que m’ha dit que el llibre els recorda la seva experiència! I són gent del sistema penitenciari, universitari, o de salut. I això passa perquè la City és pertot arreu.»

Summary: Un corresponsal de guerra a la City: ‘Els bancs juguen a la ruleta russa amb el cap d’un altre’


El Partit Pirata, el Moviment d’Esquerra-Verd i altres tres formacions islandeses han fracassat en l’intent per pactar una coalició de govern, de manera que ja són tres els diàlegs que han conclòs sense acord des de les eleccions parlamentàries del passat 29 d’octubre. El president d’Islàndia havia encarregat a la líder del Partit Pirata, Birgitta Jónsdóttir, la tasca de formar govern, després que fracassessin els intents anteriors del Partit de la Independència i del Moviment d’Esquerra-Verd. Jónsdóttir ha confirmat que les formacions negociadores no han estat capaces de pactar qüestions com la política pesquera o la despesa pública, per la qual cosa renuncia a l’encàrrec, segons el diari ‘Daily Morgunbladid’. Entre les tasques que ha d’encarar la futura administració hi ha l’alçament dels controls de capital imposats arran de la crisi financera del 2008.

Summary: La negociació per formar govern a Islàndia fracassa per tercera vegada


La Subcomissió d’Urbanisme de Barcelona ha aprovat definitivament aquest dimecres la Modificació del Pla General Metropolità (MPGM) de l’Ajuntament de Barcelona per destinar un 30% del sostre de les noves promocions residencials i grans rehabilitacions a l’habitatge protegit. En una roda conjunta, el conseller de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya, Damià Calvet, i l’alcaldessa, Ada Colau, han explicat que la Subcomissió ha esmenat una disposició addicional que detalla el període de transició en l’aplicació de la nova obligació. Les finques o els solars que s’hagin adquirit després del juny del 2016 tindran dos anys de carència des de l’entrada en vigor de la norma, mentre que els adquirits durant el primer semestre del 2016 s’estudiarà individualment si l’operació és viable econòmicament per al promotor. Si ho és, s’haurà de reservar igualment un 30% del sostre per als habitatges protegits, però si es demostra que l’operació no seria viable, el promotor quedarà exempt d’aquesta obligació. La tinent d’alcalde d’Urbanisme de Barcelona, Janet Sanz, ha dit que hi haurà entre 200 i 300 operacions per analitzar. Calvet ha explicat que es preveu que la publicació del MPGM al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) es farà amb la ‘màxima celeritat possible’, i ha aventurat que podria publicar-se al llarg de la setmana vinent, i Colau ha insistit que ha costat molt d’esforç aprovar la mesura.

Summary: Aprovada definitivament la reserva del 30% per a l’habitatge protegit impulsat per Barcelona


Finalment el ministeri de Sanitat espanyol ha publicat les xifres dels afectats per coronavirus 2019 desgranades per franges d’edat, de manera que es poden saber quins són els perfils més afectats a l’estat espanyol. Com ja se sabia, els més grans en són els principals. Tant és així que un 87% de les morts comptabilitzades fins ara són de persones de més de setanta anys. La franja de 60-69 anys registra una mortalitat del 7,8%, la franja de 50-59 anys un 2,4%, la de 40-49 un 1,12%, la de 30-39 un 0,37% i la de 20-29 un 0,5%. Entre més, cal destacar que el 59% dels ingressats a l’UCI són menors de setanta i, per contra, només un 7% són majors de vuitanta anys, que és el col·lectiu amb una taxa de letalitat més alta. Això coincideix amb les declaracions del cap de Medicina Intensiva de l’Hospital del Mar, Joan Ramon Masclans, en una entrevista a VilaWeb: ‘Hi ha pacients grans que tenen molta malaltia de base, que estan delicats i que el metge que els porta habitualment pensa que no són pacients que, si tenen una complicació greu, siguin tributaris d’una UCI. Això passa i pot passar.’ Si analitzem la taxa de letalitat dels infectats, podem observar com dèiem, que la franja de més de vuitanta anys és la més vulnerable, amb gairebé un 18%. La precedent, de 70-79, cau fins al 5,2%, la de 60-69 fins al 2,16% i la de 50-59 se situa al 0,6%.

Summary: El 59% del ingressats a l’UCI a l’estat espanyol tenen menys de setanta anys


La candidata a les Corts per Unides Podem-Esquerra Unida en les eleccions valencianes del 28 d’abril, Rosa Pérez Garijo, ha expressat la seva voluntat d’impulsar polítiques durant la pròxima legislatura ‘que millorin la vida de tota la ciutadania valenciana i no només dels qui viuen en les grans urbs’. La secretària general d’EUPV s’ha reunit amb diferents col·lectius socials i membres de la comunitat educativa amb la condició de ‘conèixer de primera mà els problemes que tenen en els municipis rurals valencians‘ En la reunió, a més d’associacions feministes, esportives, educatives i ecologistes de la zona, han participat els batlles d’EUPV Vicente Portolés i David Cañigueral. ‘No acudim a presentar les propostes del nostre programa, sinó a escoltar les que han d’oferir-nos des dels diferents col·lectius del territori rural valencià’, ha explicat Pérez Garijo. La líder d’EUPV s’ha compromès a portar a les Corts ‘mesures que vertebrin tot el territori valencià, sobretot en zones amb major dèficit d’infraestructures’ i ha considerat prioritari ‘que cada localitat tingui garantits els serveis públics bàsics com a educació o sanitat sense necessitat d’haver de desplaçar-se a un altre municipi’. ‘No farem com altres partits que només visiten la València rural en campanya. Vam mostrar el nostre compromís d’incloure a la gent dels municipis en el disseny de les polítiques públiques per a prendre mesures urgents que permetin que els habitants del món rural deixin de sentir-se ciutadans de segona’, ha conclòs Pérez Garijo.

Summary: Pérez Garijo es compromet a fer polítiques per al món rural


PP i Ciutadans preveuen d’omplir diumenge la plaça de Colón de Madrid amb una concentració contra el diàleg amb la Generalitat. Els dirigents d’ambdós partits, Pablo Casado i Albert Rivera, asseguren que no serà pas cap protesta política i han demanat a dirigents del PSOE que s’hi afegeixin. Tanmateix, utilitzaran la concentració per a exigir eleccions anticipades i per a reivindicar la unitat d’Espanya. Moviments i partits d’extrema dreta i neonazis ja han confirmat que hi seran presents. Por España, #YoVoy. Elecciones ya 🇪🇸 pic.twitter.com/2R97oflIuw — Pablo Casado Blanco (@pablocasado_) February 6, 2019 Este domingo tenemos una cita para defender juntos nuestra democracia y nuestra Constitución. Colón debe ser un clamor para frenar las concesiones de Sánchez a sus socios separatistas y decirle alto y claro que la nación no está en venta. Por una España unida, #EleccionesYa 🇪🇸 pic.twitter.com/L3TYvSpzE3 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) February 7, 2019 Vox ha estat la primera formació ultra que ha confirmat que anirà a la concentració. El president del partit, Santiago Abascal, ha assegurat que ‘no hi haurà partits, només Espanya i la seva unitat’ contra ‘el colpisme, la traïció i la impunitat’. Tot i ser una protesta no-política, Vox ha aprofitat les darreres hores a les xarxes per recordar que ja ha omplert anteriorment la plaça de Colón per defensar la unitat d’Espanya. 🚨🚨El domingo 10 de febrero a las 12:00 la #EspañaViva esta llamada a manifestarse en la plaza de Colón para exigir:✅ La dimisión del gobierno traidor.✅ Elecciones ya.✅ #GolpistasAPrisión ¡Acude con tu bandera! 🇪🇸 pic.twitter.com/TINudKKC84 — Alternativa VOX 🇪🇸 (@Alternativa_VOX) February 7, 2019 Tanmateix, Vox no és pas l’únic grup extremista que participarà en la manifestació. El partit feixista España 2000 també ha anunciat que hi acudirà. En un comunicat, diuen que el president espanyol, Pedro Sánchez, ha humiliat l’estat espanyol acceptant la figura d’un mitjancer en les negociacions amb la Generalitat. A més, l’acusa de participar en ‘un procés de destrucció nacional’ premeditat. 📰 COMUNICADO:#España2000 se adhiere a la manifestación por la unidad de España del próximo domingo#EspañaNoSeRompe 🇪🇸#YoVoy 📣#Respeto ✋🏻https://t.co/ZYaQQswVyO — España2000 #Respeto (@Espana_2000) February 7, 2019 D’una altra banda, la plataforma ADÑ, que aplega les formacions feixistes la Falange Española de las JONS, la Falange, Alternativa Española i Democracia Nacional, també serà a la concentració. Concretament, la plataforma reaccionària es reunirà prèviament a la plaça de Callao i marxaran fins a la de Colón. ¡Ven con #ADÑ a la concentración por la unidad de España de este domingo!A las 11 saldremos desde la Plaza de Callao para llegar a la Plaza de Colón.¡Únete a la marcha patriota! pic.twitter.com/Sm9lYEl6XC — Coalición ADÑ (@ADNcoalicion) February 7, 2019 Finalment, el grup neonazi Hogar Social també ha fet una crida a les xarxes per anar diumenge a la plaça de Colón de Madrid. ‘Per la unitat dels espanyols davant qui ens divideix. Davant els patriotes de polsera i compte a l’estranger. Davant els polítics separatistes’, ha exclamat a la xarxa. 📍Este domingo 10 de febrero a las 11:00h acude con nosotros a la concentración por la “Unidad de España”. 👉🏻 Por la unidad de los españoles frente a quienes nos dividen 👉🏻 Frente a los patriotas de pulserita y cuenta en el extranjero 👉🏻 Frente a los políticos separatistas pic.twitter.com/fCrKiZziyb — Hogar Social (@HogarSocial_) February 7, 2019

Summary: Neonazis i feixistes assistiran a la manifestació de Rivera i Casado contra el diàleg


Les bases de l’edició del premi Sant Jordi han canviat. D’ara endavant Òmnium Cultural, impulsora del premi també es converteix en editora i obre un concurs per triar l’editorial que en les tres edicions vinents (2018, 2019 i 2020) coeditarà el premi. Una mateixa editorial no podrà ser-ne adjudicatària dues vegades consecutives, però sí que podrà tornar a ser-ho, passat un període de tres anys. Les bases han aparegut a començament de juny i fins a final de mes les editorials que tinguin seu física i fiscal als Països Catalans i que publiquin narrativa en català habitualment podran optar a l’edició del premi. Aquest n’és el punt de partida. Però a la pràctica, i després d’haver consultat a unes quantes editorials i grups editorials (de mida gran i mitjana), les bases per a presentar-se al concurs són molt exigents i només permeten a unes poques editorials d’assumir el risc econòmic que implica l’edició del premi. I això comptant que Òmnium Cultural hi aportarà els 60.000 euros que s’endú l’escriptor guanyador del Sant Jordi. Primers malentesos D’entrada, quan es van donar a conèixer les bases (precisament va coincidir amb l’escàndol i la crisi del premi Crexells), atès el requisit de tenir la seu física i fiscal als Països Catalans, alguns mitjans de seguida van voler atacar Òmnium, titulant que l’entitat volia apartar Planeta del premi. Per això, a corre-cuita, Emili Rosales, director editorial del Grup 62 (la filial de Planeta que engloba els segells que editen en català), desmentia el fet i assegurava que la seu física i fiscal del Grup 62 no s’ha mogut de Catalunya. El Grup 62 és participat en un 80% pel grup Planeta i en un 20% pel grup Enciclopèdia Catalana. El plec de condicions que posa Òmnium a les editorials aspirants a publicar el premi Sant Jordi, parla del fet que d’ara endavant les obres guanyadores del Sant Jordi conformaran una col·lecció pròpia amb un disseny també propi. La primera edició tindrà una tirada mínima de quinze mil exemplars, que s’hauran de distribuir per tots els Països Catalans (incloent-hi el Principat de Catalunya, el País Valencià, les Illes Balears, la Franja de Ponent, la Catalunya del Nord i Andorra), tant a llibreries com en més canals d’interès (centres comercials, estacions, aeroports…). La primera edició haurà d’haver sortit al mercat el 28 de febrer i l’editorial que n’assumeixi l’edició haurà de garantir una primera reimpressió abans de Sant Jordi si cal. Sobre la difusió, mentre Òmnium Cultural assumirà la difusió la novel·la guanyadora entre els seus cent setze mil socis, l’editorial haurà de fer front a les despeses de promoció en els mitjans de comunicació (això vol dir premsa escrita, ràdio i televisió principalment). I, afegeixen les bases, ‘amb una intensitat especial en el període comprès entre l’arribada de l’obra a les llibreries i la diada de Sant Jordi’. De manera que les editorials que publiquin el premi hauran d’assumir-ne les despeses d’edició i distribució, els drets d’autor a pagar i les despeses de promoció i publicitat del llibre. Les condicions són exigents per a les editorials sobretot en el nombre d’exemplars per a una primera edició (quinze mil), per la distribució i per a la promoció. Les despeses que signifiquen aquestes tres potes de l’operació limiten considerablement les opcions de la majoria d’editorials independents, que són mitjanes i petites i no disposen de prou musculatura econòmica, fins i tot fent una estratègia comuna associant-se unes quantes editorials. Això és possible, tot i que les bases no ho especifiquen. Només en la primera frase en l’apartat de l’encàrrec es parla ‘d’editorial (o grup d’editorials)’. Però segons que hem consultat a les editorials integrants l’associació ‘Llegir en català’, conformada de deu de petites i independents (sense vincles amb cap grup editorial), ni tan sols totes juntes podrien assumir aquest risc econòmic. Les editorials que encara s’ho pensen Hem parlat amb algunes de les editorials que a priori podrien presentar-se al concurs de l’edició del Sant Jordi. El resultat és que la majoria s’ho rumien molt i possiblement no faran el pas. Per exemple, Angle editorial, segell que forma part del 9 Grup, juntament amb Cossetània i Eumo. Rosa Rey, l’editora, ha explicat a VilaWeb: ‘Ho anem estudiant, però a dia d’avui no ho veig gaire clar. Perquè aquestes condicions ens exigeixen un risc econòmic molt gran. És una inversió forta, fer una tirada mínima de quinze mil exemplars i la despesa en difusió ens fa amoïnar (les falques radiofòniques, els anuncis televisius…). Nosaltres publiquem uns quaranta títols l’any, dels quals sis o set són de narrativa. Penso que assumir el Sant Jordi, a nosaltres, ens implicaria deixar de fer alguns altres títols.’ Edicions de 1984 es troba en la mateixa línia. Diu l’editor Josep Cots: ‘Hem de fer números, però diria que els marges per a les editorials són molt petits.’ Tanmateix, tots dos editors consideren una bona notícia que s’hagi obert l’edició del premi. Rosa Rey entén que Òmnium sigui exigent i troba positiu que no posi una xifra mínima en la difusió. ‘És un premi de referència i no s’ha de perdre. També em sembla un bon camí que s’hi presentin diverses editorials associades per a aquest projecte’, diu Rey. Al seu torn, Josep Cots considera que en aquest primer nou trienni el segell Proa no hauria de poder optar al premi, ja que porta molts anys editant-lo. Però aquesta no és la visió d’Òmnium. Segons que ha explicat Jordi Lon, membre de la comissió de cultura dins la junta directiva d’Òmnium: ‘Proa i Enciclopèdia Catalana van ser els primers a conèixer les bases i en ser convidats a presentar-se. El que fem amb el Sant Jordi és obrir la coedició de l’obra. Nosaltres ens convertim en editors i cerquem un soci que hi posi l’experiència professional. I posem la condició que cada editorial només podrà editar el Sant Jordi durant tres anys seguits. D’aquesta manera donarem opció a més d’un grup.’ Jordi Lon deixa ben clar que s’obre l’edició del Sant Jordi a les editorials amb la intenció de dinamitzar el sector, però que cal garantir-ne unes condicions, sobretot en la difusió, la distribució i la qualitat. I assegura: ‘Som conscients que les condicions són exigents perquè la novel·la arribi a com més indrets millor, perquè se’n faci la màxima promoció, amb la finalitat d’incrementar els lectors del premi i que sigui el més venut per Sant Jordi. Sabem que no totes les editorials podran arribar a aquestes condicions, però així i tot, passarem d’una sola editorial que fins ara el publicava a més d’una, i això és positiu.’ Continua Lon: ‘D’altra banda, a Òmnium sempre recordem que les noves bases per a l’edició del premi Sant Jordi i la creació del nou premi a la millor novel·la de l’any són dues cares d’una mateixa moneda. I mentre el Sant Jordi potser és més restringit en nombre d’editorials, el premi a la millor obra publicada de l’any permet afavorir moltes editorials petites que opten per la qualitat. Creiem que obrim molt el ventall amb la suma d’aquestes dues aportacions.’ Demanem al vocal de cultura d’Òmnium si no és un risc massa gran per a les editorials exigir una primera tirada de quinze mil exemplars. Lon respon: ‘Nosaltres ens vam fixar en les xifres que havien assolit els premis Sant Jordi en la darrera dècada. I vam considerar que aspirar a aquesta xifra era possible perquè ja s’havia assolit. També és una manera de tenir prou exemplars que arribin arreu dels Països Catalans, i no solament en llibreries sinó també en centres comercials, estacions, aeroports…’ Les editorials que s’hi presenten Com a mínim hem constatat que Proa del Grup 62 i el Grup Som, amb Ara Llibres i Amsterdam, es presentaran segur al concurs per a l’edició del premi Sant Jordi. Preguntem a Emili Rosales, responsable del Grup 62, si considera que les condicions que posa Òmnium són difícils d’assolir. Diu: ‘Enguany el Sant Jordi ha tingut molt bones crítiques i molt bones vendes. Amb la novel·la de Joan-Lluís Lluís avui ja som al voltant dels vint mil exemplars venuts. Ara, la xifra dels quinze mil en una primera edició que demana Òmnium, et diré que fins al 2011-2012 era una xifra assumible. Després, amb l’arribada de la crisi, arribar-hi s’ha fet difícil.’ Sobre les noves condicions del premi i el concurs per a editar el llibre guanyador, Rosales es limita a dir: ‘Sintonitzem en el fet de renovar i rellançar el premi, amb el propòsit de construir un nou premi Sant Jordi. Proa, com a editorial tradicional, farà una proposta important. Preparem un projecte potent i ajustat a les bases.’ I quin és aquest projecte? Emili Rosales no s’hi vol pronunciar i no ens en dóna detalls. Serà un projecte potent de veritat? En canvi, l’editor Joan Carles Girbés, del Grup Som (Ara Llibres i Amsterdam), parla sense aturador. Diu que s’hi presentaran, perquè aspiren a situar-se al bell mig de la literatura catalana. I explica: ‘El premi Sant Jordi és això: llibres de qualitat que aconsegueixen arriba a un públic molt ampli. Nosaltres aquest Sant Jordi amb el llibre de Màrius Serra hem fet una tirada d’entrada per primera vegada de quinze mil exemplars. Per això sabem que el fet que Òmnium s’hagi decidit d’antuvi per aquesta xifra és una proposta d’una magnitud considerable, amb tot allò que porta aparellat: múscul financer, una bona distribució i una bona promoció. Els lectors han de voler comprar el premi Sant Jordi i llegir-lo. Hi ha massa premis en la literatura catalana, però n’hi ha que són imprescindibles, com el Sant Jordi. És un referent per a molts lectors. I hem d’aconseguir que ho sigui per a la majoria dels cent setze mil socis d’Òmnium. Un premi que se sentin propi, un premi com a eina prescriptiva.’ Per a Girbés, el fet de presentar-se al concurs d’edició del premi Sant Jordi implica també ‘la possibilitat de fer una reflexió interna de què som i què volem ser. I perquè creiem que ens podem merèixer la publicació del Sant Jordi. És una reflexió molt valuosa. I crec que farà que les editorials del sector ens repensem. A mi, m’agraden els reptes i aquest en concret considero que pot ser un impuls molt gran per al projecte que nosaltres construïm. Al final serà un aprenentatge acumulat.’ Certament, si Òmnium és capaç de crear una massa de lectors entre la majoria dels seus cent setze mil socis, de ben segur que els riscs editorials es minimitzaran. Veurem si aquesta comesa arriba.

Summary: Què en pensen, els editors, de les noves condicions de publicació del premi Sant Jordi?


De Sergi Belbel a Gemma Sendra, de Colette a David Carabén, de Joel Joan a Enric Majó, de Marc Recha a Manuel Huerga, de Marc Parrot a Francesca Llopis…, més de tres mil artistes han signat el manifest ‘Decidim cultura’ que fa una crida a la participació en el referèndum d’autodeterminació del dia 1 d’octubre. El document, que s’ha presentat avui a migdia, es pot llegir sencer ací. Té una llista molt llarga d’adherits, entre els quals destaquem Jordi Savall, Enric Casasses, Aina Clotet, Julio Manrique, Dolors Miquel, Pau Riba, Jordi Savall, Clara Segura, Agustí Villaronga, Nora Navas, Bel Olid, Isona Passola i Quico Pi de la Serra. El manifest s’ha llegit aquest migdia a Barcelona, a la plaça de Gardunya, que s’ha emplenat força, mentre els rumors d’entrades de guàrdies civils a més ajuntaments circulaven entre la concurrència. El manifest ha estat llegit en llengües diferents. Pere Arquillué i Rosa Boladeras, en català; l’escriptora Jenn Díaz, en espanyol; Jusep Maria Boya, director de l’Agència Catalana del Patrimoni Cultural, en aranès; l’actriu Maria Molins, en anglès; el músic Jordi Savall, en francès; i Sílvia Bel, en italià. El públic ha cridat ‘Votarem’, ‘Votaremos’, ‘We will vote’, etc. Ací en teniu un vídeo: La part final del manifest anima a la participació: ‘Perquè la cultura sigui el nervi i la sang de la república, ens proposem de participar en el referèndum del dia 1 d’octubre i convidem tota la gent que respecta i s’estima la cultura a votar.’ L’acte ha congregat més gent que no s’esperava, i finalment s’ha hagut de canviar de lloc: de la plaça del Macba a la plaça de Gardunya. El professor Jordi Balló anava informant del canvi de lloc els vianants que es trobava. I comentava la jugada amb el del costat: ‘Ara és molt interessant. Ara tots tenim una de dues imatges al cap. O nosaltres votant, o la policia impedint que votem. I veig que hi ha gent que vol que la policia eviti que votem, però la imatge de la policia li crea rebuig. Però és el seu desig, que li crea rebuig. No els agrada la imatge que desitgen: policies barrant el pas a gent amb una butlleta . Al final, amb això de la cultura doncs passa igual. Hi ha dues mirades: la de l’home que es limita a reproduir la realitat tal com és i la de l’home que hi té alguna cosa a dir. Vol canviar-la, no tan sols reproduir-la. I això és així.’ Sílvia Bel ha llegit el manifest en italià. La gent es feia fotografies en grup. Izaskun Arretxe, del Ramon Llull, amb el món del llibre, Marc Parrot amb uns músics, i allà en un racó l’escriptor Julià de Jòdar, diputat de la CUP, observava la plaça. Al seu costat, el sector de fotògrafs de premsa s’agrupava per aconseguir de fer fotografies del port de Barcelona un cop s’acabés l’acte. Allà dins els policies espanyols intenten dormir, i alimentar-se, tot i la pressió dels estibadors de la CNT que no volen col·laborar amb els homes que volen impedir el vot a les urnes. Al seu costat, dos membres del col·lectiu artístic han quedat demà a la set del vespre perquè uns veïns havien organitzat una xerrada per fer el contrari: fer del col·legi electoral on els havia tocat votar una fortalesa. Un altre dels assistents a l’acte va ser una francesa instal·lada a Barcelona des de fa anys. Colette. Professora: ‘Jo era federalista, abans, però l’1 d’octubre votaré que sí. Perquè tinc la sensació que tornem enrere. Als temps de Franco. Lluitant per drets fonamentals. Poca broma. Jo m’he fet independentista ara. I estic pendent de parlar una mica amb la comunitat francesa de Barcelona. Però saps què passa, que jo ja sóc més catalana que francesa’, deia, al costat del productor i director de cinema Lluís Miñarro, i de Marc Recha. Gemma Sendra, que va ser un alt càrrec cultural durant el govern tripartit, maragallista, i ara és membre de la Fundació Maragall, va animar la gent a fer una xarxa europea, i contactes amb directors de museus, artistes, curadors o responsables polítics del món de la cultura europea. ‘Els hem d’explicar què passa aquí i, si cal, demanar-los que vinguin a fer d’observadors internacionals. Jo votaré l’1-O, i votaré que sí’, va dir Sendra. L’editora Isabel Martí parlava amigablement amb Jaume Ciurana, del PDCat a l’Ajuntament de Barcelona, abans d’acostar-se amb coses a dir. Com sempre: ‘Et vas mirar el que et vaig dir o no? La connexió independentista de l’Assange, ja t’ho vaig dir, ve de molt lluny. La seva mà dreta, a qui jo li vaig publicar un llibre, recordes, fa anys cercava una estelada per Barcelona i estava molt assabentat de la qüestió catalana. No és nou, això de l’independentisme i l’Assange. No és nou.’ Jordi Savall llegint el manifest El teòric de la comunicació Enric Marín, finalment, va resumir la seva visió: ‘Als anys setanta es va fer el Congrés de Cultura Catalana per encarar la nova etapa democràtica. Ara això no s’ha fet. Encarem la independència i el sector cultural no s’ha pensat, ni ha articulat, el seu paper en la nova república. Avui, si de cas, en podria fer un primer intent.’

Summary: ‘Perquè la cultura sigui el nervi i la sang de la república, convidem tothom a votar’


El ponent de l’informe del Consell d’Europa (CoE) sobre polítics empresonats a Europa veurà els presos polítics durant la visita a Catalunya i a Madrid que fa aquesta setmana. Segons que apunten fonts coneixedores de la visita, el letó socialista Boriss Cilevics, encarregat de l’informe que inclourà la situació dels presos a Espanya i Turquia, també es reunirà amb el govern català i l’espanyol. La visita de Cilevics a Catalunya i Madrid és del 3 al 6 de febrer i, segons fonts consultades, el ponent vol tenir enllestides ‘com abans millor’ les conclusions de l’informe, malgrat que no n’han volgut donar més detalls. En un document preliminar, Cilevics es preguntava si es pot condemnar amb ‘llargues penes de presó els líders independentistes per organitzar un referèndum’. Reconeixia que és probable que el cas acabi en mans del Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg i assegurava que ‘no dubtarà’ a l’hora ‘d’assenyalar problemes sistemàtics’ com el que podria haver-hi a Espanya. Aquest futur informe sobre l’estat espanyol i el turc va ser impulsat per una vintena de diputats del CoE el mes passa, però fonts de l’organització recorden que el text amb les conclusions del ponent haurà de ser aprovat pels membres de l’Assemblea. Tot i que no es volen donar més detalls de la investigació, fonts consultades per l’ACN asseguren que l’informe s’intentarà acabar com abans millor. Així, Cilevics haurà de presentar l’informe final que inclogui una ‘resolució o recomanació’ al comitè de Drets Humans, que podrà presentar esmenes al text abans que sigui votat. El Consell d’Europa és una organització centrada en la defensa dels drets humans que agrupa 47 estats europeus i té seu a Estrasburg.

Summary: El ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre presos polítics visitarà les presons catalanes


El Tribunal Suprem espanyol ha refusat de retirar les ordres de detenció a l’estat espanyol dels eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín, petició que han fet aquesta setmana. En un escrit signat pel jutge Pablo Llarena, nega que tinguin immunitat com a eurodiputats electes perquè troba que no seran considerats membres fins que no jurin la constitució espanyola davant la JEC o la prometin. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg A més, també apunta que, per gaudir d’immunitat, cal que el Parlament Europeu sigui en període de sessions, cosa que assenyala que serà una fase que començarà després de la proclamació dels electes. La posició del Suprem segueix, doncs, l’oposició de la fiscalia a retirar les ordres d’arrest feta pública ahir. L’advocat de Puigdemont i Comín, Gonzalo Boye, ja ha reaccionat a Twitter contra l’escrit de Llarena, subratllant que ‘és greu’ que confongui inviolabilitat amb immunitat. Al final resultará que, efectivamente, Llarena es nuestro mejor aliado… pero que confunda inviolabilidad con inmunidad es grave: pic.twitter.com/hg9legSKfF — Gonzalo Boye (@boye_g) June 15, 2019

Summary: Llarena refusa la retirada de l’ordre de detenció contra Puigdemont i Comín


L’any 2019 arriba amb la congelació de preus al transport públic metropolità de Barcelona, València i Palma. A mitjan desembre, el govern català va proposar un augment del 2%, és a dir, que la T-10 passés a costar uns 12 euros, però l’Ajuntament de Barcelona ho va descartar i defensava que es congelessin els preus. Finalment, arran de la manca de consens, l’1 de gener de 2019 s’aplicaran les mateixes tarifes que el 2018 a tots els bitllets de transport. D’altra banda, 36 municipis de la rodalia de Barcelona passaran a formar part de la zona 1, de manera que els preus per a viatjar-hi seran menors que fins ara. Les ciutats afectades són les següents: Badalona, Badia del Vallès, Barcelona, Barberà del Vallès, Castelldefels, Begues, Cornellà de Llobregat, Castellbisbal, Esplugues de Llobregat Cerdanyola del Vallès, Gavà, Cervelló, l’Hospitalet de Llobregat, Corbera de Llobregat, Montcada i Reixac, Molins de Rei, Montgat, Pallejà, el Prat, la Palma de Cervelló, Sant Adrià de Besòs, el Papiol, Sant Boi, Ripollet, Sant Feliu de Llobregat, Sant Andreu de la Barca, Sant Joan Despí, Sant Climent, Sant Just Desvern, Sant Cugat del Vallès, Santa Coloma de Gramenet, Sant Vicenç dels Horts, Tiana, Santa Coloma de Cervelló, Viladecans i Torrelles. Al País Valencià, es mantindran els preus dels títols de transport públic de Metrovalencia, TRAM d’Alacant i Tram de Castelló. També es congelen les tarifes dels títols de transport integrats de l’àrea de València dels autobusos metropolitans, dels serveis públics de transport prestats per Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV), les del sistema TAM a Alacant i les del TRAM a Castelló. A les Illes, també es mantenen les tarifes vigents fins ara. Com a novetat, els joves mallorquins entre 26 i 30 anys també podran obtenir la targeta intermodal perfil jove. És a dir, entra en vigor l’ampliació de la franja d’edat per a accedir al descompte del 50% en el preu del bitllet senzill que es va aprovar al novembre. Energia i telefonia mòbil Pel que fa a l’energia, el govern espanyol va aprovar la congelació de la part regulada de la tarifa del gas i l’electricitat per a aquest 2018. De fet, la tarifa d’últim recurs de gas natural baixarà un 4,6% de mitjana, segons el BOE. Això no impedirà, però, que les companyies elèctriques puguin apujar les tarifes dels serveis, un augment que alguns experts situen en el 4%. L’ONG FACUA-Consumidors en Acció ha advertit, per exemple, que Movistar tornarà a apujar les tarifes a partir de mitjan gener, amb un 33,3% més que l’any passat en l’establiment de trucada del paquet Fusió 0, que passarà de 30 a 40 cèntims. Així mateix, Movistar ADSL –que no inclou telefonia mòbil– s’apuja 3 euros al mes. Medicaments Finalment, més de 1.200 medicaments que es poden obtenir en farmàcies baixaran de preu gràcies a l’entrada en vigor de l’Ordre de preus de referència del 2018. La factura pública de medicaments es reduirà gairebé 90 milions d’euros. Entre els medicaments que reduiran de preu a partir de la setmana que ve hi ha antiinflamatoris, per a l’artrosi, el glaucoma o per la hipertensió arterial.

Summary: El preu del transport públic no canvia el 2019


El Ministeri d’Ocupació espanyol ha informat que s’ha extret 1.000 milions dels fons de reserva, aquest cop per a liquidar l’IRPF de les pensions. Segons ha recordat aquest departament, cada any, el sistema abona aquest mes, així com al desembre, la quantitat corresponent a l’impost sobre la renda. Actualment hi ha 3,1 milions de pensionistes subjectes a retencions de l’IRPF. No és la primera vegada que la Tresoreria de la Seguretat Social espanyola recorre a la guardiola de les pensions per pagar l’IRPF dels pensionistes durant el govern de Mariano Rajoy. Queden 24.000 milions Després del compliment, el valor del fons se situa a 24.207 milions d’euros, una quantitat equivalent al 2,24% del PIB del 2015. El passat 1 de juliol, la Tresoreria General de la Seguretat Social espanyola ja va disposar de 8.700 milions d’euros del fons per a pagar les pensions contributives.

Summary: El govern espanyol retira mil milions més del fons de les pensions